OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Spritz

El spritz és un aperitiu alcohòlic les arrels històriques del qual es remunten als temps de la dominació austro-hongaresa de l'àrea de Trieste, al nord d'Itàlia. La International Bartenders Association va declarar el spritz veneziano com un còctel oficial el 2011.
En la seva forma més tradicional és una barreja d'aigua amb gas i vi (negre o blanc). Sembla que el soldats de l'Imperi Austríac hi van tenir un paper important, en rebaixar amb aigua els vins del Vèneto, d'alta graduació alcohòlica. En el transcurs dels anys, el consum d'aquesta beguda ràpidament es va difondre a les altres ciutats del Vèneto, del Friül – Venècia Júlia i del Trentino.
No hi ha una composició unívoca pel spritz, sinó diverses variants després interpretades lliurement pels cambrers. Un denominador comú entre les variants existents és la presència de vi blanc sec i la soda que, quantitativament, han de tenir almenys unes proporcions del 40% i el 30%; el 30% restant ve completat amb les més variades tipologies de begudes alcohòliques, amb la regla no escrita de preservar sempre una coloració vermella pel còctel. La graduació alcohòlica -per tant- és variable, però sol estar al voltant dels 15°.
A Pàdua i a Venècia el spritz es prepara barrejant-li Select (el bitter local més apreciat), Campari, Aperol o Cynar a la base de prosecco i soda, i afegint-li una rodanxa de taronja, rares vegades amb l'afegitó d'una oliva, i glaçons.
Al Vèneto el spritz constitueix un autèntic ritual popular que a partir de mig matí segueixen joves i vells. És indubtablement l'aperitiu més consumit, un impuls per a la vida social i un símbol de l'espurnejant atmosfera ciutadana.
Alguns dels llocs on és més consolidat el ritual del spritz són la Piazza delle Erbe a Pàdua, el Campo Santa Margherita a Venècia, la Piazza delle Erbe a Verona, la Porta San Tomaso a Treviso, i la platja del Faro a Jesolo Lido, Piazza Matteotti a Udine, Piazza delle Erbe i Piazza dei Signori a Vicenza, Piazza Unità a Trieste, Piazza Libertà i Ponte Vecchio a Bassano del Grappa, Piazza Giorgione a Castelfranco Veneto, Loggia dei Grani a Montebelluna, al Centrale d'Asolo, Corso Italia a Cortina d'Ampezzo, Piazza Cima a Conegliano Veneto

## Referències

* ↑ «Spritz Veneziano» (en anglès). International Bartenders Association, 2011. Arxivat de l'original el 2019-10-17. [Consulta: 17 octubre 2019].
* ↑ Padovan, Nicola «Lo Spritz serà sempre nostre». El Nacional — La Llança, 20-01-2019.
* Viquillibres en italià conté una recepta sobre Spritz .
# Studia Papyrologica

Studia Papyrologica va ser una revista catalana de papirologia publicada entre el 1962 i el 1983.
Va ser fundada, impulsada i dirigida pel jesuïta Josep O'Callaghan Martínez, i publicada pel seminari de papirologia de la facultat de teologia dels jesuïtes de Sant Cugat del Vallès (la facultat desaparegué als anys 80). A la revista aparegueren vora cent documents de la col·lecció papirològica Palau-Ribes, i altres articles sobre papirs i sobre l'antiguitat clàssica i cristiana grecollatina. Publicà articles en català, castellà, anglès, francès, alemany i italià. De periodicitat semestral, n'aparegueren 22 toms. ISSN 0039-3290

## Referències

* ↑ «Les col·leccions de papirs més importants d'Espanya, a l'abast a "Dvctvs" - UPF». Arxivat de l'original el 2010-05-28. [Consulta: 31 maig 2010].
# Studi Medievali

Studi Medievali és una revista italiana d'estudi de l'alta edat mitjana, amb seu a Torí. Es publicà entre els anys 1904 i 1913, amb una periodicitat força irregular. La segona època, entre 1923 i 1927, amb el nom de "Nuovi Studi medievali. Rivista di Filologia e di Storia". Més endavant, a partir del 1928, veié la llum "Studi medievali (2a serie)".

## Referències

* ↑ Nuovi studi medievali. Rivista di filologia e di storia
* ↑ Nuovi Studi Medievali al web del CISAM

## Enllaços externs

* «Obra de Studi Medievali» a Dialnet.
# Studentlocalism

Studentlocalism és una organització estudiantil independentista a Hong Kong que es va fundar l'abril de 2016. La seva seu de Hong Kong va finalitzar les seves operacions el 30 de juny de 2020 hores abans que la llei de seguretat nacional de Hong Kong fos aprovada a Pequín i entrés en vigor el mateix dia, mentre que les seves sucursals a l'estranger a Taiwan, Austràlia i els Estats Units van continuar les seves operacions, defensant per la independència de Hong Kong.

## Detencions

El 29 de juliol de 2020, el fundador i coordinador Tony Chung es va convertir en la primera figura política que va ser arrestada per sospita d'infringir la llei de seguretat nacional. Chung va ser detingut de nou el 29 d'octubre de 2020, amb càrrecs addicionals de blanqueig de capitals i publicació d'articles sediciosos. Se li va denegar la fiança. El 9 de novembre, l'antic membre Tim Luk va ser arrestat per la recentment creada unitat de seguretat nacional de la força de policia de Hong Kong, per "ajudar a fugitius".

## Referències

* ↑ «Is Hong Kong’s Studentlocalism a national security threat?» (en anglès), 31-07-2020. [Consulta: 30 desembre 2023].
* ↑ «Former Hong Kong independence group leader gets 43 months under security law» (en anglès). [Consulta: 30 desembre 2023].
* ↑ Ho, Kelly. «Hong Kong security law: Police arrest ex-Studentlocalism member Tim Luk for 'assisting fugitives'» (en anglès). Hong Kong Free Press, 09-11-2020. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ «Hong Kong exiled activist says he was paid by authorities to be informant» (en anglès). [Consulta: 30 desembre 2023].
# Sud dels Estats Units

El Sud dels Estats Units, també conegut com el Sud americà, o simplement el Sud, és una regió dels Estats Units d'Amèrica. Està situat entre l'oceà Atlàntic i l'Oest dels Estats Units, amb l'Oest Mitjà i el Nord-est dels Estats Units al seu nord i el golf de Mèxic i Mèxic al seu sud.
El Sud no coincideix totalment amb el sud geogràfic dels Estats Units, però se sol definir que inclou els estats que van lluitar pels Estats confederats d'Amèrica a la Guerra Civil dels Estats Units. El Sud està completament situat a la cantonada sud-est. Arizona i Nou Mèxic, que es troben geogràficament a la part sud del país, rarament se'n consideren part, mentre que Virgínia de l'Oest, que es va separar de Virgínia el 1863, s'inclou. Alguns estudiosos han proposat definicions del Sud que no coincideixin perfectament amb les fronteres estatals. Mentre que els estats de Delaware i Maryland, així com el districte de Columbia, permetien l'esclavitud abans i durant la Guerra Civil, van romandre amb la Unió.
Normalment, el sud es defineix com el que inclou el sud-est i el sud-central dels Estats Units. La regió és coneguda per la seva cultura i història, desenvolupant els seus propis costums, estils musicals i cuines, que l'han distingit d'alguna manera de la resta dels Estats Units. El patrimoni ètnic meridional és divers i inclou components europeus forts (majoritàriament anglesos, italians, escocesos, escocesos-irlandesos, irlandesos, alemanys, francesos, portuguesos i espanyols), africans, asiàtics i alguns components nadius americans.

## Vegeu també

* Sud-est dels Estats Units
* Deep South

## Referències

* ↑ «south». TheFreeDictionary.com. [Consulta: 30 setembre 2014].
* ↑ McPherson, James M., Battle Cry of Freedom. the Civil War Era, Oxford Univ. Press, 1998, p. 304
* ↑ Southeastern Division of the Association of American Geographers Arxivat 1 January 2015$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Geological Society of America – Southeastern Section». geosociety.org. Arxivat de l'original el 1 de juliol 2016. [Consulta: 29 juny 2016].
* ↑ «Southern Legislative Conference – Serving the South». slcatlanta.org. Arxivat de l'original el 6 octubre 2014.
* ↑ Garreau, Joel. The Nine Nations of North America. Avon Books, 1982. ISBN 978-0-380-57885-6.
* ↑ Woodard, Colin. American Nations: A History of the Eleven Rival Regional Cultures of North America. Penguin Books, 2012. ISBN 978-0-14-312202-9.
* ↑ Bethune, Lawrence E. «Scots to Colonial North Carolina Before 1775». Lawrence E. Bethune's M.U.S.I.C.s Project. Arxivat de l'original el 2012-02-19. [Consulta: 25 novembre 2019].
# Suezichthys cyanolaemus

Suezichthys cyanolaemus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9,7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud d'Austràlia Occidental.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Suezichthys cyanolaemus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Russell, B. C. 1985. Revision of the Indo-Pacific labrid fish genus Suezichthys, with descriptions of four new species. Indo-Pac. Fishes No. 2: 1-21, col. Pls. 1-2.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Suezichthys gracilis

Suezichthys gracilis és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Corea, Japó, Taiwan, Vietnam, Nova Caledònia, Austràlia i el Golf Pèrsic.

## Referències

* 1 2 «Suezichthys gracilis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Steindachner, F. & L. Döderlein. 1887. Beiträge zur Kenntniss der Fische Japan's. (IV.). Denkschr. Akad. Wiss. Viena, v. 53 (1. abth.): 257-296, Pls. 1-4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Mare de Déu de Sentfores

Mare de Déu de Sentfores és un edifici religiós del municipi de Sant Martí de Tous comarca de l'(Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local.
Tenint vora set segles d'història, ha estat un punt de devoció pels habitants del poble de Tous i dels municipis propers. La llegenda diu que la construcció de l'ermita va ser deguda a la tossudesa de la Mare de Déu de Sentfores, trobada per un pastor, a romandre en aquella muntanya.
L'ermita va ser restaurada l'any 1993. L'altar està cobert per una cúpula, i al fons, presidint la cambra, trobem la Mare de Déu de Sentfores. Es creu que antigament havia una capella romànica de l'any 1294, i va ser substituïda per l'actual ermita. El Santuari és un edifici amb planta de creu llatina adificat per Joan Nasich, que va firmar a la Llinda de la porta.
El dilluns de Pasqua florida s'hi fa un aplec i és tipic d'anar-hi en família. Després de la tradicional missa de Pasqua al santuari, es fa una ballada de sardanes i es juga a bitlles catalanes de tous. En acabar, es fa un dinar de germanor.

## Descripció

Interior: Planta de creu llatina. Té dues capelles laterals a la secció transversal i a l'encreuament dels dos eixos principals hi ha una cúpula que conserva pintures al fresc molt deteriorades. Tot l'interior està recobert d'estucats imitant maó. Molt restaurat. Els materials de construcció són pedra i teules. Al seu costat hi ha l'antiga casa dels ermitans.

## Història

El lloc és esmentat el 1096 i la capella o santurari el 1329, bé que la imatge, romànica, de fusta policromada, que ara es conserva al Museu Episcopal de Vic, indica que existia ja a la fi del segle xiii com a mínim. A mitjans del segle xvii fou reconstruïda per Joan Nasich (8è dia de les calendes de juny (25 de maig) de 1656). Fou renovat els segles XVII, XVIII i XX (1954) i ha estat centre de devoció popular.

## Referències

* 1 2 «Mare de Déu de Sentfores». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
* ↑ «Goigs a la Mare de Déu de Sentfores». [Consulta: 2015].
# Mas de Pasqual (la Sénia)

El Mas de Pasqual és una masia de la Sénia (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat compost per tres estructures: molí, habitatge i corrals. El molí de sang encara conserva la mola i la barra, el seu sostre posterior forma part del primer pis de l'habitatge. La planta baixa té porta central i el primer pis una petita finestra central i una altra de més gran a la vora. Els corrals d'un sol pis i sostres baixos, tenen teulada a un vessant, i divisió interior amb murs de maçoneria deixant un espai central de pas.

## Història

Aquest mas estava en funcionament al segle xix i al segle xviii, però no es pot assegurar la seva cronologia. Aquests masos tenien terres d'oliveres, blat, pastures i animals, i constituïen nuclis familiars aïllats, però la seva divisió per herència els va desfer (Herència divisa del dret tortosí).

## Referències

* 1 2 «Mas de Pasqual». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Suhma

Suhma, de vegades apareix com Suhmi o Suhme, fou un regne a la regió d'Erzincan que va pertànyer a Urartu el segle VIII aC. A les fonts armènies apareix com a Balahovit o Balabitene. El 857 aC Salmanassar III va assolar la regió d'Anzitene a la regió de Kharpurt i d'allí va entrar a l'Alzi a l'altre costat del riu Tigris superior, i seguint el curs de l'Arsànies va travessar Suhma o Suhmi (és a dir el futur país de "Balabitene") on va conquerir la fortalesa de Vashtal, va assolar i cremar tot el país i va fer presoner al seu rei Sua. D'allí va anar a Dayaeni.
La capital fou Arsamosata i la principal fortalesa Balu, possible origen del nom "Balabitene". Era al sud de la Khorzene i a l'est de l'Anzitene. A la partició d'Armènia vers el 390 va quedar sota influència romana.

## Vegeu també

* Bolbene

## Referències

* ↑ Shigeo Yamada, The construction of the Assyrian empire: a historical study of the inscriptions of Shamanasser III.
# Suhum

Suhum (Sukhum) era el nom d'una regió que s'esmenta a les tauletes de Mari al segle xviii aC; als seus habitants se'ls anomena suheus. El nom s'aplicava al territori de la conca de l'Eufrates entre Mari i el territori de Babilònia i se subdividia en dues parts, l'Alt Suhum que tenia capital a Hanat, i el Baix Suhum que s'iniciava a la ciutat de Mulhan i acabava a Harbe.
Pertanyia a Eshnunna i tenia per seu del governador la ciutat de Rapiqum. Ixme-Dagan I va planejar un atac a la regió. Segons les tauletes el territori hauria passar sota domini del regne de Mari des de potser el 1771 aC amb la retirada d'Eshnunna que havia envaït territoris mariotes.
El domini de Mari va ser efímer; quan els elamites, que havien envaït Mari, van ser derrotats a Hiritum el rei de Mari Zimrilim va témer que els elamites es dirigissin cap a Suhum i intentessin revoltar la regió, però no fou així. Ja abans del 1760 aC havia caigut en mans dels babilonis que havien penetrat a la regió com aliats de Mari en la lluita contra Elam; aquestos canvis de sobirania no obstant foren incruents i l'arqueologia no mostra signes d'alteració de la vida local.

## Referències

* Thoughts of Zimri-Lim.
* Organization of Harrâdum, Suhum, 18th–17th Centuries b.c., Iraqi Middle Euphrates, per Christine Kepinski (Proceedings of the 54th Rencontre Assyriologique Internationale at Würzburg 20–25 July 2008), Wninona Lake, Indiania, 2012
# Mas Montagut (Fontanals de Cerdanya)

El Mas Montagut és una masia de Fontanals de Cerdanya (Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un gran mas cerdà amb les dependències característiques d'una explotació ramadera, especialment de bestiar boví, amb amples quadres i badius; amb obertures amb brancals i llindes de pedra. Està enclavat al nord-est de les Pereres entre el Segre i el Camí de Vilallobent. Són les millors terres de l'antic terme de Queixans, vora el Segre, al pla, amb bon aprofitament per l'agricultura i l'explotació ramadera. El Mas Montagut està enclavat en territori jurisdiccional de la baronia de la Perera i conserva encara vestigis de l'antic castell: un mur, el portal d'entrada de llevant i uns matacans.

## Història

Segons el "Llibre de Notes de la Hisenda Montagut", començat a redactar el 27 d'abril de 1678: "En Joan Pere Montagut, en terres comprades als Manegat bastí la masada(...) -i afegeix- els anys 1536, 1618, 1619 i 1678".

## Referències

* 1 2 «Mas Montagut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# María bonita

«María bonita» té aquests significats:
* María bonita, cançó del compositor mexicà Agustín Lara de 1947.
* María bonita, àlbum del cantant mexicà Mijares de 1992.
* María bonita, telenovel·la colombiana de 1995.
* Maria Bonita, cangaceira brasilera, parella de Lampião.
# Susana Pareja Ibarra

Susana Pareja Ibarra (València 13 de març de 1973) és una esportista valenciana, antiga jugadora i actual entrenadora d'handbol.
A mitjans de la dècada del 1990 va jugar al Balonmano Mar Sagunto (en les seves diverses denominacions) fins que el 2001 va fitxar pel Ferrobús Mislata (després Cementos Unión de Riba-roja), on jugaria fins que es va retirar el 2008. Ha guanyat 9 Campionats de Lliga, 10 Copes de la Reina, una Copa d'Europa de Clubs, una Recopa d'Europa de Clubs i una Supercopa d'Europa. Del 1994 al 2005 també va jugar a la Selecció d'handbol d'Espanya femenina, amb la qual va quedar sisena als Jocs Olímpics de 2004.
Després de retirar-se com a jugadora el 2008 es dedicar a entrenar. Fou entrenadora del BM Castelló fins 2011 i del BM Sagunto fins que el 2013 fitxà pel CH Canyamelar. El 2017 va exercir com a entrenadora de la selecció espanyola de handbol B. El 2018 tornà temporalment al Canyamelar, però el 2019 deixà el club per entrenar al CB Mislata.

## Referències

* ↑ «Susana Pareja será la madrina del Peníscola Internacional Handball Cup». peniscola.org, 16-06-2005 [Consulta: 11 febrer 2019].
* ↑ «Pareja, nova entrenadora del Canyamelar: "L'objectiu del club serà treballar amb actitud de campiones"». apuntmedia.es, 01-06-2018 [Consulta: 9 febrer 2019]. Arxivat 10 de febrer 2019 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-02-10. [Consulta: 23 maig 2020].
* ↑ Susana Pareja al web del COE
* ↑ «Susana Pareja». Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 15 gener 2016].
* ↑ Susana Pareja, nueva entrenadora del Mar Sagunto, Nostresport, 15 de juny de 2011
* ↑ Una líder de pista y banquillo, ABC, 16 de març d 2014
* ↑ SUSANA PAREJA CONVOCA A LA ELDENSE ESTELA CARRERA PARA LA SELECCIÓN B DE GUERRERAS, elrecord.net, 25 de febrer de 2017
* ↑ El Canyamelar Valencia recupera a Susana Pareja para su banquillo, plazadeportiva, 30 de maig de 2018
* ↑ BM Mislata en 1ª Nacional, El Periòdic, 21 de juny de 2019
# Mas de Vilella

El Mas de Vilella o Masia d'en Vilella és una masia considerada com un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Reus (Baix Camp).

## Descripció

És un edifici aïllat, entre l'avinguda dels Països Catalans i el carrer del Pare Manyanet, vora l'ermita de Misericòrdia, de planta rectangular, amb planta baixa, dos pisos, teulada a quatre vessants en el centre, terrat a la catalana als costats i una torre quadrangular. Una escalinata i una terrassa separen el jardí de l'entrada de casa. La composició de la façana principal presenta un cos central i dos laterals, i l'accés és per una portalada de pedra amb un arc rebaixat. Hi ha tres balcons suportats per mènsules, ornats de pedra els muntants i llindes, barana de ferro forjat en el primer pis, cartel·les intercalades amb rajoles ornades sota la barbacana, i careners amb cresteria metàl·lica, tot ell en el cos central. Els laterals i les altres façanes presenten composició sense ornar.
La torre és l'element més representatiu de l'edifici amb una balconada, unes mènsules ornades, una vidriera amb vidres de colors i finestres geminades. El remat és en cartel·les, ceràmica vidriada, parallamps i penell.
L'obra és atribuïda a Pere Caselles, encara que no s'ha trobat documentació que ho refermi. Els actuals propietaris, la congregació de la Sagrada Família dedicada a l'ensenyament, van rehabilitar el mas per a usos docents i de residència. Els elements de la teulada de ceràmica vidriada, les baranes de ferro forjat, les vidrieres i les balustres de pedra conserven totes les característiques de l'estil modernista eclèctic.

## Història

Joan Vilella Estivill, industrial del petroli reusenc co-propietari, amb el seu germà Ramon, de "La Pensilvània", va fundar «Vilella Hermanos», un conjunt d'empreses que englobaven diferents sectors d'activitat, en particular relacionada amb els fruits secs i les farines. Va construir aquest mas amb un gran jardí prop de l'ermita de Misericòrdia. Els seus fills, Joan i Gaietà, van fundar la Banca Vilella. Un altre mas de la família, conegut com a Mas de Camplà estava situat al Passeig de Sunyer, entre el camí de l'Aleixar i la carretera d'Alcolea, projectat per l'arquitecte Pere Caselles i avui enderrocat.

## Referències

* 1 2 3 Marc Barberà, Jordi. "Catàleg de l'arquitectura modernista de Reus" A: Arquitectura modernista a Reus. Reus: Pragma, 2003. Pàg. 108. ISBN 8493315125
* 1 2 Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 06: camí de Cambrils. Reus: l'Ajuntament; COAC, 2024, p. 14. ISBN 9788409559350.
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 133. ISBN 8486387655.
* «Masia d'en Vilella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012].
# Takashi Hashiguchi

Takashi Hashiguchi (japonès: 橋口たかし) (Tòquio, 2 de juny de 1967) és un dibuixant de manga. És més conegut per la seva sèrie de manga Yakitate!! Japó, pel qual va guanyar el Shogakukan Manga Award per shōnen el 2004. El 1988 inicia la seva carrera com a mangaka professional després d'haver debutat el 1987 amb Combat Teacher, sent premiat per la revista Young Magazine que es va encarregar de la publicació d'aquest treball. La majoria dels seus mangues són de temàtica shonen però sobre continguts molt poc usuals, com la panaderia a Yakitate!! Japan o "esports" tan poc habituals en el gènere com el Yo-Yo en Super Yo-Yo (Chousoku spinner).

## Obres

* Combat Teacher (1988).
* Kinniku Kurabu (1991).
* Chie-Baachan No Chiebukuro (1992).
* Suto Ii Bashuko! Yon-Koma Gag Gaiden (1993).
* Caster Mairu Zo (1995).
* Windmill (1997).
* Super Yo-Yo (Chousoku Spinner) (1997).
* SCISSORS (2000).
* Yakitate!! Japan (2002).

## Referències

* ↑ «ja:小学館漫画賞：歴代受賞者» (en japanese). Shogakukan. Arxivat de l'original el 2005-04-24. [Consulta: 19 agost 2007].
* ↑ «Takashi Hashiguchi:Über den Schöpfer des preisgekrönten Werkes "Yakitate!! Japan":» (en alemany). Arxivat de l'original el 31/03/2008.
* ↑ «ja:焼きたて!!ジャぱん 1» (en japanese). Shogakukan. [Consulta: July 10, 2010].
* ↑ «ja:焼きたて!!ジャぱん 26» (en japanese). Shogakukan. [Consulta: July 10, 2010].