OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Montana Colors

Montana Colors és una empresa catalana fabricant i distribuïdora d'esprais de pintura, destinada principalment al sector del graffiti. Amb seu a Sant Vicenç de Castellet, fa pintura en aerosol i proveeix els artistes del grafit i de les arts plàstiques de més de 60 països de tot el món. Va ser fundada el 1994 per Jordi Rubió.
El 80% de la seva facturació es realitza fora de l'Estat, amb presència a més de 50 països principalment mitjançant acords de distribució.

## Referències

* ↑ «"Economia i Empresa". "Vendre's al món". Montana Colors. El color del grafiti». CCMA, 18-04-2016 [Consulta: 23 juliol 2016].
* ↑ COSTA, Víctor, Montana Colors obre a Califòrnia la seva primera filial, La Vanguardia, 11/6/2015, p.62

## Enllaços externs

* Montana Colors - Lloc web oficial
# Málaháttr

Málaháttr és un mètode poètic de l'antiga poesia nòrdica, que sol ser descrit com "estil conversacional". És semblant a fornyrðislag, l'única diferència és que hi ha més síl·labes en una línia, generalment cinc.

## Referències

* Carmina Scaldica
# Conor Dunne

Conor Dunne (St Albans, Hertfordshire, 22 de gener de 1992) és un ciclista irlandès, professional des del 2014.
Nascut a Anglaterra, va defensar els colors del Regne Unit fins a categoria júnior. En el seu palmarès destaca el campionat d'Irlanda en ruta de 2018.

## Palmarès en ruta

* 2010
** Campió del Regne Unit júnior en contrarellotge
* 2012
** Campió d'Irlanda sub-23 en contrarellotge
* 2013
** Vencedor d'una etapa a l'An Post Rás
* 2016
** 1r a la Rutland-Melton International CiCLE Classic
* 2018
** Campió d'Irlanda en ruta

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2017. 158è de la classificació general (fanalet vermell)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2019. 135è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Faruk Hadžibegić

Faruk Hadžibegić (7 d'octubre de 1957) és un exfutbolista bosnià de la dècada de 1980 i entrenador.
Fou 61 cops internacional amb la selecció iugoslava amb la qual jugà el Mundial de 1990.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de FK Sarajevo, Reial Betis, FC Sochaux i Toulouse FC.

## Referències

* ↑ Gigi Riva. L'ultimo rigore di Faruk. Una storia di calcio e di guerra (en italià). Palermo: Sellerio, 2016. ISBN 8838935645.
* ↑ «Osim recalls what might have been for a brilliant Yugoslavia in 1990». SI.com, 01-07-2010 [Consulta: 12 maig 2017].
* ↑ Faruk Hadžibegić a National-Football-Teams.com (anglès)
# Illes del Comandant

Les illes del Comandant o illes Komandorski (en rus: Командо́рские острова́ Komandorskiye ostrova) són un grup d'illes sense arbres a Rússia ubicades a 175 km a l'est de la península de Kamtxatka al mar de Bering.
L'arxipèlag els componen l'illa de Bering, de 90 km de llarg per 20 km d'ample, l'illa Medni, de 55 km de llarg per 5 km d'ample, i 15 illots i roques.

## Geografia

Les illes del Comandant són l'extensió més occidental de les Illes Aleutianes, de les quals n'estan separades per centenars de quilòmetres. El relleu és prou divers amb muntanyes planes d'altiplans volcànics i baixes muntanyes. L'origen geològic és un volcà extint des de fa molt temps a la frontera entre les plaques del Pacífic i nord-americana. El punt més alt és a l'illa de Bering a 775 m d'altitud, el Mont Steller.
La tundra domina la vegetació a base de líquens, molses, herbes, arbres nans i plantes d'aiguamoll. Hi ha vegetació megafòrbica (grans apiàcies). No hi ha amfibis ni rèptils.
El clima és marítim relativament suau amb altes precipitacions (230 dies l'any de mitjana) i els estius són frescos i molt boirosos.

## Població

L'únic lloc permanentment habitat és Nikolskoye al nord-oest de l'illa de Bering, amb una població estimada de 613 persones (2009) són russos i aleutians. La reserva natural Komandorsky Zapovednik, ocupa la major part del territori. L'economia es basa en la pesca, la recol·lecció de bolets i l'ecoturisme.

## Referències

* ↑ Derbeneva OA, RI Sukernik, NV Volodko, SH Hosseini, MT Lott, and DC Wallace. 2002. "Analysis of Mitochondrial DNA Diversity in the Aleuts of the Commander Islands and Its Implications for the Genetic History of Beringia". American Journal of Human Genetics. 71, no. 2: 415-21.
* Richard Ellis Encyclopedia of the Sea New York: Alfred A. Knopf, 2001

## Enllaços externs

* Web no oficial de les Illes del Comandant (rus)
* Overview of the Kommandorsky Zapovednik
* Detalls de la situació actual
* Commander Islands at Natural Heritage Protection Fund
* Island in a Storm
# Simfonia (òpera)

La simfonia és una de les formes instrumentals amb què pot començar una òpera, abans d'aixecar el teló. En comparació amb el preludi i l'obertura a la francesa, té una estructura més ben definida.
Viccionari
# Montana Belle

Montana Belle és una pel·lícula dels Estats Units d'Allan Dwan estrenada el 1952. Ha estat doblada al català.

## Argument

En una biografia novel·lada, Belle Star, una fora de la llei de dubtosa reputació d'Oklahoma, coneix un petit grup de malfactors, els germans Dalton, quan acabaven de rescatar d'un linxament a Bob Dalton, que s'enamora d'ella. Així Mac, un membre de la banda i el propietari del saloon Tom Bradfield, planegen atrapar els Dalton, aprofitant un atracament a un banc. La dissensió entre la banda i l'ambivalència de Bradfield compliquen la trama, i Belle demostra el seu coratge.

## Repartiment

* Jane Russell: Belle Starr
* George Brent: Tom Bradfield
* Scott Brady: Bob Dalton
* Forrest Tucker: Mac
* Andy Devine: Pete Bivins
* Jack Lambert: Ringo
* John Litel: Matt Towner
* Ray Teal: Emmett Dalton
* Rory Mallinson: Grat Dalton
* Holly Bane: Ben Dalton
* Roy Barcroft: Jim Clark
* Ned Davenport: Empleat del banc
* Dick Elliott: Jeptha Rideout
* Gene Roth: Marshal Ripple
* Stanley Andrews: Marshal Combs

## Referències

* ↑ esadir.cat. Montana Belle. esadir.cat.
* ↑ «Montana Belle». The New York Times.
# Agapit de Rodes

Agapit (en llatí Agapetus, en grec antic Ἀγαπητός) fou bisbe de Rodes el 457.
L'emperador Lleó I li va demanar l'opinió de la diòcesi i la d'ell mateix sobre el concili de Calcedònia i el va defensar contra Timoteu Elure, que era monofisista, en una carta que encara es conserva en la traducció llatina publicada a Conciliorum Nova Collectio a Mansi.

## Referències

* ↑ 1.Agapetus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 59
# Mas Peirot (Cunit)

El Mas Peirot és una obra de Cunit (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El Mas Peirot està situat en les terres del mateix topònim, per sobre de la C-32, just al límit de Cunit, a tocar amb Cubelles. Es tracta d'un conjunt d'edificacions que originàriament complien funcions agropecuàries. Es diferencien dos cossos, un de planta quadrangular amb coberta a doble vessant i l'altre compost per diferents bucs al voltant d'un pati interior.

## Referències

* ↑ «Mas Peirot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Font pública de Llagostera

La Font pública de Llagostera és una columna ferro colat amb base de pedra que s'utilitza com a font i fanal. Hi ha una base de pedra. És l'única font d'aquest tipus que hi ha a Llagostera. Situada a la Plaça de Baix, és una font inclosa dins l'estil de l'arquitectura del ferro.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Llagostera

## Referències

* ↑ «Font pública». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 setembre 2014].
# Partició de Bengala (1947)

La Segona Partició de Bengala fou un procés que va tenir lloc el 1947, en el marc de la Partició de l'Índia. Fou una divisió territorial que va dividir Bengala en dues entitats: Bengala Occidental, pertanyent a l'Índia, i Bengala Oriental, pertanyent al Pakistan. El 1955 Bengala Oriental fou reanomenada com a Pakistan Oriental, província que posteriorment s'independitzaria per donar lloc a Bangladesh, després de la Guerra d'Alliberament de Bangladesh.

## Bibliografia

* Gyanendra Pandey Remembering Partition: Violence, Nationalism, and History in India. Cambridge: Cambridge University Press, 2001. ISBN 0521002508
* Tai Yong Tan and Gyanesh Kudaisya The Aftermath of Partition in South Asia. Londres: Routledge, 2001. ISBN 0415172977
# Simfonia 3 "Sincrotró Alba"

Sincrotró Alba és el títol de la tercera Simfonia de Joan Guinjoan (1931-2019), estrenada al 7 de maig de 2010 a L'Auditori de Barcelona per l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya sota la direcció de Ernest Martínez Izquierdo, fundador de Barcelona 216, formació instrumental especialitzada en música contemporània.
L'obra respon a l'encàrrec que Consorci de la Residència d'Investigadors CSIC-Generalitat de Catalunya i del Consorci Sincrotró-Alba - Generalitat de Catalunya-Ministeri Ciència i Innovació van fer a Joan Guinjoan al 2007 per a la inauguració del Sincrotró Alba a Cerdanyola del Vallés, al 22 de març de 2010.
La simfonia es divideix en tres moviments : I-. Moderato. Representa seqüències d'electròdes a través d'instruments de diverses famílies. II-.Calmo. Moviment calmat inspirat en els laboratoris. III-.Agitato. Moviment festiu de caràcter popular amb ritmes exòtics.

## Instrumentació

Està escrita per gran orquestra simfònica :
* 3 Flautes travesseres (també Piccolo
* 2 Oboès
* 1 Corn anglès
* 2 Clarinets
* 1 Clarinet baix
* 3 Fagots
* 4 Trompes
* 4 Trompetes en Do
* 3 Trombons
* 1 Tuba
* Timbales
* Bateria de percussió
* Cordes : Violins, Violes, Violoncels, Contrabaixos
* Piano
* Arpa

## Referències

* ↑ 324cat. «El compositor Joan Guinjoan s'inspira en el sincrotró Alba per crear la seva darrera simfonia», 06-05-2010. [Consulta: 11 octubre 2019].
* 1 2 CERVERABARCELONA, MARTA. «Joan Guinjoan ha compost una simfonia inspirada en l'accelerador de partícules del Vallès», 07-05-2010. [Consulta: 11 octubre 2019].
# Tiberi Semproni Llong (cònsol 193 aC)

Tiberi Semproni Llong (en llatí Tiberius Sempronius Ti. F. C. N. Longus) va ser un magistrat romà del segles II i II aC. Era fill de Tiberius Sempronius C. F. C. N. Longus. Formava part de la gens Semprònia, i era de la família dels Llong, d'origen plebeu.
Sembla que va substituir el seu pare com a decemvir sacris faciundis l'any 210 aC i després, el mateix any, va ser també àugur, al lloc de Tit Otacili Cras. Sembla rar que tingués aquests càrrecs sense haver obtingut abans cap altra magistratura, però Titus Livi ho diu de manera molt clara, sense possibilitat de dubte. El mateix any tanmateix va ser elegit tribú de la plebs i el 197 aC era un dels Triumviri coloniae deducendae per l'establiment de colònies a Puteoli, Buxentum i altres llocs.
L'any 196 aC va ser pretor amb Sardenya com a província, on va allargar el seu mandat també el 195 aC. L'any 194 aC va ser elegit cònsol amb Publi Corneli Escipió Africà, i va lluitar contra els bois sense gaire èxit.
L'any 193 aC va ser legat del cònsol Luci Corneli Merula en la seva campanya contra els bois i el 191 aC legat del cònsol Marc Acili Glabrió I en la campanya contra Antíoc III el Gran a Grècia.
Va aspirar sense èxit a la censura el 184 aC. Va morir de pesta l'any 174 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 806.
# George Gower

George Gower (c. 1540 – Londres, 1596) va ser un pintor de retrats anglès el qual va arribar a exercir el càrrec de pintor oficial de la reina Isabel I d'Anglaterra el 1581.

## Biografia

Poc se sap sobre la seva vida anterior, excepte que era un dels nets de sir John Gower de Stettenham, a Yorkshire. Les seves primeres obres documentades són els dos retrats de 1573 company de sir Thomas Kytson i la seva esposa Lady Kytson, les quals es troben en la Tate de Londres.
Gower va pintar el seu propi autoretrat el 1579 on pot apreciar-se a la seva dreta el seu escut d'armes el qual usava freqüentment com a marca per identificar les seves obres. Aquest escut de la seva família marcava una diferència de la resta dels pintors de l'època els quals eren generalment considerats poc més que uns pobres artesans.
Gower va ser nomenat pintor oficial de la reina Isabel en 1581. Això li va permetre realitzar la majoria de retrats de l'aristocràcia d'Anglaterra. El lloc també ho va fer responsable de la decoració i pintura de les residències reals i els mobles. Entre les seves obres es troben una font d'aigua (ja destruïda) i el rellotge astronòmic, tots dos en el palau de la Cort de Hampton. També era inspector dels retrats de la Reina per altres artistes abans del seu llançament oficial.
La seva obra més coneguda és la versió del Retrat de l'Armada d'Isabel I que ara es troba a Woburn Abbey, pintat per commemorar en 1588 la derrota de l'Armada espanyola. A més s'atribueix a Gower una versió reduïda d'aquesta pintura que es troba a la National Portrait Gallery de Londres. La versió de "Drake", està realitzada per una mà diferent.

## Referències

* 1 2 Hearn, Karen, ed.
* ↑ Hearn, p. 43; Strong 1969.

## Bibliografia

* Biography of George Gower Arxivat 2006-05-12 a Wayback Machine. The National Maritime Museum Art Gallery. Accessed October 2007
* Gower, George at the Union List of Artists Names, The J. Paul Getty Trust. Accessed October 2007
* Portraits by Gower Arxivat 2011-08-03 a Wayback Machine. at the Tate Britain Gallery in London. Accessed October 2007
* Hearn, Karen, ed. Dynasties: Painting in Tudor and Jacobean England 1530-1630. New York: Rizzoli, 1995. ISBN 0-8478-1940-X.
* Strong, Roy: The English Icon: Elizabethan and Jacobean Portraiture, 1969, Routledge & Kegan Paul, London (Strong 1969)
* Strong, Roy: Gloriana: The Portraits of Queen Elizabeth I, Thames and Hudson, 1987, ISBN 0-500-25098-7 (Strong 1987)
# Aethomys chrysophilus

Aethomys chrysophilus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Són rosegadors de dimensions mitjanes, amb una llargada de cap a gropa de 120 a 169 mm i una cua de 126 a 202 mm. Poden arribar a pesar fins a 114 grams. Es troba a l'Àfrica oriental i meridional.

## Referències

* ↑ Skinner, J.D.; Chimimba, Christian T. The Mammals of the Southern African Sub-region, 3rd Edition. Cambridge University Press, 2005. ISBN 978-0-521-84418-5.
* ↑ Musser, G. G.; Carleton, M. D. «Superfamily Muroidea». A: Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, p. 894-1.531. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
# Tiberi Sabater i Carné

Tiberi Sabater i Carné (Vilanova i la Geltrú, 1852 - Barcelona, 1929) va ser un mestre d'obres català.

## Biografia

Es va titular el 1872. La seva obra, dintre de l'historicisme arquitectònic, es va emmarcar en un eclecticisme classicista inspirat en el Renaixement llombard.
Una de les seves primeres obres va ser la Casa Olano al passeig de Gràcia (1880-1885), també anomenada «del Pirata», d'estil classicista, amb una escultura a la façana de Juan Sebastián Elcano, obra de Francesc Font.
Entre 1881 i 1883 va construir el Casino Mercantil o Borsí, al carrer d'Avinyó, seu des del 1939 de l'Escola de la Llotja. És un edifici eclèctic de tall clàssic que combina elements renaixentistes amb els ordres clàssics grecoromans. A la façana es troben dues escultures en al·legoria del Comerç i la Indústria, obra de Rossend Nobas i Joan Roig i Solé, respectivament.
El 1887 va projectar el Palau Marcet al passeig de Gràcia cantonada amb la Gran Via de les Corts Catalanes; el 1934 va ser reconvertit en el Teatre Comèdia(cinema des del 1960). Va concebre aquest edifici d'acord al seu habitual estil eclèctic, amb una barreja d'elements neoplaterescs i neoclàssics i cert aire afrancesat. En la decoració interior van participar Joan Batllebò, Francesc Roig i Eduard Llorenç.
Va guanyar una medalla d'or a l'Exposició Universal de Barcelona de 1888 per alguns dels seus projectes de cases de lloguer.
El 1892 va projectar el panteó Carreras de Campa al Cementiri del Poblenou, amb una escultura d'un àngel obra de Rafael Atché.

## Vegeu també

* Arquitectura de Barcelona

## Referències

* ↑ «Tiberi Sabater i Carné». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Lecea et al., 2009, p. 538.
* ↑ «Casa Olano (Edifici Elcano)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ Gausa, Cervelló i Pla, 2002, p. A7.
* ↑ Lecea et al., 2009, p. 121-124.
* ↑ Barral i Altet et al., Jornet, p. 163.
* ↑ «Palau Marcet. Façana lateral i jardí. (1890-1951)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 04-09-2012.
* ↑ «Tiberi Sabater». El Poder de la Palabra.
* ↑ «Panteó Carreras de Campa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Barral i Altet, Xavier; Beseran, Pere; Canalda, Sílvia; Guardià, Marta; Jornet, Núria. Guia del Patrimoni Monumental i Artístic de Catalunya, vol. 1. Barcelona: Pòrtic, 2000. ISBN 84-7306-947-1.
* Gausa, Manuel; Cervelló, Marta; Pla, Maurici. Barcelona: guía de arquitectura moderna 1860-2002. Barcelona: ACTAR, 2002. ISBN 84-89698-47-3.
* Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials, 2009. ISBN 978-84-96645-08-0.
# Tiberi Semproni Grac (sacerdot)

Tiberi Semproni Grac (en llatí Tiberius Sempronius Gracchus), va ser un sacerdot romà, probablement fill del cònsol Tiberi Semproni Grac II (Tiberius Sempronius TIB. F. C. N. Gracchus). Formava part de la gens Semprònia, i era de la família dels Grac, d'origen plebeu.
Va ser elegit àugur el 203 aC quan encara era molt jove i era poc freqüent per a un jove arribar a un col·legi sacerdotal. Va morir encara com àugur l'any 174 aC durant una plaga.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXIX,38; XLI,26
# New Bremen

New Bremen és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 2.909 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, New Bremen tenia 2.909 habitants, 1.073 habitatges, i 792 famílies. La densitat de població era de 545,2 habitants/km².
Dels 1.073 habitatges en un 40,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,6% hi vivien parelles casades, en un 6,6% dones solteres, i en un 26,1% no eren unitats familiars. En el 24,4% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,71 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,26.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,6% tenia menys de 18 anys, un 6,5% entre 18 i 24, un 30,4% entre 25 i 44, un 19,7% de 45 a 60 i un 11,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.643 $ i la renda mediana per família de 61.011 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.324 $ mentre que les dones 24.979 $. La renda per capita de la població era de 20.401 $. Aproximadament el 0,8% de les famílies i l'1,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- New Bremen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- New Bremen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Museu d'Art Contemporani de Bogotà

El Museu d'Art Contemporani de Bogotà (MAC) és un museu situat al barri Minuto de Dios del districte d'Engativá, al nord-oest de Bogotà, contigu a la Corporación Universitaria Minuto de Dios.
Fundat el 1966, el Museu d'Art Contemporani de Bogotà disposa d'una col·lecció d'art contemporani conformada per més de mil sis-centes obres d'artistes colombians i internacionals. És considerat el punt de trobada de diverses manifestacions contemporànies des de les arts visuals fins a obres sonores, escèniques, electròniques o literàries.

## Arquitectura

El disseny de l'edifici actual va estar a càrrec dels arquitectes Eduardo del Valle i Jairo López. Va ser el primer edifici a Colòmbia concebut exclusivament per a un museu i va rebre el Premi nacional d'arquitectura. Va ser inaugurat pel president Misael Pastrana el 20 de novembre de a 1970.
El concepte espacial del museu correspon a una espiral que es desenvolupa sobre un gran buit central, amb murs circulars que s'interrompen per donar accés a les diferents sales, i una escala que permet la circulació helicoïdal per les tres plantes. L'edifici culmina en una cúpula per on entra la llum natural que il·lumina l'espai interior. Situat a la plaça de Banderas del barri Minuto de Dios, forma un sol volum amb el teatre. Els seus espais tant interiors com exteriors són escenari freqüent d'activitats acadèmiques, socials, culturals, comunitàries i religioses.

## Referències

* ↑ «Museo de Arte Contemporáneo de Bogotá». Museodata. Arxivat de l'original el 2019-12-01. [Consulta: 5 desembre 2019].
* ↑ «50 años del museo de arte contemporáneo de Bogotá». Arcadia, 25-02-2016 [Consulta: 5 desembre 2019]. Arxivat 2020-08-08 a Wayback Machine.
* ↑ «El Museo de Arte Contemporáneo de Bogotá en el podio con los mejores del mundo», 26-06-2020. Arxivat de l'original el 2020-09-10. [Consulta: 28 agost 2020].

## Bibliografia

* Jaramillo Diego, Juliao Carlos, Cerón Jaime, Cavarico Eda, Ortiz Gustavoo, Pérez Eduardo. Grillo Manuel, Ferrer Germán. La contemporaneidad en Colombia, 1966-2006. Museo de Arte Contemporáneo, 40 años. Bogotá: Legis Ed., 2006.