OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carles Roca i Portolés

Carles Roca i Portolés (Barcelona, 29 d'abril de 1958 - Barcelona, 10 de juny de 2003) fou un jugador d'hoquei sobre herba barceloní, guanyador d'una medalla olímpica.
Membre del Reial Club de Polo de Barcelona i posteriorment del Club Deportiu Terrassa va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova masculina d'hoquei sobre herba. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units) aconseguí guanyar un diploma olímpic en finalitzar vuitè.
A nivell de clubs guanyà sis Campionats de Catalunya (1977, 1978, 1979, 1981, 1983, 1984), set Copes del Rei (1976, 1979-83, 1989) i cinc Lligues (1977, 1978, 1980, 1981, 1982).

## Referències

* 1 2 3 «Carles Roca Portolés | enciclopedia.cat». [Consulta: 3 desembre 2022].
* ↑ «Olympedia – Carlos Roca». [Consulta: 3 desembre 2022].
# Josep Maria Puig

Josep Maria Puig és el nom dels següents personatges:
* Josep Maria Puig Doria (mort el 2006), joier català.
* Josep Maria Puig i Salellas (Girona, 1924 - Barcelona, 26 de maig de 2007), notari català i membre de l'Institut d'Estudis Catalans.
* Josep Maria Puig i Torralva (València, 1854 - 1911), escriptor valencià.
# Joan Juncosa Morlans

Joan Juncosa Morlans (Vilanova i la Geltrú, 21 de juny de 1848 - 22 d'abril de 1916) fou un pintor vilanoví.

## Biografia

El pintor vilanoví Joan Juncosa i Morlans estava especialitzat en la temàtica dels retrats i caps d'estudi. Va ser considerat bon retratista a Barcelona i algunes de les seves obres van ser reproduïdes a revistes d'art. Tot i així, s'ha dit que a causa del seu caràcter no aconseguí l'èxit que mereixia. També es dedicà a la decoració mural i a l'escenografia. El 1882 participà en l'Exposició Regional celebrada a Vilanova. El 1883 pintà la decoració interior de l'església de Sant Antoni Abat.
El desembre de 1916 s'organitzà una exposició de la seva obra al Centre Artístic de Barcelona, amb l'objectiu de cedir l'import aconseguit amb la venda de l'obra anava destinada a la vídua de Juncosa. A Vilanova s'organitzà una subscripció per adquirir una obra de l'exposició i cedir-la a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer; aquesta obra fou representativa de l'artista i porta el títol Llibrets i mistos.

## Referències

* ↑ Mestres, Francesc X. Puig Rovira amb la col·laboració de Judith Barbacil. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú : dones i homes que han fet història. 1a ed.. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003. ISBN 84-85960-83-1 [Consulta: 26 novembre 2013].
# Carlo Raverta

Carlo Raverta (Castelnuovo, Trento, 13 de novembre de 1843 - Zagreb, 26 de gener de 1908) fou un tenor italià.
La temporada 1878-1879 va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Dades a http://musicsack.com».
* ↑ Rimont, Manuel; Fargas i Soler, Antoni. Almanaque del diario de Barcelona, 1880, p. 104.
# Josep Tous

Josep Tous és el nom dels següents personatges:
* Josep Tous i Biaggi (Barcelona, 1857 – 1929), enginyer català
* Josep Tous i Soler (Igualada, 1811 – Barcelona, 1871), frare caputxí i beat
* Josep Maria Tous i Maroto (Palma, 1870 — 1949) escriptor, poeta i arxiver
# Casa Comella (Vic)

La Casa Comella és una obra de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un immoble cantoner que consta d'un cos diferenciat més elevat en forma de xamfrà. Aquest queda rematat per un ràfec horitzontal. La façana que dona a la plaça presenta tribunes en els dos pisos centrals. Hi ha un predomini de les finestres sobre els balcons pel que fa a les obertures.
Els materials emprats, entre d'altres, són la pedra natural i l'artificial, baranes i reixes de ferro forjat i els acabats són estucats i alguns esgrafiats.

## Referències

* 1 2 «Casa Comella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Casa Comet

La Casa Comet és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al centre històric de la ciutat, molt a prop de l'Ajuntament de Figueres. És un edifici entre mitgeres de planta baixa i dos plantes pis. Al sòcol destaca la solidesa del seu basament de pedra amb motllures dentelades i cassetons. Presenta portal d'arc a nivells amb motllures i una finestra rectangular tripartida amb ampit sense decoració. Al primer pis balcons amb llosana emmotllurada, barana de ferro forjada amb ornamentació floral i persiana de llibret en fusta. Al segon pis tribuna bastida sobre mènsules de fusta esculpides i llosana pintada en groc. Presenta un finestral tripartit emmarcat per fusta i ferro treballats i culminat amb voladís amb coberta de teules. Coronament de la façana amb mènsules que subjecten un entramat de llates fusta decorades amb barbacana possiblement per situar politges.

## Referències

* ↑ «Casa Comet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Casaglione

Casaglione (en cors Casaglionu) és un municipi francès, situat a la regió de Còrsega, al departament de Còrsega del Sud. L'any 1999 tenia 292 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 195 | 206 | 199 | 257 | 292 | 292 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2001-2008 | Julien Colonna | | |
# Casa de remolienda

Casa de remolienda és una pel·lícula xilena de 2007 dirigida per Joaquín Eyzaguirre i escrita per Gonzalo San Martín i Cynthia Rimsky. El film està basat en l'obra dramàtica La remolienda d'Alejandro Sieveking. El repartiment és encapçalat per Amparo Noguera, Daniel Muñoz, Paulina García, Alfredo Castro i Tamara Acosta.

## Sinopsi

La història està situada en un poble al sud de Xile en els anys 1950. Una dona pagesa anomenada Nicolasa (Amparo Noguera), recentment vídua, decideix baixar al poble a casar als seus tres fills. Al poble viu la seva germana, Rebeca (Paulina García), a qui no veu fa 20 anys. Aquesta última té una casa de remolta, cosa que Nicolasa desconeix. Rebeca té tres prostitutes joves a les quals decideix vestir de senyoretes que allotgen en aquesta suposada pensió. Al poble estan instal·lant la llum elèctrica, evident símbol del progrés i l'enginyer que ve a càrrec és Renato (Alfredo Castro), un vell amor de Rebeca, a qui va abandonar fa 20 anys.

## Repartiment

* Amparo Noguera - Nicolasa.
* Paulina García - Rebeca.
* Tamara Acosta - María Mercedes "La Ronca".
* Daniela Lhorente - Yola.
* Luz Valdivieso - Isaura.
* Francisca Eyzaguirre - Chepa.
* Daniel Muñoz - Valentín.
* Alfredo Castro - Renato.
* Luis Gnecco - Mauricio Valdebenito.
* Claudio Arredondo - Óscar Badilla.
* Claudio Valenzuela - "Remolacha" Sanhueza.
* Álvaro Espinoza - Graciano Morales.
* Andrés Eyzaguirre - Nicolás Morales.
* Luis Bravo - Gilberto Morales.

## Publicidad

La campaña publicitaria del filme fue dirigida por el diseñador chileno Ricardo Villavicencio y el creativo Gonzalo Albornoz.

## Referències

* ↑ Casa de remolienda a cinechile.cl
* ↑ “Casa de remolienda”: cuando las re-lecturas sí funcionan, revistanos.cl

## Enllaços externs

* Trailer de la pel·lícula a YouTube
# Cementiri de Bordils

El Cementiri de Bordils és una obra de Bordils (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El conjunt del cementiri es desenvolupa en planta rectangular, amb la capella al fons com a final de l'eix que la comunica amb la porta d'accés principal. Els nínxols estan situats en la perifèria del recinte, de manera que serveixen també de paret de tanca que separa de l'exterior, i estan modulats formant unitats de quatre nínxols, un per cada planta, que queden rematats en la part superior per un petit frontó i una creu de pedra.
En la part central del cementiri hi ha quatre tombes prou remarcables. També és interessant la plantació d'arbres i la jardineria existent que, a més del recorregut perimetral, defineix dos eixos de circulació perpendiculars. El conjunt dels nínxols i la capella són arrebossades i pintats de blanc.

## Referències

* 1 2 «Cementiri de Bordils». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Cementiri d'elefants

D'acord al mite popular, el cementiri d'elefants és un lloc on es creu que hi van a passar els seus últims dies els elefants moribunds. Llocs d'aquesta mena es van buscar afanyosament a l'Àfrica durant el segle xix per l'ingent ivori que suposadament s'hi hauria de trobar.
D'acord amb la hipòtesi plantejada pel polèmic autor Rupert Sheldrake, part del mite és veritat. La llegenda va sorgir a partir del fet que els esquelets d'elefants es troben freqüentment en grups, prop de fonts d'aigua. D'acord amb Sheldrake, els elefants amb algun tipus de desnutrició busquen instintivament aquest tipus de fonts aquoses, amb l'esperança que el líquid els permeti millorar les seves condicions. Aquells animals que no aconsegueixen millorar la seva condició, mostren nivells cada vegada més baixos de sucre a la sang, i acaben morint quan encara es troben en les proximitats de l'aigua (i de les ossades d'altres elefants).

## Cultura popular

En la pel·lícula de Disney The Lion King es pot veure una escena localitzada a un important cementiri d'elefants.
# Cementiri de Bunyol

El Cementiri de Bunyol és un cementiri civil i maçònic de la localitat de Bunyol. És característic que durant la dictadura franquista fou l'únic cementiri maçònic respectat. També té una part religiosa.
El cementiri fou fundat el 1886 per Joaquín Ballester, alcalde de Bunyol i maçó. La tomba maçona antiga del cementiri és la d'aquest personatge històric. En l'actualitat s'hi troben 435 tombes amb simbologia maçònica, dels quals més de quaranta són mestres maçons. Malgrat la persecució de la maçoneria durant la dictadura franquista es van seguir soterrant maçons allí decorant les tombes amb simbologia maçona, burlant els serives d'intel·ligència del règim. Segons explica l'investigador Rafael Casero Alcañiz al respecte, moltes tombes estan en mal estat i no són restaurades.

## Referències

* ↑ «Buñol: l'únic cementeri civil i maçònic que el franquisme va respectar». À Punt, 01-11-2010. [Consulta: 9 novembre 2019].
* 1 2 Ferrer Buñol, José «El cementerio masónico de Buñol». Levante-EMV, 12-06-2012 [Consulta: 9 novembre 2019].
# Castell de Pombal

El castell de Pombal es localitza a la ciutat, freguesia i municipi del mateix nom, al districte de Leiria, a Portugal.
En posició dominant sobre un massís rocós, al marge del riu Arunca, aquest castell templer va tenir un gran paper en la defensa de la regió en l'època de l'afirmació de la nació i, posteriorment, en la consolidació del comtat.

## Història

Al voltant de l'any 1128, el Castell de Pombal va ser donat als Cavallers Templers per Afonso Henriques per a la defensa de Coïmbra, i incloïa un vast territori al seu voltant. La transferència del seu control en aquest moment, va ser vist com una posició militar important, per les seves generacions successives de fortificació i els conflictes entre les forces de cristians i musulmans.
La construcció de la fortalesa romànica es va iniciar a mitjans del segle xii (ja sigui l'any 1155 o 1156), i va continuar pràcticament fins a finals del segle; la construcció de diverses torres va ser feta per servir, estabilitzar i reforçar la paret, i ajudar a repoblar la ciutat. És probable que el treball va començar en el setge de la posició i posteriorment a la construcció de la torre de l'homenatge (al voltant de 1171), i inclou un alambor , una funció defensiva per mitigar els atacs a prop de les parets.

## Referències

* 1 2 Figueiredo, Silvia; Ferreira, Teresa; Matias, Cecília. «Castelo de Pombal (v.PT021015090001)» (en portuguese). Lisbon, Portugal: SIPA, 2005. [Consulta: 26 abril 2012].
* 1 2 3 4 «Castelo de Pombal» (en portuguese). Lisbon, Portugal: IGESPAR - Instituto de Gestão do Património Arquitectónico e Arqueológico, 2011. Arxivat de l'original el 2014-03-10. [Consulta: 26 abril 2012].
* ↑ Barroca (2000), p.360

## Enllaços externs

* Inventari del Patrimoni Arquitectònic (DGEMN) Arxivat 2005-12-23 a Wayback Machine.
* Institut Portuguès d'Arqueologia Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Vista en 360 graus de tot l'interior del Castell Arxivat 2009-09-29 a Wayback Machine.
* Mé fotos al llic web del concelho de Pombal
# Castell de Pontellà

El Castell de Pontellà era un castell medieval d'estil romànic del segle xi situat en el poble de Pontellà, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord.
Està situat en el punt més alt del turonet on es troba el nucli vell del poble, tancant la cellera de la qual nasqué el poble de Pontellà. Del castell pròpiament dit amb prou feines en queda res, en canvi, sí que es conserven força vestigis de la resta de murs que tancaven la vila closa de Pontellà.

## Història

El primer esment de Pontellà és del 872, en una confrontació amb Tullars: de circi affrontat in ipsa guardia qui est in termino Pontiliano. El 876 tres monjos de Sant Andreu d'Eixalada donen terres a aquell monestir uns béns a Pontiliano. El 982, en un diploma del rei Lotari es reconeixen béns de Sant Pere de Rodes a Pontellà i Nyils. Els vescomtes de Conflent i el capítol d'Elna també hi tenien possessions, totes elles a bastament documentades.
Des de finals del segle xi, el senyoriu de Pontellà estigué en mans dels vescomtes de Castellnou, fins que, al segle xiv, passà per diverses mans a causa de vendes, confiscacions, subhastes i cessions.

## Les restes del castell

Al punt més elevat del poble hi ha algunes restes de la torre que devia formar part del castell; possiblement fou en bona part arrasat per a la construcció d'un altre castell: el castell d'aigua, que és com anomenen en francès les torres de l'aigua. En la resta de població es conserven diversos panys de paret i altres restes de les fortificacions del poble.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Pontellà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Ponsich, Pere. «Pontellà: Vila murada de Pontellà». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ La vila closa i castell de Pontellà en els ortofotomapes de l'IGN
# John Sturgeon Mackay

John Sturgeon Mackay (1843-1914) va ser un matemàtic escocès que va ser el primer president de la Societat Matemàtica d'Edimburg.

## Vida i Obra

Tot i haver nascut a Kirkcudbright, durant una visita de la seva mare a la seva família, Mackay va passar la seva infància a Perth (Escòcia), on residia habitualment la família i allà va fer els seus estudis fins que el 1859 va entrar a la universitat de St. Andrews. Va fer l'examen de graduació el 1863, però no va obtenir el grau fins al 1865, mentre dubtava si fer-se ministre de l'església presbiteriana. Finalment va optar per l'ensenyament i el 1866 va ser nomenat professor de la Edinburgh Academy, on va romandre fins que es va retirar el 1904, essent la major part del temps cap del departament de matemàtiques.
Mackay va fer contribucions substancials a la geometria euclidiana i a la història de les matemàtiques, sobre tot antigues: els seus coneixements de llatí i grec clàssic li permeteren dedicar anys de la seva vida en una traducció quasi completa de la Col·lecció matemàtica de Pappos.
El 1883, en fundar-se la Edinburgh Mathematical Society, en va ser escollit el seu primer president i el 1894 en va ser nomenat membre honorari. Va ser un dels autors més recurrents dels primers volums de la revista de la societat, els Proceedings, amb articles de caràcter geomètric, pedagògic o històric.

## Referències

* ↑ Gibson, 1913, p. 151-152.
* ↑ Gibson, 1913, p. 153.
* ↑ Hartveit, 2009, p. 27.
* ↑ Rankin, 1983, p. 137.
* ↑ Flood, Rice i Wilson, 2011, p. 99.
* ↑ Gibson, 1913, p. 156.
* ↑ Flood, Rice i Wilson, 2011, p. 172.

## Bibliografia

* Flood, Raymond; Rice, Adrian; Wilson, Robin. Mathematics in Victorian Britain (en (anglès)). Oxford University Press, 2011. ISBN 978-0-19-960139-4.
* Gibson, George A. «John Sturgeon Mackay, M.A., LL.D.» (en (anglès)). Proceedings of the Edinburgh Mathematical Society, Vol. 32, 1913, pàg. 151-159. DOI: 10.1017/S0013091500035136. ISSN: 0013-0915. «Sembla haver-hi un problema de dates: l'article és un obituari publicat el 1913, però Mackay, segons totes les fonts, va morir el 1914.»
* Hartveit, Marit «Death of a Schoolmaster» (en (anglès)). Newsletter of the European Mathematical Society, Vol. 74, 2009, pàg. 27-30. ISSN: 1027-488X.
* Rankin, R.A. «The first hundred years (1883–1983)» (en (anglès)). Proceedings of the Edinburgh Mathematical Society, Vol. 26, Num. 2, 1983, pàg. 135-150. DOI: 10.1017/S0013091500016849. ISSN: 0013-0915.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «John Sturgeon Mackay» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# John Sullivan

John Sullivan (17 de febrer de 1740 – 23 de gener de 1795) va ser un general nord-americà en la Guerra d'Independència, delegat al Congrés Continental i jutge federal dels Estats Units.
Sullivan, el tercer fill d'immigrants irlandesos, va servir com a major general en l'Exèrcit Continental i com a Governador (o "President") de Nou Hampshire. Va comandar l'expedició Sullivan el 1779, una campanya contra els pobles iroquesos que havien pres les armes en contra dels revolucionaris nord-americans. Com a membre del Congrés, Sullivan va treballar estretament amb l'ambaixador de França.

## Vegeu també

* Guerra de la Independència dels Estats Units
* Batalla de Princeton

## Referències

* ↑ «Leaders and Battles: Trenton». Arxivat de l'original el 2002-12-07. [Consulta: 6 desembre 2015].
* ↑ The Battle of Trenton - 1776
* ↑ The Battle of Trenton

## Bibliografia

* Fischer, David Hackett. Washington's Crossing. Oxford University Press USA, 2004, 576 pages. ISBN 0-19-517034-2
* Ketchum, Richard. The Winter Soldiers: The Battles for Trenton and Princeton. Owl Books, 1999, 448 pages. ISBN 0-8050-6098-7
* Ferling, John. Almost a Miracle. Oxford University Press USA, 2007, 679 pages. ISBN 0-19-518121-2
* Stryker, William S. The Battles of Trenton and Princeton. Houghton, Mifflin and Company, Boston, 1898, 514 pages. 2001 Edition: Old Barracks Association, Trenton, NJ (609) 396-1776
# José Roberto da Silva Júnior

José Roberto da Silva Júnior, més conegut com a Zé Roberto, (Ipiranga, 6 de juliol de 1974) és un exfutbolista brasiler, que jugava com a migcampista.

## Trajectòria

Zé Roberto va debutar el 1994 en el club Portuguesa, on va estar fins a l'any 1997 quan va ser transferit al Reial Madrid, on va estar per un curt període, retornant al Brasil, a les files del Flamengo el 1998.
Eixe mateix any va ser transferit al Bayer Leverkusen, club en el qual va romandre fins al 2002 quan va passar a formar part del Bayern de Múnic, on va demostrar el seu talent com volant esquerrà. No obstant això, el 2006 va renunciar a l'equip i va criticar el seu estil de joc, assenyalant problemes si no es realitzaven canvis urgents en aquest. Zé Roberto va jugar des de juny de 2006 fins a fins de maig de 2007 en el Santos del Brasil, club amb el qual va aconseguir el Campionat Paulista d'eixe any.

## Títols
### Reial Madrid

* 1 Lliga de Campions de la UEFA: 1997-98
* 1 Lliga Espanyola: 1996-97
* 1 Supercopa d'Espanya: 1997

### Bayern de Múnic

* 4 Lligues alemanyes: 2002-03, 2004-05, 2005-06, 2007-08
* 4 Copes d'Alemanya: 2003, 2005, 2006, 2008
* 2 Copes de la Lliga d'Alemanya: 2004, 2007

### Santos FC

* 1 Campionat Paulista: 2007

### Al-Gharafa

* 1 Copa de l'Emir de Qatar: 2012

### Palmeiras

* 1 Copa Brasilera: 2015
* 1 Campionat Brasiler: 2016

### Selecció del Brasil

* 2 Copes Amèrica: 1997, 1999
* 2 Copes Confederacions de la FIFA: 1997, 2005
* 1 Lunar New Year Cup: 2005

## Selecció del Brasil

Zé Roberto ha estat 84 vegades internacional amb la selecció de futbol del Brasil, marcant fins a sis gols. Ha participat en els Mundials de França 98 i de Corea-Japó 02. En aquest últim, va marcar dos gols davant Ghana. Amb la selecció del seu país també ha guanyat la Copa Amèrica de 1997 i 1999 i la Copa Confederacions de 1997 i 2005.

## Referències

* ↑ «Zé Roberto é anunciado oficialmente como novo reforço do Grêmio» (en portuguese). Zero Hora, 03-04-2012. Arxivat de l'original el 1 de setembre 2012. [Consulta: 23 novembre 2012].
* ↑ «Real Madrid 4-1 Rosenborg». UEFA [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Flamengo vende Zé Roberto ao Bayer Leverkusen» (en portuguès). Universo Online, 21-05-1998.
* ↑ «Ze Roberto signs for Bayern». AP. Published by Sports Illustrated, 17-05-2002 [Consulta: 31 març 2010]. Arxivat 26 October 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Bayern sign Ze Roberto». BBC Sport, 17-05-2002 [Consulta: 31 març 2010].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1998» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# José Robles Pazos

José Robles Pazos (Santiago de Compostel·la, 1897 - València?, 1937 o 1938) va ser un traductor i professor de castellà a la Universitat John Hopkings de Baltimore. Fou traductor de l'obra de John Dos Passos, de qui va ser amic personal i durant la Guerra Civil espanyola va treballar de traductor pel Ministeri de la Guerra.
Bon coneixedor de l'idioma rus, va ser nomenat tinent coronel pel govern republicà i assignat com a traductor i col·laborador del general rus Vladimir Gorev, un dels herois de la defensa de Madrid.
El desembre del 1937, quan es trobava a València al servei de la delegació russa a l'Espanya republicana, fou detingut per suposats contactes amb la Cinquena columna. Se suposa que Robles fou torturat i assassinat pels serveis secrets russos, tot i que mai es va localitzar el seu cos. La seva desaparició va generar la indignació del seu amic Dos Passos, el qual reclamà insistentment els motius que l'havien provocat a les autoritats militars republicanes, les quals semblaven ignorar les causes que l'havien fet caure en desgràcia davant els agents de Stalin a Espanya. Finalment, el fet que Ernest Hemingway banalitzés la mort de Robles i en certa manera la justifiqués, va ser l'inici del trencament de l'amistat entre els dos novelistes nord-americans.

## Bibliografia

* Martínez de Pisón, Ignacio (2005). Enterrar a los muertos (1a Edició). Editorial Seix Barral.
* Preston, Paul (2008). Idealistas bajo las balas (1a Edició). Editorial DeBOLS!LLO.
# Catalan Water Partnership

Catalan Water Partnership és el clúster de l'aigua de Catalunya, una associació empresarial sense ànim de lucre que té com a principals objectius promoure la millora competitiva de les entitats, empreses i centres de recerca relacionats amb l'ús sostenible de l'aigua a Catalunya. L'impuls de projectes d'innovació, d'R+D, la millora competitiva, transformació digital, economia circular i internacionalització són les seves principals activitats. Compta amb 120 entitats associades, i està reconeguda com a clúster per ACCIO, el Ministeri d'Indústria i el Gold Label Excellence Cluster Management per la UE.
Creada l'any 2008 ha tingut com a presidents a Jaume Carol de l'empresa Fluidra, Robert Mas de l'empresa ABM i actualment a Jordi Cros de l'empresa ADASA.
# João Gomes de Araújo

João Gomes de Araújo (Pindamonhangaba, 5 d'agost de 1849 - São Paulo de 8 de setembre de 1943) fou un compositor brasiler.
Estudià a Rio de Janeiro i a Itàlia, i el 1887 estrenà a Milà l'òpera entres actes Carmosina. També va escriure altres òperes, així com simfonies, peces per a cant i orquestra i composicions per a piano.

## Referències

* 1 2 «Gomes de Araújo, João». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). 26 Gic - Guaz. reedició 1975. Madrid: Espasa-Calpe, p. 542. ISBN 84-239-4526-X.