OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesco Pollini

Francesco Pollini, també Franz de Paula Pollini (Ljubljana (Eslovènia), 26 de març, 1762 - Milà (Itàlia), 17 de setembre, 1846), va ser un compositor i pianista italià.

## Família

La família Pollini s'havia traslladat a Carniola 100 anys abans que nasqués Francesco Pollini. El pare de Francesco treballava com a metge i farmacèutic a Ljubljana. Va rebre un títol nobiliari austríac hereditari de l'emperadriu Maria Teresa perquè havia desenvolupat una recepta per a una decocció contra la sífilis. Francesco Pollini va heretar aquesta recepta i va continuar produint la medicina coneguda com le acque Pollini i la va utilitzar per tractar nobles i companys músics.

## Biografia

Francesco Pollini va viatjar a Praga el 1783 i un any més tard a París, on va conèixer Antonio Salieri. El va presentar a l'enviat francès a la cort vienesa, Marie-François-Louis Du Roullet, conegut pels seus llibrets. El març de 1786 Pollini va ser a Viena i va cantar el paper d'Idamante a l'òpera Idomeneo de Wolfgang Amadeus Mozart al "Palais Auersperg". Mozart va dedicar el duet Spiegarti non poss'io per a soprano i tenor, KV 489, i la Scena con rondò per a tenor i violí, KV 490, al baró Pollini. Després de viatjar durant uns dos anys, Pollini va estudiar composició a Milà a partir de 1790 amb Nicola Antonio Zingarelli. El 1798, Pollini es va casar amb Mariana Gasparini, de 23 anys, una arpista apassionada. El mateix any es va representar l'òpera de Pollini La casetta nei bochi al "Teatro della Cannobiana". L'any 1801, Il trionfo della pace es va representar a la Scala de Milà amb motiu d'una cerimònia de celebració del Tractat d'Amiens.
Per a les celebracions de la coronació de Napoleó com a rei d'Itàlia el 26 de maig de 1805, dues de les obres més grans de Pollini, Vivat, vivat i Te ergo quaesumus, es van representar a la catedral de Milà. El 1812, Pollini va escriure unes lliçóns de piano forte Metodo di clavicembalo per al Conservatori de Milà, un llibre de text que es va utilitzar a Itàlia durant dècades i que li va valer la condició de membre honorari del conservatori.

## Obra

Pollini va compondre cantates sagrades, misses, un Stabat Mater, un Rèquiem i un Te Deum, diverses arietes amb acompanyament de piano o orquestral i, sobretot, més de 60 obres d'opus per a piano, com les sonates i les variacions aleshores populars basades en les òperes populars. de l'època. Al voltant de 60 de les seves obres van ser impreses durant la seva vida per diferents editors europeus, especialment per l'editorial italiana Ricordi.

### Obres escèniques

* „La casetta nel bosco“, Òpera en 3 actes (1798, Milà)
* „Il genio insubre“ Acció teatral 2 actes (1799, Milà)
* „Le convenienze teatrali“, Òpera, (incompleta)
* „Ines di Castro“, Òpera, (incompleta)
* „Il ripudio fortunato, farsa“, (incompleta)

## Referències

* ↑ MGG, 2. Auflage Bd. 13, S. 740–741
# Anacroneuria cotacachi

Anacroneuria cotacachi és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Descripció

* La placa subgenital de la femella es troba fortament plegada amb els lòbuls laterals.
* El primer segment de les antenes és marró.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: l'Equador.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark, 2001. Scopolia 46:15.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):153.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 19 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Búnquer al coll de Balaguer

El Búnquer al coll de Balaguer és una obra de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada davant la pedrera i clarament visible, consta de 4 casamates comunicades per un passadís que les uneix, les casamates miren cap a l'Ametlla de Mar. No hi ha rastres d'ocupació ni constància històrica d'ús. Segons fonts locals va ser feta durant la Guerra Civil Espanyola, si es dona una volta pels entorns de l'antic camí s'hi poden veure parapets de protecció de la bateria.

## Referències

* ↑ «Búnquer al coll de Balaguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Búnquer al coll de Balaguer». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Gotzfeldgau

El Gotzfeldgau fou un territori històric d'Alemanya al ducat oriental de Francònia, esmentat a l'època medieval com administrat pels conradians.
Per la geografia del Gotzfeldgau, es considera el centre la localitat de "Gotzfeld", que és l'actual Götzenhain al municipi de Dreieich al Hessen meridional a l'est de Langen
# Josep Corominas

Josep Corominas és el nom dels següents personatges:
* Josep Corominas i Busqueta (Terrassa, 1939), metge i polític català
* Josep Corominas i Colet (l'Hospitalet de Llobregat, 1912-la Garriga, 2000), atleta i directiu de les federacions Catalana i Espanyola d'Atletisme
* Josep Corominas i Humbert (Mura, 1797-Sabadell, 1874), fabricant tèxtil català
* Josep Corominas i Sabater
# Isàuria

Isàuria (en grec antic Ισαυρία) era una regió de l'Àsia Menor, que limitava a l'est amb Licaònia, al nord amb Frígia, a l'oest amb Psídia i al sud amb Cilícia i Pamfília. El país era molt muntanyós i salvatge, quasi no tenia ciutats, i les poques que hi havia eren al nord exclosa la capital Isaura que era al sud-oest. Estrabó en un passatge obscur, sembla distingir entre Isàuria (Ἰσαυρία) al nord i Isàurica (Ἰσαυρική) a la part meridional, molt menys coneguda i que potser pertanyia a Licaònia. Els autors posteriors només parlen de la part nord del país, i el sud sembla que era una zona quasi desconeguda. Tot i que la major part del país eren muntanyes, es cultivava també el vi amb força extensió i altres productes bàsics per les necessitats.
Els seus habitants eren els isauris, pobles salvatges que vivien del robatori, el saqueig i la pirateria, i sembla que eren parents o procedien dels pisidis. Aquests costums eren perillosos pels països veïns i Roma l'any 78 aC va enviar el cònsol Publi Servili Vàcia per combatre'ls, i després de diverses campanyes perilloses va conquerir la majoria de les seves fortaleses i els va sotmetre l'any 75 aC, al cap de tres anys, i llavors va rebre el cognom d'Isàuric, segons diuen Diodor de Sicília, Pomponi Mela, Plini el Vell i Titus Livi.
Encara que tenien els territoris molt propers, els isauris eren diferents dels licaonis, i Ciceró els distingeix com a dos pobles diferents amb costums semblants. Tot i la seva derrota pels romans, que a més de destruir les fortaleses van destruir la capital, Isaura, els isauris van continuar amb els seus hàbits depredadors. El país havia estat incorporat a Galàcia sobre l'any 37 aC, i el sobirà de Galàcia, Amintes, va intentar eliminar el bandidatge però va morir en una emboscada dels isauris el 25 aC.
Mentre Pompeu el gran va tenir èxit contra els pirates cilicis a la mar, els bandits isauris, entre territoris posseïts pels romans, van mantenir la seva independència i continuaven actuant. Com que els romans no podien perseguir-los per les muntanyes, van establir una sèrie de fortaleses i els van rodejar, però els isauris sovint van poder esquivar el bloqueig. Davant dels seus èxits, els isauris es van unir als cilicis, parents seus, en una sola nació, i van emprendre accions de saqueig a gran escala. Van atacar les ciutats més fortes dels territoris propers. Segons Trebel·li Pol·lió, a la Historia Augusta, un dels caps dels isauris que dirigia les devastacions va ser Trebel·lià, que fins i tot va usurpar el tron de Roma al segle iii, fins que va ser mort per l'exèrcit romà, que no va poder reduir els isauris. L'emperador Marc Aureli Probe va aconseguir sotmetre'ls un temps, però aviat es van tornar a independitzar. Isàuria va ser un a província romana separada, creada a la reorganització de Dioclecià probablement el 293 i va seguir sent província romana de l'Imperi d'Orient fins a la introducció dels temes. Els isauris no van ser totalment dominats fins al temps de Justinià.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Isauria». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 9 gener 2021].
# Frederic Martínez i Tudó

Frederic Martínez i Tudó (Barcelona, 1907 - 1975) fou un metge i músic barceloní, productor musical i compositor de bandes sonores de pel·lícules. Llicenciat en medicina, alhora que exercia de metge des de 1942 componia bandes sonores de pel·lícules i fins i tot va compondre dues revistes musicals. Alhora, el 1962 creà la Cooperativa Cinematográfica Constelación, que va produir algunes pel·lícules de les que en componia les bandes sonores. Entre 1960 i 1970 va col·laborar en curtmetratges documentals turístics de les productores Herga Films, Teletecnicine Internacional i Apolo Films. Treballà fonamentalment per Francesc Rovira-Beleta i Josep Maria Forn.

## Filmografia

* 1942 - Mosquita en palacio, de Joan Parellada
* 1942 - Sangre en la nieve, de Ramon Quadreny
* 1953 - Hay un camino a la derecha, de Francesc Rovira-Beleta.
* 1954 - Los ases buscan la paz, d'Arturo Ruiz-Castillo y Basala.
* 1956 - Avenida Roma, 66, de Joan Xiol.
* 1957 - Històries de la Fira, de Francesc Rovira-Beleta.
* 1959 - El inocente, de Josep Maria Forn
* 1959 - Julia y el celacanto, d'Antoni Monplet i Guerra.
* 1961 - Los atracadores, de Francesc Rovira-Beleta.
* 1962 - Trampa mortal, d'Antonio Santillán.
* 1963 - A tiro limpio, de Francisco Pérez-Dolz.
* 1964 - La otra orilla, de José Luis Madrid.
* 1965 - La banda del Pecas, de Jesús Pascual
* 1965 - La dama de l'alba, de Francesc Rovira-Beleta.
* 1966 - La piel quemada, de Josep Maria Forn
* 1969 - M'enterro en els fonaments, de Josep Maria Forn
* 1970 - Presagio, de Miguel Iglesias.
* 1975 - El socarrón, de Jaime Puig

## Referències

* ↑ Frederic Martínez i Tudó Diccionari del Cinema a Catalunya. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Frederic Martínez i Tudó a discogs
* Frederic Martínez i Tudó a epdlp.com
# Antoni Joan Llambies

Antoni Joan Llambies (Mallorca, segle XV - Mallorca, segle XVI) fou un cronista, arxiver i religiós balear.
Dominicà, arxiver del convent de Sant Domènec de Palma. Autor d'un breu Memorial (1522), manuscrit, escrit en català, sobre els inicis de la Germania de Mallorca. Es tracta d'un dels pocs testimonis imparcials contemporanis d'aquests fets. El 1981 fou publicat, com a apèndix, dins el Cronicón Mayoricense d'Àlvar Campaner i Fuertes. És una de les poques relacions conservades d'aquesta revolta.

## Referències

* 1 2 «Antoni Joan Llambies». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Hernández Jaume, Josep Lluís «Antoni Joan Llambies». Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 8 juliol 2020].
# Abu-l-Fadl Nasr Taj-ad-Din

Abu-l-Fadl Nasr ibn Tàhir Taj-ad-Din (vers 1065-1164) fou emir dels darrers safàrides (anomenats per Duzdjani màliks o reis de Nimruz i Sistan; Djuzdjani li dona el nom amb un lleuger canvi: Abu-l-Fat·h), successor del seu pare Tàhir ibn Muhàmmad Baha-ad-Dawla vers el 1090/1091 i va morir el 1164 amb una edat a l'entorn dels cent anys.
L'obra Tarikh-i Sistan esmenta algunes lluites internes amb familiars i rivals al començament fins que va poder establir el seu poder. El país era vassall dels seljúcides des de la meitat del segle xi i Abu-l-Fadl fou un lleial vassall i tributari del sultà Sandjar al que va enviar contingents per les seves campanyes. S'esmenta un acte de valentia de l'emir contra els elefants gaznèvides en l'expedició seljúcida de Sandjar a Gazni el 1116/1117 en què fou deposat Màlik Arslan Xah ibn Massud (1116-1117) i proclamat Bahram Xah ibn Massud 1117-1157. Fou també un dels emirs que fou cridat el 1156 pel xa de Coràsmia Atsiz per alliberar a Sandjar que havia estat fet presoner per un grup oghuz al Khurasan, però el sultà es va poder escapar.

## Bibliografia

* C. E. Bosworth, Cambridge History of Iran V, i Later Ghaznavids.
# Golenki

Golenki (en rus: Голенки) és un poble de l'óblast d'Omsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 389 habitants. Pertany al districte rural de Mariànovka.

## Referències

* ↑ Почвенная карта России
* ↑ Топографическая карта Омской области
# Susana Fortes López

Susana Fortes López (Pontevedra, 1959) és una escriptora i articulista espanyola.
Llicenciada en Geografia i Història per la Universitat de Santiago de Compostel·la, i en Història d'Amèrica per la Universitat de Barcelona, combina la seva passió per la novel·la amb el treball com a professora en València, a l'Institut Sorolla. Ha fet classes de castellà i Història de l'art i conferències als Estats Units (Louisiana i Califòrnia).
És autora de diverses novel·les. La seva primera novel·la Querido Corto Maltés va guanyar el premi Nuevos Narradores 1994. La seva obra més destacada és El amante albanés, amb la qual va quedar finalista del Premi Planeta en la seva edició de 2003. En totes dues novel·les es desenvolupa una història d'amor, en la primera inserida en la dictadura franquista i la segona desenvolupada sota l'albanesa de Enver Hoxha. La seva obra es caracteritza per vorejar el gènere policíac. També és artículista en diversos mitjans relacionats amb la literatura i el cinema, al qual considera molt vinculada la seva obra: «és com si tingués interioritzada la sintaxi del cinema en la literatura».
Es filla de l'escriptor Xosé Fortes Bouzán i germana del periodista de TVE Xabier Fortes.

## Obres

* Querido Corto Maltés, (1994, Tusquets), guanyadora del Premi Nuevos Narradores.
* Las cenizas de la Bounty (1998, Espasa)
* Tiernos y traidores (1999, Seix Barral)
* Fronteras de arena (2001, Espasa), finalista del Premi Primavera de novel·la.
* Adiós, muñeca (2002, Espasa). Selecció d'articles sobre cinema.
* El amante albanés (2003, Planeta), finalista del Premi Planeta.
* El azar de Laura Ulloa (2006, Planeta)
* Quattrocento (2007, Planeta)
* Esperando a Robert Capa (2009, Planeta), guanyadora del Premi Fernando Lara de Novel·la.
* La huella del hereje (2011, Planeta)
* El amor no es un verso libre (2013, Suma de letras)
* Septiembre puede esperar

## Referències

* ↑ Susana Fortes presenta su nueva novela El azar de Laura Ulloa, Siglo XXI, 7 de marzo de 2006.
* ↑ Reseña biográfica.
* ↑ Susana Fortes e Marta Rivera de la Cruz, Galegas de decembro Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine., aEl Correo Gallego.
* ↑ Ángel Vivas. «Lo que pudo haber sido y no fue», enero 2004. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ Presentació de la seva novel·la El azar de Lara Ulloa, març de 2006
* ↑ Susana Fortes gana el Premio Fernando Lara de Novela.
# José Pascual Viciano

José Pascual Viciano (?- Castelló de la Plana, 29 d'agost de 1936) fou un polític castellonenc. Membre del Partit Conservador, el 1910 fou vicepresident de la Junta Social de Defensa Catòlica i durant la Dictadura de Primo de Rivera fou membre del consistori municipal de Castelló de la Plana i president del Sindicat de Recs, alhora que líder destacat de la Unión Patriótica. Ocupà l'alcaldia de Castelló de forma oficial des del desembre de 1929 fins a febrer de 1930, tot i que era l'alcalde provisional des de juliol. En esclatar la Guerra Civil espanyola fou detingut per milicians del Front Popular. El 29 d'agost de 1936 fou afusellat amb 55 presoners més al port de Castelló, entre ells Francisco Javier Bosch Marín i Manuel Breva Perales.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2006-02-14 a Wayback Machine.
| Precedit per: Manuel Lillo Roca | Alcalde de Castelló 1929 - 1930 | Succeït per: Manuel Breva Perales |
# VII Premis Días de Cine

Els VII Premis Días de Cine foren atorgats pel programa de televisió Días de cine el 14 de gener de 2020. Els premis no tenen assignació econòmica, però no descarten «tenir-la en un futur». En aquesta edició, a més dels premis a la millor pel·lícula, millor actor i millor actriu espanyol i estranger, millor documental, el premi del públic, el premis "Ha Nacido una Estrella", Somos Cine, Elegidos para la gloria, Vida en sombras, El resplandor i El futuro es mujer, es va entregar per primer cop el premi a la millor pel·lícula d'animació.
L'entrega es va fer al Museu Reina Sofia i fou presentada per Sandra Martín. Fou retransmesa per La 1.

## Premiats

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor documental | El cuadro | Andrés Sanz |
| Millor pel·lícula d'animació | Buñuel en el laberinto de las tortugas | Salvador Simó |
| Millor pel·lícula espanyola | La trinchera infinita | Jon Garaño, Aitor Arregi Galdos i Jose Mari Goenaga Balerdi |
| Millor pel·lícula estrangera | Paràsits | Bong Joon-ho |
| Millor actriu espanyola | Belén Cuesta | La trinchera infinita |
| Millor actriu estrangera | Jessie Buckley | Wild Rose |
| Millor actor espanyol | Antonio Banderas | Dolor y gloria |
| Millor actor estranger | Joaquin Phoenix | Joker |
| Premi Ha Nacido una Estrella | Greta Fernández | La hija de un ladrón |
| Premi Somos Cine | El hoyo | Galder Gaztelu-Urrutia |
| Premi del Públic | El crack cero | José Luis Garci |
| Premi Vida en Sombras | Dolor y gloria | Pedro Almodóvar |
| Premi El Resplandor | Mona Martínez | Adiós |
| Premi Elegidos para la gloria | Julieta Serrano | per la seva carrera |
| Premi El futuro es mujer | La hija de un ladrón | Belén Funes |
| Premi millor edició DVD/Blue ray | A la casa de Alfred Hitchcock | edició limitada de 500 exemplars amb 14 pel·lícules |

## Referències

* ↑ 'Días de cine' entrega sus VII Premios al mejor cine nacional e internacional, rtve.es 15 de gener de 2020
* ↑ ‘La trinchera infinita’, Mejor Película los Premios Días de Cine, Fotogramas, 15 de gener de 2020
* ↑ Belén Cuesta, mejor actriz española en los premios 'Días de cine', Diez Minutos, 15 de gener de 2020
* ↑ Premio "Días de cine" para "La casa de Hitchcock", cineymax.es

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2019
* XXV Premis Cinematogràfics José María Forqué

## Enllaços externs

* VII Premis Días de cine, rtve.es
# Philippe-Érasme de Liechtenstein

Philippe-Érasme de Liechtenstien, nascut el 1664, mort el 1688. Fill de Hartmann de Liechtenstein i de Sidonie de Sahn-Reifferscheid. El 1695, es va casar amb Christiane de Loewenstein-Wertheim-Rochefort (1665-1730).
D'aquesta unió van néixer:
* Wenceslas de Liechtenstein
* Emmanuel de Liechtenstein
* Jean de Liechtenstein (1707-1724)

## Referències

* ↑ «BLKÖ:Liechtenstein, Philipp Erasmus Fürst» (en alemany). Wikisource. [Consulta: 10 desembre 2022].
* ↑ Volkmann, Jean-Charles. Généalogies des rois et des princes. París: Editions Jean-Paul Gisserot, 1998. ISBN 2-87747-374-0.
# Frankhawthorneïta

La frankhawthorneïta és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor de Frank Christopher Hawthorne (n. 1946), professor de mineralogia a la Universitat de Manitoba (Canadà), per les seves contribucions significatives a la ciència de la mineralogia estructural i experimental, i la cristal·lografia, especialment sobre la química dels cristalls del grup dels amfíbols i les oxisals.

## Característiques

La frankhawthorneïta és un hidròxid de fórmula química Cu₂Te$^{6+}$O₄(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 3 i 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la frankhawthorneïta pertany a «04.FD: Hidròxids amb OH, sense H₂O; cadenes d'octaedres que comparteixen angles» juntament amb els següents minerals: spertiniïta, bracewel·lita, diàspor, goethita, groutita, guyanaïta, montroseïta, tsumgallita, manganita, yttrotungstita-(Y), yttrotungstita-(Ce), khinita i parakhinita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Centennial Eureka, a la localitat homònima dins el districte miner de Tintic, al comtat de Juab (Utah, Estats Units). També ha estat descrita a la propera prospecció del mont High Grade, a la serralada de Drum, així com a la muntanya Otto, al comtat de San Bernardino (Califòrnia, EUA). Aquests tres indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Frankhawthorneite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 març 2021].
# Ana Amo Ramada

Ana Amo Ramada (València, 9 d'agost de 1990) és una futbolista valenciana, que juga com a migcampista a l'Aldaia CF. Jugadora del Col·legi Alemany, primer, i del València CF després, Ana seria una de les poques jugadores del conjunt que va ascendir a Superlliga, junt a Paula Arnal i María Martí, en consolidar-se amb el València CF a partir de la dècada de 2010. Va estar a l'equip vora dotze temporades, abandonat l'entitat valencianista en acabar la temporada 2014-2015.

## Referències

* ↑ SL, Gurenet Teknologia. «ANITA: Ana Amo Ramada (Delantera) / Jugadora Fútbol Femenino». www.txapeldunak.com. [Consulta: 26 agost 2016].
* ↑ Studios, Pixel. «Paula: "La fuerza que tenemos es priorizar el grupo a lo personal"». www.diariodemestalla.com. [Consulta: 26 agost 2016].
* ↑ Superdeporte. «Ana Amo deja el Valencia Femenino». [Consulta: 26 agost 2016].
# Nig

Nig fou un districte de l'Airarat a l'antiga Armènia, a la part nord-est de la província. El districte de Varazhnuniq depenia de Nig. La capital fou Artavazdan. Limitava a l'est amb el Varazhnuniq que el separava del país dels Sevordiq i Gardman (a la província d'Uti); al nord el districte de Tashrats Sephakanutium al Gugarq; a l'oest el Xirak; i al sud l'Aragadzotn.
Fou possessió dels Gentuni i després dels Pahlavuní.
Ashot IV Qadj va preparar el 1021 un atemptat contra el rei però el seu lloctinent Apirat Pahlavuní, quan anava a portar-lo a terme, va tenir pietat del rei caigut en un parany i el va alliberar. Apirat, home de confiança d'Aixot, es va haver de retirar a Dvin amb l'emir shaddàdida Abul Uswar de Dvin i Gandja, que algun temps després el va fer matar (els seus fills Abdeljahap i Vasak foren salvats pell lloctinent Sari i portats a Ani on el rei els va tornar els feus hereditaris del pare al districte de Nig). Vasak fou nomenat gran sparapet (generalíssim).
Poc temps després Armènia va patir l'atac dels dailemites o musafírides, i el gran sparapet Vasak Pahlavuní i el seu fill Gregori (més tard conegut com a Gregori Magistros) els van fer front al districte de Nig. El pare, avançat amb poques forces, va escapar ferit de la lluita i fou mort per un malefactor quan descansava de camí de tornada a les seves línies.