OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diables de les Corts

Diables de les Corts és una colla de diables fundada el 1994. Posteriorment a l'any 2003 es va crear la secció de tabalers, amb el nom de Tabalers de Les Corts. La colla gestiona, conjuntament amb la resta d'entitats de foc i percussió de Les Corts, el drac del barri, El Guardià de Les Corts, així com el Correfoc Unitari de Festa Major del Districte, que es realitza el primer dissabte d'octubre.
Diables de Les Corts és una entitat sense ànim de lucre regida de forma assembleària. La colla de diables i tabalers que integren l'entitat realitza al llarg de l'any actes propis, a través d'institucions públiques o conjuntament amb altres entitats de foc i percussió. Entre els més representatius, destaquen el Dimecres de Cendra, l'Aniversari de Diables de Les Corts, el Foc i Rock, la Benvinguda al Rei Carnestoltes, el Correfoc de La Mercè, la Cavalcada de Reis de Sants-Les Corts i la Rua de Carnaval de Les Corts.

## Referències

* ↑ Entrevista als Tabalers de Les Corts pel Correfoc de La Mercè Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine., El Periódico de Catalunya, 24 de maig del 2005.
* ↑ Noticia de les Festes Majors del barri de Les Corts, El Periódico de Catalunya, 5 d'octubre de 2011.
* ↑ «Carnaval 2014: Dimecres de cendra amb espectacle de foc i sardinada - Guia de Barcelona». Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 16 febrer 2014].
* ↑ «Correfoc dels Diables de les Corts».
* ↑ «Foc i Rock 2013».
* ↑ «Carnaval 2014: Arribo i pregó del Rei Carnestoltes a Les Corts - Guia de Barcelona». Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 16 febrer 2014].
* ↑ «Correfoc - La Mercè 2013». Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 16 febrer 2014].
* ↑ «Cavalcada de Reis a Sants – Les Corts».
* ↑ «Carnaval 2014: Gran Rua de Carnaval a Les Corts - Guia de Barcelona». Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 16 febrer 2014].
* ↑ «Diables de les Corts». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Enllaços externs

* http://www.diables.cat/colles/detall/162/diables-de-les-corts
# Philadelphia Union

El Philadelphia Union és un club de futbol professional de Filadèlfia, situat al suburbi de Chester, Pennsilvània, Estats Units. Equip de la Major League Soccer (MLS) des del 2010, a la Conferència Est, i té la seu al nou estadi específic de futbol PPL Park de 18.500 espectadors. L'equip juga amb samarreta i pantalons de color blau marí amb una franja daurada a casa, i a fora juga amb samarreta i pantalons de color daurat amb una franja blava.

## Història

El nom del club es refereix a la Unió de les Tretze Colònies, de Filadèlfia, que fou la primera capital. Els colors del club són el blau marí i el daurat, que representen els colors originaris dels uniformes de l'Exèrcit Continental durant la Revolució Americana.
L'escut del Philadelphia Union és circular, que simbolitza la unitat. Les seves tretze estrelles daurades representen les tretze colònies originals, mentre que el contorn de l'escut es deriva de l'escut d'armes de Filadèlfia. La serp que figura a l'escut va ser un símbol nacional durant la Revolució Americana, que representa el perill de la desunió. El lema oficial del club és: "jungite aut perite", "unir-se o morir" en llatí. Una tonalitat més clara de blau, com el de la bandera de la ciutat de Filadèlfia, accentua els colors primaris blau marí i daurat.

## Palmarès

* MLS Cup: 0
* MLS Supporters' Shield: 1 (2020)

## Enllaços externs

* Philadelphia Union - Lloc web oficial (anglès)
* Philly Soccer
* Sons of Ben (aficionats)
# Storoji Pérvie

Storoji Pérvie - Сторожи Первые (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del riu Sossika, afluent del Ieia, davant de Zàpadni Sossik. És a 14 km al sud-est de Staromínskaia i a 157 km al nord de Krasnodar.
Pertany al khútor de Vostotxni Sossik.
# Bambollaïta

La bambollaïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el nom de la mina Bambollita, a Mèxic, molt propera a la localitat tipus.

## Característiques

La bambollaïta és un selenur de fórmula química Cu(Se,Te)₂. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bambollaïta pertany a «02.EA: Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:2, amb Fe, Co, Ni, PGE, etc.» juntament amb els següents minerals: aurostibita, cattierita, erlichmanita, fukuchilita, geversita, hauerita, insizwaïta, krutaïta, laurita, penroseïta, pirita, sperrylita, trogtalita, vaesita, villamaninita, dzharkenita, gaotaiïta, al·loclasita, costibita, ferroselita, frohbergita, glaucodot, kullerudita, marcassita, mattagamita, paracostibita, pararammelsbergita, oenita, anduoïta, clinosafflorita, löllingita, nisbita, omeiïta, paxita, rammelsbergita, safflorita, seinäjokita, arsenopirita, gudmundita, osarsita, ruarsita, cobaltita, gersdorffita, hol·lingworthita, irarsita, jol·liffeïta, krutovita, maslovita, michenerita, padmaïta, platarsita, testibiopal·ladita, tolovkita, ullmannita, wil·lyamita, changchengita, mayingita, hollingsworthita, kalungaïta, milotaïta, urvantsevita i reniïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Moctezuma, a la localitat homònima del municipi de Moctezuma, a l'estat de Sonora, Mèxic. També ha estat descrita a les properes mines de San Miguel i Bambollita. Aquestes tres mines són els únics indrets a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Bambollaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 novembre 2018].
# Soultzeren

Soultzeren (en alsacià Sulzere) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 1999 tenia 1.088 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.057 | 1.070 | 1.061 | 969 | 1.024 | 1.088 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Christian Ciofi | |
# Futunià

El futunià (Fakafutuna) és una llengua polinèsia parlada a l'illa Futuna, una de les que formen la regió d'ultramar de Wallis i Futuna. És parlada pels 3.600 habitants de Futuna i 3.000 més a Nova Caledònia. El terme futunià oriental és usat per a diferenciar-la del futunià (futunià occidental, futuna-aniwà), parlada a les illes de Futuna i Aniwa a Vanuatu. Té algunes connexions amb el samoà i l'any 2000 s'hi publicà una Bíblia.

## Expressions essencials

| Català | Futunià |
| Bon dia | Malo le ma’uli |
| Bona tarda | Malo le kataki |
| Passi-ho bé (a una persona que se'n va) | ‘Ano la |
| Adeu (a una persona que es queda) | Nofo la |
| Com estàs ? | E ke malie fa’i? |
| Estic bé | Io, e kau malie fa’i |
| Gràcies | Malo |
| Sí | Io |
| No | E'ai |

## Enllaços externs

* Ethnologue
# Anacampseros rufescens

Anacampseros rufescens és una espècie de planta suculenta del gènere Anacampseros, que pertany a la família Anacampserotaceae.

## Descripció

És una planta perenne de fulla suculenta que ramifica lliurement formant grups o estores de pocs centímetres d'alçada. Les fulles són de color porpra per sota, així com els peduncles i les flors.
Les tiges, erectes o rastreres, de 5 a 8 cm de llarg, ramifiquen dicotòmicament. Les arrels són gruixudes i tuberoses.
Les fulles, fins a 70 en una roseta, apretades i disposades en espiral, obovades-lanceolades, agudes o una mica acuminades, de fins a 2 cm de llarg i 1 cm d'ample, amb pèls a l'axil·la, que els perd quan madura. L'anvers és de color verd oliva fosc, però agafa una tonalitat vermellosa al sol o en condicions d'estrès, el revers normalment és de color porpra fosc. Estípules en forma de pèls blancs, nombroses, ondulades.
Les flors, d'una a quatre, de 2 a 3 cm de diàmetre, de color rosa o vermell-porpra, s'obren al final de la primavera a la tarda i es tanquen a la nit.

## Distribució

Espècie endèmica de Sud-àfrica. S'estén des de les províncies del Cap fins a Estat Lliure.

## Cultiu

Planta molt resistent, de creixement lent al principi. Els seus enemics són el fred i l'excés d'aigua. La terra ha de ser ben drenada, a l'hivern ha d'estar sense reg entre 5 i 10 °C, però pot suportar esporàdiques gelades lleugeres. A l'estiu necessita reg abundant, sense mullar la planta quan li toca el sol, per evitar que es cremi. Necessita sol directe però a l'estiu evitar la insolació excessiva. Es reproduexen fàcilment d'esqueix o de llavor.

## Taxonomia

Anacampseros rufescens va ser descrita per Sweet, Robert i publicada a Hortus Britannicus 170. 1826.

### Etimologia

Anacampseros: nom genèric que deriva de les paraules gregues: Anakampto = 'recuperar' i eros = 'amor'.
rufescens: epítet llatí que significa: 'vermellós'.

### Sinonímia

* Anacampseros rufescens Sweet
* Anacampseros arachnoides var. grandiflora Sond.

## Referències

* ↑ «The Encyclopedia of Succulents». llifle.
* ↑ «Anacampseros rufescens». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden.

## Bibliografia

* Edgar Lamb, Brian Lamb “The illustrated reference on cacti & other succulents”, Volume 1 Blandford Press, 1955
* Hermann Jacobsen “A Handbook of Succulent Plants” Blandford Press, 1960
* Walther Haage “Cacti and succulents: a practical handbook” Dutton, 1963
* Michael Wright “The Complete indoor gardener” Random House, Incorporated, 1975
* Stan Dworkin, Floss Dworkin “The apartment gardener” New American Library, 1974
* B. M. Johri, Kunda B. Ambegaokar, Prem S. Srivastava “Comparative embryology of angiosperms” Volume 1 Springer-Verlag, 1992
# Carles Guillem de Nassau-Usingen

Carles Guillen de Nassau-Usingen (en alemany Karl Wilhelm von Nassau-Usingen) va néixer a Usingen el dia 19 de novembre de 1735 i va morir a Biebrich el 17 de maig de 1803. Era el fill gran del príncep Carles de Nassau-Usingen (1712-1775) i de Cristina Guillemina de Saxònia-Eisenach (1711-1740).
Des del 1775 va succeir el seu pare com a príncep de Nassau Usingen i a partir de 1797, amb la mort del príncep Enric Luís de Nassau-Saarbrücken (1768-1797), formalment va passar a ser-ho també de Nassau-Saarbrücken, després d'un procés de reunificació de les diferents branques Nassau: Saarbrücken, Weilburg i Dietz. El 1770 va ser nomenat tinent general d'infanteria, el 1789 es va convertir en general i a l'any següent va ascendir a coronel.
El Principat va ser ocupat el 1793 per les tropes revolucionàries franceses, i en el Tractat de Pau de Lunéville, va perdre diversos territoris al límit amb França. Amb tot, va ser compensat amb parts de l'Arquebisbat de Magúncia, del de Colònia, del Palatinat i de Hessen.

## Matrimoni i fills

El 16 d'abril de 1760 es va casar a Heidenheim amb Carolina de Leiningen-Dachsburg-Heidesheim (1734-1810), filla del comte Cristià Carles Reinard (1695-1766) i de Caterina Polyxena de Solms-Rodelheim (1702-1765). El matrimoni només va tenir una filla, Carolina de Nassau-Usingen (1762-1823) que es va casar amb el landgravi Frederic III de Hessen-Kassel (1747-1837). Però, en no poder heretar, després de la mort de Carles Guillem, assumí el títol de príncep de Nassau el seu germà Frederic August.

## Enllaços externs

* http://familypedia.wikia.com/wiki/Karl_Wilhelm_von_Nassau-Usingen_(1735-1803)
# Cary

«Cary» té aquests significats:
* Cary (Carolina del Nord)
* Cary (Illinois)
* Cary (Mississipi)
# Carrer d'en Pujol (Badalona)

El carrer d'en Pujol de Badalona (Barcelonès) és un carrer del nucli històric Dalt de la Vila, situat entre la plaça de la Medicina i el carrer de Sant Felip de Rosés, tenint continuació en el carrer d'en Lladó. Les cases en el costat nord-oest, en els números 1 a 31, són un conjunt uniforme de cases del segle xviii protegides com a bé cultural d'interès local.

## Conjunt de cases vuitcentistes

Són un conjunt de cases unifamiliars arrenglerades, de planta baixa i pis, amb notables esgrafiats populars, de tècnica lleugerament rudimentària. Davant el conjunt es troba una font amb safareig, petit templet emblanquinat. Les xemeneies són de fabricació posterior, de grans dimensions. Anteriorment existia un petit hort per a cada casa, a l'altre costat del carrer d'accés.

## Història

El conjunt de cases és un dels primers eixamples del Dalt de la Vila. Probablement eren els habitatges de jornalers vinculats a la masia de Can Pujol.
Sota d'aquestes cases es troben els vestigis de la ciutat romana de Baetulo, sobre tot el conducte del segle I que portava l'aigua des de l'aqüeducte cap a la ciutat. Té 1,5 m d'alçada i 1,2 d'amplada. És fet tot ell de pedra i amb volta de canó. Està pavimentat amb opus signinum i sembla que portava aigua potable tant per l'oppidum com per les termes romanes. Va ser descobert el 1973.

## Referències

* 1 2 «Conjunt de cases del carrer Pujol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2012].
* ↑ Conjunt vuitcentista del carrer Pujol, fitxa del Pla especial de protecció del patrimoni, de l'Ajuntament de Badalona.
# Carrer del Palau (Bagà)

El Carrer del Palau és una obra de Bagà (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció de cases enlairades en un carrer estret, aprofitant el pendent del terreny. Els habitatges són força alts, de tres o quatre plantes, molts d'ells encara amb la façana sense arrebossar i es poden veure noves obertures. Malgrat totes les modificacions, el carrer conserva el seu traçat urbanístic original.

## Història

L'origen de la població de Bagà correspon a la iniciativa de Galceran de Pinós (IV) i a la seva muller Esclaramunda, quan l'any 1233 atorgà la carta de població i franqueses que donà origen a la nova vila. Sembla que fou el mateix baró qui dissenyà els carrers i establí les parcel·les de cada casa. El carrer de palau es troba endissat dins les muralles i comunicava amb el palau de la vila.

## Referències

* 1 2 «Carrer del Palau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Carrer del Pont (Aiguafreda)

El Carrer del Pont és un carrer del municipi d'Aiguafreda (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat a l'antic camí ral, paral·lel a la N-152, a continuació del carrer Major. El formen cases entre mitgeres, de planta baixa i un o dos pisos. A més de les cases conservades dels segles xviii i xix amb els portals dovellats o amb llindes, trobem cases de les primeres dècades del segle xx, amb alguns elements modernistes.

## Referències

* ↑ «Carrer del Pont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Casa Gausa

La Casa Gausa és un edifici gòtic del municipi de Martorell (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici amb façana d'aparell romà. La porta d'accés és d'arc de mig punt amb dovelles de pedra picada a les voltes i muntants. Les restes de l'altra obertura de la façana mostren que tenia composició que l'anterior. S'observa una finestra coronella a sobre la porta, amb columnes estilitzades, capitells amb ornamentació floral i vidres emplomats.

## Referències

* 1 2 «Casa Gausa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 febrer 2016].
# Carlos Alberto Juárez

Carlos Alberto Juárez (Buenos Aires, 24 d'abril de 1972) és un exfutbolista argentí/equatorià. Ocupava la posició de davanter.

## Trajectòria

Comença la seua carrera al conjunt del Club Atlético Lanús. És cedit al Montevideo Wanderers, on qualla una bona campanya. Retorna a Lanús, on segueix progressant. Fitxa pel Santos Laguna mexicà, però no té una bona temporada i passa a l'equip reserva.
Durant la seua estada al Wanderers, l'entrenador de l'Emelec, Angel Castelnoble, va veure les possibilitats del davanter, i després de no reeixir a Mèxic, l'equip equatorià l'hi incorpora el 1996. En el seu partit de debut, hi marca dues vegades i hi fa dues assistències. Ben prompte es despunta com la referència atacant de l'Emelec, la qual cosa fa que els rivals basen la seua defensa a evitar la seua altura física. Tot això comporta que l'argentí hi assisteixca nombrosos gols a companys d'equip com Graziani, Kaviedes, Tenorio o Kenig, els quals acabarien com a majors golejadors del torneig domèstic. El 2001, ell mateix es fa amb aquest guardó, amb 17 gols al seu haver, que contribueixen a guanyar la Lliga.
Després de viure i jugar tres anys a l'Equador, Juárez va decidir convertir-se en ciutadà d'aquest país el 1999. A l'any següent hi debutaria amb la selecció equatoriana dins el torneig classificatori per al Mundial del 2002.
Durant els seus anys a l'Emelec, deixara l'Equador per breus estades a Perú (12 gols en 18 partits amb l'Sporting Cristal) i l'Uruguai. Per mantindre'l, els directius de l'Emelec li van pagar el salari més alt de la competició. Finalment, el 2004 dona el salt a Europa per jugar amb el Reial Múrcia de la primera divisió espanyola, sent el primer equatorià a beneficiar-se de la llei Bossman.
A Europa no arriba a triomfar i el 2005 hi retorna a Sud-amèrica per jugar amb el LDU Quito. Hi juga pocs partits abans de donar positiu per cocaïna i ser sancionat per sis mesos. El jugador ha negat estes acusacions, tot assenyalant una errada al test. Quan completa la pena hi torna de la mà de l'altre equip de Quito, el Deportivo. A l'any següent milita al Nacional de Montevideo. Amb aquest equip hi disputa un partit de la Libertadores davant l'Emelec. El davanter va marcar, sense celebrar el tant.
L'Emelec decideix fitxar-lo de nou. Eixa temporada, hi marcara sis gols i donarà cinc assistències. Amb el tant davant Deportivo Cuenca suma el seu gol número 134, que el convertia en el major golejador de la història del club equatorià. El 2008 es retira, tot i les peticions que continuara a l'Emelec.

## Títols

* Serie A de l'Equador: 2001, 2002
* Primera Divisió de l'Uruguai: 06/07

## Enllaços externs

* (castellà) Fitxa del jugador
# Carlos Alberto Montaner Suris

Carlos Alberto Montaner Suris (l'Havana, 3 d'abril del 1943 - Madrid, 30 de juny del 2023) va ser un periodista, escriptor i polític cubà, que posseïa, a més, la nacionalitat espanyola i l'estatunidenca.
El seu treball ha estat distingit per institucions com la Comunitat Autònoma de Madrid, i l'Institut Juan de Mariana. Va ser, a més, fins al 2011, vicepresident de la Internacional Liberal. Montaner és un agent nord-americà, i ha arribat a relacionar-ho amb activitats terroristes en la seva joventut, acusacions que Montaner ha negat en diverses ocasions.

## Referències

* ↑ «A coger al enano y otras ideas irracionales», 17-01-2015. [Consulta: 25 febrer 2015].
* ↑ Lista de los vicepresidentes Arxivat 2012-04-28 a Wayback Machine., página de la Internacional Liberal, s/f; acceso 16.09.2012
* ↑ Jean-Guy Allard. Montaner, terrorista, artículo publicado en Granma Internacional el 02.08.2005 y reproducido en la página de la Unión de Periodistas de Cuba (UPEC); acceso 19.11.2011
# Casa Baygual

La Casa Baygual és una obra modernista de Sabadell (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Habitatge format per la planta baixa i dos pisos. Destaca l'ornamentació d'estil modernista. La distribució és simètrica a les plantes superiors amb dos parells de balcons. La planta baixa presenta una solució asimètrica de la qual destaca la finestra geminada amb una columna salomònica. La zona de la llinda presenta una decoració amb esgrafiats amb motius vegetals. El ràfec, subjectat per petites mènsules, sosté l'acabament de la façana, que presenta formes ondulants amb un medalló a la part central.

## Història

L'any 1985 es reconstruí tot l'interior de l'habitatge, es restaurà la façana.

## Referències

* 1 2 «Casa Baygual». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].

## Enllaços externs

* Casa Baygual Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Casa Belep

Casa Belep era una masia del poble de Gurp, a l'antic terme de Gurp de la Conca, pertanyent actualment al municipi de Tremp.
Estava situada al sud-oest de Gurp i al nord-oest de l'Acadèmia General Bàsica de Suboficials de Talarn. És també al sud-oest de les Bordes de Seix i de les restes de Casa Tura, tot i que aquestes bordes -desaparegudes- eren més a prop de Casa Belep -també desapareguda- que no pas el poble de Gurp. És en una carena bastant plana entre dos barrancs prou marcats en el territori: la llau del Caragol al sud-oest i la llau del Tapó al nord-est.
# Casa Fantxico

La casa Fantxico és un edifici de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Està situat entre el carrer del Sequer i la plaça del Mercat. És un edifici que es troba construït de forma perpendicular al carrer, quedant tancat a banda i banda per un baluard. Consta de planta baixa, pis i golfes, amb la coberta a una sola vessant que fa el desaiguat a la façana. Les golfes s'obren al pati amb una galeria horitzontal de pòrtics d'arc de mig punt arrebossat. El baluard té accessos a la plaça del Mercat i al carrer Sequer per portals d'arc de mig punt adovellats, datats del "1807" i "1771", respectivament. Entre el primer són llegibles les paraules "casa de Fran Puig". Al costat d'aquest últim hi ha dos finestres, una de pedra acarada i l'altra amb ampit motllurat, que semblen correspondre's amb les restes de l'antiga façana. El parament dels murs és de pedra irregular lligada amb morter, on són visibles les restes de l'arrebossat original.
L'edifici es troba considerablement deteriorat pels efectes de la guerra civil.

## Referències

* 1 2 «Casa Fantxico». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Casa Fantxico». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Carlos Arniches Barreda

Carlos Arniches Barreda (Alacant, 11 d'octubre de 1866 - Madrid, 16 d'abril de 1943) Fou un comediògraf valencià. Pare de l'arquitecte Carlos Arniches Moltó i espòs de la pedagoga Pilar Moltó y Campo-Redondo.

## Biografia

Crescut a Alacant, realitza gran part de la seua obra a la capital d'Espanya, on destaca com a autor de sainets i comèdies. És característic el seu llenguatge, castís, pres del género chico, la sarsuela i el teatre per hores del segle xix. Des d'aleshores, els personatges madrilenys del seu teatre parlen sempre d'una forma identificable, retallant la síl·laba.
Va crear el gènere còmic denominat tragèdia grotesca, on expressava les seues inquietuds social i regeneracionistes. Entre les seues obres, hi destaquen Es mi hombre, sàtira del masclisme, La señorita de Trevélez, crítica de la joventut burgesa, ociosa i desocupada, Don Quintín el Amargao, La chica del gato, Casa editorial, El santo de la Isidra, Los aparecidos, El amigo Melquiades, Los Caciques o El pobre Valbuena, entre d'altres.
Arniches dominava la tècnica teatral i els recursos còmics de l'acció, i les seues comèdies són àgils i entretingudes; sap com mesclar la tragèdia i la comèdia, i treu partit de qualsevol situació dramàtica, no només per la vis comica i per l'ús del llenguatge, tot i que se l'ha criticat que esmicole la gramàtica i el vocabulari i que abuse dels ambients vulgars.
Va col·laborar com a llibretista de sarsuela per als mestres Ruperto Chapí, Rafael Taboada Mantilla, Federico Chueca i Josep Serrano.
* El tío de Alcalá (zarzuela, 1906).

## Enllaços externs

* Portal de Carlos Arniches en la Biblioteca Virtual Cervantes