OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Densitat d'energia

En física, la densitat d'energia és la quantitat d'energia emmagatzemada en un sistema determinat o regió de l'espai per unitat de volum. De vegades es confon amb l'energia per unitat de massa que s'anomena pròpiament energia específica o gravimetric energy density.
Sovint només es mesura l'energia útil o extraïble, és a dir, s'ignora l'energia inaccessible (com l'energia de la massa en repòs). Tanmateix, en contextos cosmològics i altres relativistes generals, les densitats d'energia considerades són les que corresponen als elements del tensor esforç-energia i, per tant, inclouen l'energia de la massa i les densitats d'energia associades a la pressió.
L'energia per unitat de volum té les mateixes unitats físiques que la pressió i en moltes situacions és sinònim. Per exemple, la densitat d'energia d'un camp magnètic es pot expressar i es comporta com una pressió física. De la mateixa manera, l'energia necessària per comprimir un gas a un volum determinat es pot determinar multiplicant la diferència entre la pressió del gas i la pressió externa pel canvi de volum. Un gradient de pressió descriu el potencial de realitzar treball a l'entorn convertint l'energia interna en treball fins que s'arribi a l'equilibri.
Hi ha diferents tipus d'energia emmagatzemada als materials, i es necessita un tipus particular de reacció per alliberar cada tipus d'energia. Per ordre de la magnitud típica de l'energia alliberada, aquests tipus de reaccions són: nuclears, químiques, electroquímiques i elèctriques.
Les reaccions nuclears tenen lloc a les estrelles i a les centrals nuclears, ambdues que obtenen energia de l'energia d'unió dels nuclis. Els animals utilitzen les reaccions químiques per obtenir energia dels aliments i els automòbils per obtenir energia de la gasolina. Els hidrocarburs líquids (combustibles com la gasolina, el dièsel i el querosè) són avui la forma més densa coneguda per emmagatzemar i transportar econòmicament energia química a gran escala (1 kg de gasoil es crema amb l'oxigen contingut en ≈15 kg d'aire). La majoria de dispositius mòbils, com ara ordinadors portàtils i telèfons mòbils, fan servir les reaccions electroquímiques per alliberar energia de les bateries.
En bateries:
| Dispositiu d'emmagatzemament | Contingut energètic (Joule) | Contingut energètic (W⋅h) | Tipus d'energia |
| Bateria alcalina AA | 9.360 | 2.6 | Electroquímica |
| Bateria alcalina C | 34.416 | 9.5 | Electroquímica |
| Bateria NiMH AA | 9.072 | 2.5 | Electroquímica |
| Bateria NiMH C | 19.440 | 5.4 | Electroquímica |
| Bateria de ions de liti 18650 | 28.800–46.800 | 10,5–13 | Electroquímica |

## Referències

* ↑ «Energy density - Energy Education» (en anglès). https://energyeducation.ca.+[Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ NIST Guide to the SI, 02-07-2009 [Consulta: 25 gener 2012].
* ↑ «How to Calculate Energy Density» (en anglès). https://sciencing.com.+[Consulta: 26 desembre 2022].
* 1 2 «Battery Energy Tables» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-12-04.
# Roberto Bracco

Roberto Bracco (Nàpols, 10 de novembre de 1861 – Sorrento, 20 d'abril de 1943) va ser un dramaturg, novel·lista, poeta, periodista i crític músic i teatral italià.

## Obra dramàtica

* Non fare ad altri, comèdia en un acte (1886)
* Lui, lei, lui, comèdia en un acte (1887)
* Un'avventura di viaggio, comèdia en un acte (1887)
* Una donna, drama en 4 actes (1888)
* Le disilluse, conte de fades en un acte
* Dopo il veglione, o viceversa, petita escena
* Maschere, drama en un acte (1893)
* Infedele, comèdia en 3 actes (1894)
* Il trionfo, drama en 4 actes (1895)
* Don Pietro Caruso, drama en un acte (1895)
* La fine dell'amore, sàtira en 4 actes (1896)
* Fiori d'arancio Idil·li en un acte (1898)
* Tragedie dell'anima, drama en 3 actes (1899)
* Il diritto di vivere, drama en 3 actes (1900)
* Uno degli onesti, comèdia en un acte (1900)
* Sperduti nel buio, drama en 3 actes (1901)
* Maternità, drama en 4 actes (1903)
* Il frutto acerbo, comèdia en 3 actes (1904)
* La piccola fonte, drama en 4 actes (1905)
* Fotografia senza..., petit scherzo
* Notte di neve, drama en un acte (1905)
* La chiacchierina, monòleg
* I Fantasmi, drama en 4 actes (1906)
* Nellina, drama en 3 actes (1908)
* Il piccolo Santo, drama en 5 actes
* Ad armi corte, comèdia en un acte (1910)
* Il perfetto amore (1910)
* Nemmeno un bacio, drama en tres actes i un epíleg (1912)
* L'Internazionale, comèdia en un acte (1915)
* L'amante lontano, drama en tres actes (1916)
* L'uocchie cunzacrate, drama napolità en un acte (1916)
* La Culla, drama en un acte, no destinat per a l'escena (1918)

## Traduccions al català

* Jutge i part, traduïda per Joan Fabré Oliver i publicada el 1911.
* Nit de neu, traduïda per Carles Costa i publicada el 1909.
* El perfecte amor, traduïda per Josep Maria Jordà i publicada el 1912.
# Luis Peña Gantxegi

Luis Peña Gantxegi (Oñati, Guipúscoa, 29 de març de 1926 - Sant Sebastià, 2 d'abril de 2009) fou un arquitecte basc. És considerat com un dels introductors de l'arquitectura contemporània a Espanya.

## Trajectòria

Va estudiar Arquitectura a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Madrid, titulant-se el 1959. Des de 1976 es va dedicar a la docència, primer a Barcelona i després a Sant Sebastià, en l'Escola de la qual va ser catedràtic des de 1982 i sotsdirector des de 1983. Des de 1959 ha treballat en nombrosos projectes, la majoria al país basc, com el Centre Kursaal, construït a Sant Sebastià en 1989.
La seva obra més coneguda va ser la Pinta del Vent, construït juntament amb Eduardo Chillida, amb qui també va realitzar la Plaça dels Furs de Vitòria. Entre les seves últimes obres figura la reforma de plaça Pasai Donibane (Guipúscoa), premiada pel Col·legi Oficial d'Arquitectes Basco-Navarrès en 2007.

## Reconeixements

* 1999: Premi Antonio Camuñas d'Arquitectura, concedida per la seva trajectòria professional.
* 2004: Medalla d'Or de l'Arquitectura, concedida pel Consell Superior dels Col·legis d'Arquitectes d'Espanya.
* 2007: Premi COAVN d'Arquitectura al millor disseny urbà i paisatgisme.

## Referències

* 1 2 Mitxel Ezquiaga: Muere Luis Peña Ganchegui, el renovador de la arquitectura vasca a diario vasco.com.
* 1 2 Fitxa a solo arquitectura.
* ↑ Premi Antonio Camuñas de Arquitectura: llista de guardonats.
* ↑ Medalla d'Oro de l'Arquitectura: llista de guardonats.
* ↑ Fallo del jurat dels IX Premis COAVN d'Arquitectura.

## Enllaços externs

* Luis Peña Gantxegi arquitectura
# Punta de Siquén

La Punta de Siquén és una muntanya de 229 metres que es troba al municipi de Seròs, a la comarca catalana del Segrià.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pont de neu

Una pont de neu o pont de glaç és una porció d'aigua gelada (dolça o marina) que uneix de manera natural, sense cap intervenció humana, com si fos un pont entre les dues marges d'un riu, per exemple, d'una escletxa glaciar, etc. Poden ser estacionals o durar diversos anys, segons les condicions de temperatura ambiental. Quan se situa al llarg de la costa marítima, forma part d'una banquisa o gel marí.
A més de l'interès geològic, aquests ponts permeten i han permès migracions humanes i d'altres animals que haguessin estat impossibles en períodes més temperats. Per exemple, a l'últim període glacial, cap al 9.000 aC, un pont de neu unia l'illa d'Öland a la Suècia continental, cosa que va permetre la migració de les primeres poblacions a aquesta illa.
Existeixen també ponts de neu artificials, un tipus de construcció civil creada per humans.

## Referències

* ↑ C. Michael Hogan. «Prehistory of the Alby People, Öland, Sweden» (en anglès). Lumina Technologies, 09-07-2006. Arxivat de l'original el 28 març 2007. [Consulta: 2 maig 2015].
# Aldeacentenera

Aldeacentenera és un municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya). Limita amb Berzocana, Cabañas del Castillo i Deleitosa.

## Demografia

Evolució demogràfica d'Aldeacentenera :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 1.017 | 1.002 | 991 | 927 | 912 | 899 | 863 | 889 | 840 | 820 |

## Agermanaments

* Habana del Este (Cuba)
* Penipe (Equador)
# Cal·lèids

Els cal·leids (Callaeidae) són una petita família d'ocells de l'ordre dels passeriformes, endèmica de Nova Zelanda. Està formada per tres gèneres monotípics, un d'ells extingit des de les primeries del segle xx.
Aquests ocells semblen ser restes d'una expansió primerenca de passeriformes a Nova Zelanda. El seu únic parent proper és el Notiomystis cincta.

## Morfologia

* Fan 26 – 38 cm de llargària.
* Al plomatge es presenten els colors gris, negre i blanc, a més del rogenc al Tieke.
* Tenen cames fortes i plomes en forma de barba per darrere del bec.
* Les seves ales són arrodonides i inusualment febles, el que limita molt les seves possibilitats per al vol.
* Tenen unes carúncules de diversos colors a sota el bec.

## Hàbitat i distribució

Les dues espècies que sobreviuen són ocells d'hàbits terrestres que viuen als boscos espessos de Nova Zelanda.

## Alimentació

Salimenten d'insectes i fruits.

## Reproducció

Són monògams i mantenen territoris permanentment. Ponen en primavera, 2 – 4 ous blanquinosos amb taques marró porpra, que coven 18 – 25 dies. La femella s'encarrega en solitari de la construcció del niu i de la covada. El mascle alimenta a la femella i ambdós als pollets.

## Taxonomia

Aquestes aus semblen restes de la primerenca expansió dels passeriformes a Nova Zelanda. No tenen parents propers, excepte Notiomystis cincta, i les seves relacions més llunyanes també són desconegudes. Les relacions filogenètiques entre les espècies no es basen en el mostreig de l'illa del sud (Philesturnus carunculatus).
Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2 2020), aquesta família està formada per tres gèneres amb 5 espècies.
* Gènere Callaeas, amb dues espècies.
* Gènere Philesturnus, amb dues espècies.
* Gènere Heteralocha, amb una espècie: huïa (Heteralocha acutirostris) extinta en època històrica.

## Referències

* ↑ Winkler, David W.; Billerman, Shawn M.; Lovette, Irby J. «Wattlebirds (Callaeidae), version 1.0» (en anglès). Birds of the World. Cornell Lab of Ornithology, 2020. DOI: 10.2173/bow.callae1.01species_shared.bow.project_name. ISSN: 2771-3105.
* ↑ Ewen, John G.; Flux, Ian; Ericson, Per G.P. «Systematic affinities of two enigmatic New Zealand passerines of high conservation priority, the hihi or stitchbird Notiomystis cincta and the kokako Callaeas cinerea». Molecular Phylogenetics and Evolution, 40, 1, 01-07-2006, pàg. 281–284. DOI: 10.1016/j.ympev.2006.01.026. ISSN: 1055-7903.
* ↑ Gibb, Gillian C.; Shepherd, Lara D. «Recent evolution of extreme sexual dimorphism in the huia (Heteralocha acutirostris; Callaeidae)». Molecular Phylogenetics and Evolution, 175, 01-10-2022, pàg. 107575. DOI: 10.1016/j.ympev.2022.107575. ISSN: 1055-7903.
* ↑ IUCN «Heteralocha acutirostris» (en anglès). BirdLife International: The IUCN Red List of Threatened Species 2017:, 01-10-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2017-3.rlts.t22708091a119257859.en.
# Càtode

El càtode és un elèctrode en un dispositiu elèctric que pot ser el positiu o el negatiu d'un dispositiu electroquímic on hi ha un procés de reducció
La paraula càtode prové del grec κάθοδος (kathodos: camí de descens) i va ser utilitzada per primera vegada el 1834 per William Whewell, després de consultar els treballs de Faraday.
Dona càrregues negatives (anions) i en rep de positives (cations) en els dispositius que tenen a l'interior un medi no metàl·lic (com un gas, per exemple)
Per tant, en els dispositius alimentats per una font de tensió exterior, pel càtode entren els electrons del circuit exterior cap a l'interior del dispositiu, i, per això, és l'elèctrode negatiu.
En canvi, l'ànode és l'elèctrode positiu en els generadors electroquímics, piles o acumuladors.
En un díode el càtode és el terminal negatiu.
L'ànode és l'elèctrode en el qual el corrent elèctric flueix en l'altre sentit (cap al dispositiu).

## Enllaços externs

* The Cathode Ray Tube site Arxivat 2010-04-15 a Wayback Machine.
* How to define anode and cathode
Viccionari
# Roca Censal

La Roca Censal és una muntanya de 715 metres que es troba al municipi de Juncosa, a la comarca catalana de les Garrigues.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Epígons (poema)

* No s'ha de confondre amb Epígons.
Els Epígons (en grec antic Ἐπίγονοι, "Epigonoi", descendents) va ser una epopeia grega primerenca, una seqüela de la Tebaida, que formava part del Cicle tebà. Alguns autors antics semblen haver-la considerat una part de la Tebaida i no un poema separat.

## Argument

Segons Pausànias, el poema tenia 7.000 versos. Explicava la història de la batalla per la conquesta de Tebes per part dels Epígons, els fills dels herois que anteriorment havien lluitat per la ciutat a la Guerra dels set Cabdills.
Altres referències suggereixen que el mite de la mort de Procris i la història de Manto, la filla de Tirèsias formaven part dels Epígons.
L'epopeia s'havia atribuït a Homer, cosa que Heròdot posava en dubte. Segons els escolis sobre Aristòfanes, hi havia una atribució alternativa a un tal "Antímac", que segurament era Antímac de Teos (segle VIII aC). Una explicació alternativa sobre el nom d'Antímac seria el poeta èpic molt posterior, Antímac de Claros (segle IV aC), que havia estat acusat de robar els Epígons tradicionals, incorporant la seva trama a la seva obra literària Tebaida.

## Referències

* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, IX, 9,5
* ↑ Escolis a La Pau d'Aristòfanes, 1270
* ↑ Suides. Teumèsia
* ↑ Heròdot. Històries, IV, 32
* ↑ Escolis a La Pau d'Aristòfanes, 1268, 1270
# Pseudozonitis roseomaculatis

Pseudozonitis roseomaculatis és una espècie de coleòpter polífag de la família dels melòids oriünd de Texas (EUA).

## Referències

* ↑ Texas A&M University
# Pimoa

Pimoa és un gènere d'aranyes araneomorfes de la família dels pimòids (Pimoidae). Fou descrit per primera vegada l'any 1943 per Chamberlin i Ivie.
El seu gènere més similar és Nanoa. Pimoa deriva de la llengua del goshute d'Utah i té el significat de "potes grans". La seva distribució és per la zona holàrtica.

## Taxonomia

Segons el World Spider Catalog amb data del 3 de gener de 2019, el gènere Pimoa té reconeguts 30 espècies:
* Pimoa altioculata (Keyserling, 1886) – EUA, Canadà, Alaska
* Pimoa anatolica Hormiga, 1994 – Xina
* Pimoa breuili (Fage, 1931) – Espanya
* Pimoa breviata Chamberlin & Ivie, 1943 – EUA
* Pimoa crispa (Fage, 1946) – Índia
* Pimoa cthulhu Hormiga, 1994 – EUA
* Pimoa curvata Chamberlin & Ivie, 1943 – EUA
* Pimoa edenticulata Hormiga, 1994 – EUA
* Pimoa gandhii Hormiga, 1994 – Índia
* Pimoa haden Chamberlin & Ivie, 1943 – EUA
* Pimoa hespera (Gertsch & Ivie, 1936) – EUA
* Pimoa indiscreta Hormiga, 1994 – India
* Pimoa jellisoni (Gertsch & Ivie, 1936) – EUA
* Pimoa laurae Hormiga, 1994 – EUA
* Pimoa lihengae Griswold, Long & Hormiga, 1999 – Xina
* Pimoa mephitis Hormiga, 1994 – EUA
* Pimoa mono Hormiga, 1994 – EUA
* Pimoa nematoides Hormiga, 1994 – Nepal
* Pimoa petita Hormiga, 1994 – EUA
* Pimoa rupicola (Simon, 1884) – França, Itàlia
* Pimoa sinuosa Hormiga, 1994 – Nepal
* Pimoa vera Gertsch, 1951 – EUA

### Fòssils

Segons el World Spider Catalog versió 19.0 (2018), existeixen les següents espècies fòssils:
* †Pimoa expandens Wunderlich, 2004
* †Pimoa hormigai Wunderlich, 2004
* †Pimoa inopinata Wunderlich, 2004
* †Pimoa liedtkei Wunderlich, 2004
* †Pimoa lingua Wunderlich, 2004
* †Pimoa longiscapus Wunderlich, 2008
* †Pimoa multicuspuli Wunderlich, 2004
* †Pimoa obruens Wunderlich, 2008

## Referències

* 1 2 3 4 (anglès) World Spider Catalog: Pimoa Chamberlin & Ivie, 1943 en la família Pimoidae +base de dades. Accés el 3 de gener de 2019.
* ↑ Chamberlin, R. V. & Ivie, W. (1943). New genera and species of North American linyphiid spiders. Bulletin of the University of Utah 33(10): 1-39.
* ↑ Hormiga, G.; Buckle, D. J.; Scharff, N. «Nanoa, an enigmatic new genus of pimoid spiders from western North America (Pimoidae, Araneae)» (PDF). Zoological Journal of the Linnean Society, 145, 2, 2005, pàg. 249–262. DOI: 10.1111/j.1096-3642.2005.00192.x.
* ↑ Dunlop, J. A., Penney, D. & Jekel, D. 2018. "A summary list of fossil spiders and their relatives". A World Spider Catalog. Natural History Museum Bern, online a http://wsc.nmbe.ch, versió 19.0. Accés el 13 de desembre de 2018.
# Rebético

El rebético (en grec ρεμπέτικο, pl. ρεμπέτικα), ocasionalment transliterat com a rembétiko, és el nom d'un tipus de música folklòrica grega. Un tipus de música d'arrel que té clares similituds amb altres músiques de l'àrea mediterrània. Les cançons, que sovint han estat comparades a gèneres com el blues estan plenes de dolor, passió, romanticisme i amargor. Habitualment són cançons melancòliques que ens parlen de les desgràcies de gent normal i corrent. La guerra Greco-Turca amb el famós incendi de Smyrna, va portar una onada de milions de persones que es van refugiar a Grècia. Aquests refugiats van ser els principals propulsors de la popularització de la música Rebétiko al país. Moltes cançons de rebétiko primerenques ens parlen de drogues, especialment d'haixix la qual cosa va fer que el gènere fos criminalitzat per la dictadura de Ioannis Metaxàs en 1936. Damianakos Stathis ha fet notar que les cançons rebétiko dels primers temps són sobretot l'expressió cantada del proletariat. Totes les cançons rebétiko tenen ritmes ballables, sobretot de zeibékikos, aptàlikos, khasàpikos i sérvikos, però també s'hi troben ritmes de balls com tsifteteli, karsilamàs, sirtós i altres. Les cançons de rebétiko eren cantades exclusivament per homes, tot i que durant la segona meitat del segle XX han sigut versionades per dones.

## Instruments

Els instruments bàsics són el buzuki i la guitarra. Hi pot haver altres instruments addicionals com el baglamas, l'acordió, la pandereta, el violí i els címbals de dit (comparables a les castanyoles). En els enregistraments més antics també se sent sovint un dringar de vidre. Hi ha cert debat per saber a què respon; alguns consideren que era produït per un komboloi picant contra un got dels emprats per a beure.

## Bibliografia

* Damianakos Stathis, Κοινωνιολογία του Ρεμπέτικου 2a edició. Atenes, Plethron, 2001.
* Gauntlett Stathis, Rebetika, Carmina Graeciae Recentoris. Atenes, D. Harvey and Co., 1985.
* Holst-Warhaft Gail, Road to Rembetika: Music of a Greek sub-culture, songs of love, sorrow and hashish Arxivat 2007-09-21 a Wayback Machine., Atenes, Denise Harvey, 1989
* Kotarides Nikos, Ρεμπέτες και ρεμπέτικο τραγούδι. Atenes, Plethron, 1996.
* Khatzidakis, Manos, Ερμηνεία και θέση του ρεμπέτικου τραγουδιού. 1949.
* Kounades Panagiotis, Εις ανάμνησιν στιγμών ελκυστικών. Atenes, Katarti, 2000.
* Petropoulos Elias, Ρεμπέτικα τραγούδια. Atenes, 1968.

## Referències

* ↑ «rebético». Termcat. [Consulta: 5 gener 2023].

## Enllaços externs

* Rebétiko On-line S'hi pot llegir una introducció al rebétiko en anglès i en grec, veure-hi fotos, i escoltar 14 hores al dia de música rebétiko.
# Agapit Vallmitjana

Agapit Vallmitjana és el nom dels següents personatges:
* Agapit Vallmitjana i Barbany (1833-1905), escultor català
* Agapit Vallmitjana i Abarca (1850-1915), escultor català i fill de l'anterior.
# Caio Cibella de Carvalho

Caio Luiz Cibella de Carvalho (São Paulo, 10 de juliol de 1951) és un advocat, professor universitari i polític brasiler, exministre d'Esport i Turisme.
Abans de ser ministre, va ocupar diversos càrrecs públics, sent que els més importants van ser els de Secretari Nacional de Turisme i Serveis, durant el govern del president Itamar Franco i de president de l'Embratur entre 1995 i 2002. El president Fernando Henrique Cardoso, durant el seu segon mandat, va nomenar-lo ministre d'Esport i Turisme, cartera que va dirigir del 8 de març de 2002 a l'1 de gener de 2003.
Es va graduar en Dret per la Universitat de São Paulo (1976) i va obtenir el doctorat per la mateixa entitat (2009). És professor de l'EAESP de la Fundació Getúlio Vargas.

## Referències

* 1 2 «CAIO LUIZ DE CARVALHO – CADEIRA 10» (en portuguès brasiler). Academia brasileira de Eventos e Turismo. Arxivat de l'original el 2023-06-03. [Consulta: 27 desembre 2022].
* ↑ «Caio Luiz Cibella de Carvalho» (en portuguès brasiler). Centro de Pesquisa e Documentação de História Contemporânea do Brasil. Arxivat de l'original el 2019-09-17. [Consulta: 21 agost 2022].

## Bibliografia complementària

* Cibella de Carvalho, Caio Luiz. Políticas públicas no turismo brasileiro - A cidade de São Paulo e a construção de sua identidade turística (Tesi) (en portuguès brasiler). Universidade de São Paulo, 2009-09-29.
* Zardo, Allan Fernando; Souza, Juliano de; Starepravo, Fernando Augusto «Gestores do esporte e visões de política esportiva no Brasil (1937-2016): uma abordagem sociológica» (en portuguès). Motrivivência, 30, 53, 19-04-2018, pàg. 119–133. DOI: 10.5007/2175-8042.2018v30n53p119. ISSN: 2175-8042.
# Càvea

A l'antiga Roma, la cavea (cavitat com a sentit original en llatí), designa la part d'un teatre o d'un amfiteatre romà on es troben les grades damunt de les quals s'asseien els espectadors que assistien a les representacions o als espectacles.
Tot i que, inicialment, en els amfiteatres romans aquest va ser el mot que servia per anomenar els llocs on es col·locaven les gàbies de les feres, ben aviat va passar a denominar l'espai que ocupava el públic.
La cavea està formada pel conjunt de rengleres concèntriques de grades que tant poden ser tallades o sobreposades a la falda d'un turó, com suportades per arcades construïdes dins de la carcassa de l'edifici.
Segons quina fos la importància de l'edifici, les rengleres de grades podien estar dividides en sectors diferenciats. Entre les grades, sobretot es distingia:
* la ima cavea, denominada, també cavea prima, o primera fila; era el lloc destinat als senadors -en el cas del Coliseu, i a les persones més importants de la ciutat en els casos restants- i als equestres;
* la media cavea: el lloc que ocupaven les categories intermèdies; i la
* la summa cavea: destinada als plebeus, dins de la qual hi havia la cavea ultima o última fila.
Els accessos a les grades es feien per sota, utilitzant la xarxa de galeries cobertes anomenades vomitoris (vomitorium).
Ocasionalment, el terme també s'aplica a les grades del circ romà.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.100. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 26 novembre 2014].
Viccionari
# Resolució 131 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 131 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 9 de desembre de 1958, després d'examinar l'aplicació de la República de Guinea per a ser membre de les Nacions Unides, el Consell va recomanar a l'Assemblea general que Guinea fos admesa. La resolució fou aprovada amb 10 vots a favor i l'abstenció de França.

## Vegeu també

* Llista de Resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 101 a 200 (1943 - 1316)

## Referències

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# El río y la muerte

El río y la muerte és una pel·lícula mexicana del director Luis Buñuel, basada en la novel·la de Miguel Álvarez Acosta Muro blanco en roca negra.

## Argument

Dues famílies viuen enfrontades en un violent poble mexicà. Quan una persona és assassinada, la societat permet a l'assassí conservar la vida en solitud si aconsegueix travessar el riu. Gerardo, jove metge que pertany a una de les famílies enfrontades, torna al seu poble després d'una sèrie de morts i decideix dur a terme la seva venjança.

## Premis
### Premis Ariel del cinema mexicà

* 1956
** Ariel de plata a la millor banda sonora: Raúl Lavista.
** Nominada a l'Ariel de plata a la millor fotografia: Raúl Martínez Solares.
** Nominada a l'Ariel de plata al millor so: José de Pérez.