OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Uthman ibn Umara ibn Khuraym al-Murrí

Uthman ibn Umara ibn Khuraym al-Murrí fou ostikan d'Armènia (778 - 785). El 778 els romans d'Orient van derrotar els àrabs a Cilícia sota la direcció de dos exiliats armenis, Tatxat Andzevatxí i Artavasdes Mamikonian. Aquest darrer fou nomenat estrateg del tema (província) dels Buccel·laris a Anatòlia. Tadjat, per la seva banda, va caure en desgràcia el 780, en arribar al tron l'emperadriu Irene. Tadjat va passar llavors al servei dels àrabs. El califa el va acollir i el va nomenar patrici i generalíssim (càrrecs vacants des del 772), amb possessió plena del seu districte d'Andzevatxik, que entrava a terres de l'Artsruní (pel sud-oest). Des de llavors els nakharark, sobretot els Artsruní, no van parar de conspirar contra ell. Vers el 782 i amb tota certesa abans del 785, un atac dels khàzars va obligar Uthman i Tadjat a sortir en campanya a la zona de Derbent. Van acampar a la plana de Keran, però es va declarar una epidèmia i Tadjat va morir. Va governar fins al 785 en què fou nomenat Khozaima ben Khazim.

## Bibliografia

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p., p. 188-210.
* Canard, M.; Cahen, Cl.; Deny, J.. «Armīniya.» Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 23 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/arminiya-COM_0064>
* «The Conquest of Armenia.» Kitāb Futūḥ al-buldān (traducció anglesa). Editor general: Aḥmad b. Yaḥyā al-Balādhūrī. Brill Online, 2016. 23 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/kitab-futuh-al-buldan-english-translation/the-conquest-of-armenia-COM_ENG_040001>
* Al-Baladhuri, Ahmad ibn Jabir. The Origins of the Islamic State, Part I. Nova York: Universitat de Colúmbia, 1916.
* Al-Tabari, Abu Ja'far Muhammad ibn Jarir. The History of al-Ṭabarī, Volume XXXIV: Incipient Decline.. Albany, NY: State University of New York Press, 1989. ISBN 0-88706-874-X.
* Ter-Ghevondyan, Aram. The Arab emirates in Bagratid Armenia. Lisboa: Fundació Calouste Gulbenkian, 1976.
* Al-Ya'qubi, Ahmad ibn Abu Ya'qub. Historiae, Vol. 2. Leiden: E. J. Brill, 1883.
# Utica (Carolina del Sud)

Utica és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 1.322 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Utica tenia 1.322 habitants, 578 habitatges i 361 famílies. La densitat de població era de 378,1 habitants/km².
Dels 578 habitatges en un 29,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38,4% hi vivien parelles casades, en un 18% dones solteres, i en un 37,4% no eren unitats familiars. En el 32,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 10% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,29 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,4% tenia menys de 18 anys, un 9,7% entre 18 i 24, un 32,4% entre 25 i 44, un 21,8% de 45 a 60 i un 11,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.712 $ i la renda mediana per família de 31.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.799 $ mentre que les dones 17.260 $. La renda per capita de la població era de 12.909 $. Entorn del 12,2% de les famílies i el 18% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Utica». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Utica». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Campionat del món de ciclisme en pista de 1930

El Campionat Mundial de Ciclisme en Pista de 1930 es va celebrar a Brussel·les (Bèlgica) del 24 al 30 d'agost de 1930.
Les competicions es van celebrar a l'Estadi del Jubileu a Brussel·les. En total es va competir en 3 disciplines, 2 de professionals i 1 d'amateurs.

## Resultats
### Professional

| Prova | | | |
| Velocitat individual | Lucien Michard França | Piet Moeskops Països Baixos | Orlando Piani Itàlia |
| Darrere moto | Erich Möller Alemanya | Georges Paillard França | Robert Grassin França |

#### Amateur

| Prova | | | |
| Velocitat individual | Louis Gérardin França | Sydney Cozens Regne Unit | Bruno Pellizzari Itàlia |

## Medaller

| Pos. | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | França | 2 | 1 | 1 | 4 |
| 2 | Alemanya | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 3 | Regne Unit | 0 | 1 | 0 | 1 |
| - | Països Baixos | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 5 | Itàlia | 0 | 0 | 2 | 2 |

## Enllaços externs

* Resultats a la web de l'UCI
* World Championship Track Cycling (anglès)
# Calàbria grossa

La calàbria grossa o agullat gros (Gavia immer) és, de les tres espècies de calàbries que podem veure als Països Catalans, la que té el bec més robust. És exclusivament marina.
Cria a Groenlàndia, Islàndia, Escòcia i Nord-amèrica. Hiverna al nord-oest d'Àfrica, al sud d'Europa i als Estats Units. Als Països Catalans és una hivernant molt rara i irregular, tot i que en els darrers hiverns ha esdevingut més freqüent en àrees com el Delta de l'Ebre i el tram de costa de les comarques del Barcelonès i del Maresme. A la resta d'àrees litorals n'és molt rara.
Comuna en els llacs de Nord-amèrica, la calàbria grossa és l'ocell emblemàtic oficial de la província canadenca d'Ontario i de l'estat estatunidenc de Minnesota. Apareix a la moneda d'un dòlar canadenc, conegut pels noms informals loonie i huard, dels noms anglès (loon) i francès respectivament del ocell.

## Morfologia

* Fa entre 61 i 100 cm de llargària.
* Envergadura alar de 122-152 cm.
* El seu pes mitjà és de 4,1 kg.
* A l'estiu té el cap fosc.
* Bec gruixut i recte.
* El dors és quadriculat de blanc sobre fons negre.

## Referències

* ↑ Lalueza i Fox, Jordi: El llibre dels ocells de Catalunya. Editorial De Vecchi - Edicions Cap Roig. Barcelona, 1987, pàgina 14. ISBN 84-315-0434-X

## Enllaços externs

* Estudi de la població de calàbries grosses al Principat de Catalunya. (català)
* Reproducció i distribució d'aquesta espècie. (anglès)
* Biometria d'aquesta espècie. (anglès)
* Estudi de la població nord-americana d'aquest ocell. (anglès)
* Identificació i dieta d'aquesta au. (francès)
# Tàngara beccònica dorsiblava

La tàngara beccònica dorsiblava (Conirostrum sitticolor) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial de les muntanyes des de Colòmbia i nord-oest de Veneçuela, cap al sud, a través dels Andes des de l'Equador fins Perú i centre de Bolívia.

## Referències

* ↑ «Tàngara beccònica dorsiblava». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Can Planas (Sant Gregori)

Can Planas és una masia del municipi de Sant Gregori (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edificació de planta rectangular, desenvolupada en planta baixa i pis. Les parets portants són de maçoneria amb carreus a les cantonades i emmarcant les obertures. La coberta és de teula àrab a dues vessants. El cos principal té una ala adossada a la banda esquerra. La façana principal presenta una porta dovellada, hi ha una altra porta amb brancals i llinda de carreus bisellats. Les tres finestres del pis també estan emmarcades amb carreus bisellats i ampit emmotllurat que descansa sobre grossos carreus. L'interior del cos original s'estructura en tres crugies perpendiculars a la façana principal, a la banda esquerra hi ha una quarta crugia amb sostre de volta de rajola.

## Història

La llinda d'una de les finestres del primer pis duu l'any 1627.

## Referències

* 1 2 «Can Planas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2012].
# Can Plandolit

Can Plandolit és una masia històrica de l'Ametlla del Vallès, al Vallès Oriental. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Està situada al sud-oest del municipi, a tocar de Santa Eulàlia de Ronçana. Originària del segle xii, si bé s'hi va fer una reforma important a finals del segle xix i una altra el 1966 que li donen l'aspecte actual. Juntament amb la finca veïna de Can Plantada és un dels pocs reductes a la zona amb bosc, conreu i un valor paisatgístic que ha mantingut la pressió de l'entorn.

## Descripció

Casa pairal amb teulada a dues vessants, amb un gran frontó a la façana principal i en l'oposada. Masia de gran valor històrico-arquitectònic que data dels segles XII-XIII amb una estructura de 2 pisos més golfes. El revestiment de la seva façana és arrebossat arremolinat amb murs de pedra i cantoneres treballades. Com a elements singulars a la façana trobem les cantoneres de pedra treballada i un pica aigua. A més a més trobem un total de 14 finestres amb empits i brancals de pedra i 2 portes, una amb portal dobellat i l'altre amb brancals de totxo i travesser de fusta.
En l'interior trobem parets de pedra i sostres amb embigats de fusta amb llates. Al primer pis, les dues ales disposen de volta catalana feta amb totxo. La teulada és embigada amb cairons, rajols i teules. Cal remarcar l'impressionant barri que tanca la façana i que data de l'any 1700. Escut heràldic dels Plandolit de gran interès històric.

## Referències

* ↑ Puig i Roca, Jordi. Masies de l'Ametlla del Vallès: l'estructuració d'un territori durant mil anys. Ametlla del Vallès: Ajuntament de l'Ametlla del Vallès, 2007. ISBN 9788493398941.
* 1 2 «Can Plandolit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Canal de Jonction

El Canal de Jonction també anomenat canal de Narbona és un canal de França que uneix el Canal del Migdia amb el Canal de la Robina, a través del riu Aude.

## Recorregut

El canal està tot situat al municipi de Sallèles-d'Aude i té una recorregut de 8 quilòmetres, amb una traça completament rectilínia. Compta amb 7 rescloses, totes automatitzades, per superar un desnivell de 22 metres.
El canal permet unir el Canal del Migdia amb el riu Aude a la confluència de Galhousty. A continuació s'uneix amb el Canal de la Robina i permet així arribar a Narbona, el Port-la-Nouvelle i finalment al mar.
Es va construir al principi segons les normes de Riquet i més tard se li va aplicar el calat de Freycinet. L'alimentació del canal s'assegura a través de l'aigua del canal del Migdia. Els costats del canal són plens d'arbres i també hi ha camins de sirga.

## Història

Després de la posada en servei del Canal del Migdia el 1682 i el de la Robina, una mica després, les mercaderies es portaven amb ases per tal d'unir les dues vies navegables, cosa que penalitzava els ports de pesca del sud de l'Aude, envers la resta de ports francesos.
El primer projecte del Canal del Migdia preveia que arribés al Mediterrani a través de l'Aude, al costat del Canal de la Robina, amb l'antic llit del riu, però es va modificar el projecte per tal de fer-lo arribar a l'estany de Thau.
La ciutat de Narbona, que quedava sense el canal, va rebre la promesa de la construcció d'una resclosa via el riu Cesse per entrar a l'Aude i passar a Narbona per la Robina, promesa que figurava en el projecte de 1668 presentat per chevalier de Clerville als États de Languedoc i a l'arxidiòcesi de Narbona.
Sébastien Le Prestre, el marquès de Vauban es va interessar des de 1684 pel canal, com a element de gran interès, un decret del rei del 19 de febrer de 1685 va ordenar l'examen i un altre decret de 1686 va ordenar-ne l'execució. No es va començar a construir fins al 1690, però amb innumerables aturades i treballs lents.
Fou Arthur Richard Dillon, últim arquebisbe de Narbona, qui va veure que després d'un segle de projectes i petites obres, el canal no s'havia completat. Com a president dels Estats del Llenguadoc, va fer votar els crèdits necessaris per a acabar el projecte. Els treballs es van reprendre el 1775 sota la direcció de l'arquitecte Bertrand Garipuy. El canal es va acabar el 1780, gairebé 100 anys després d'haver-ne decidit la construcció.

## Enllaços externs

* Gallica - Joseph Dutens - Història de la navegació interior de França, 1829 (p.130)
* http://cessenon.centerblog.net/5285879-Le-canal-de-Jonction
* http://www.canalmidi.com/aufildlo/narbonne.html
* http://projetbabel.org/fluvial/rica_midi-canal.htm
# Canal de Kiel

El canal de Kiel, en alemany Nord-Ostsee-Kanal, és un canal navegable que comunica el port de Kiel al mar Bàltic amb el port de Brunsbüttel a l'estuari de l'Elba en travessar la península de Jutlàndia. És el canal amb més de trànsit del món.
El canal fa 45 metres d'amplada, 14 metres de profunditat i 89 quilòmetres de llarg, un guany considerable per a la navegació ja que si les naus han de fer la volta de la península aproximadament recorren 570 quilòmetres.

## Història

Des de l'any 1784, el Canal de Slesvig-Holstein o Canal de l'Eider va ser una primera connexió entre el mar Bàltic i el mar del Nord. Connectava Kiel amb el curs inferior del riu Eider a Bovenau.
La marina alemanya volia assentar les seves bases del mar Bàltic i el mar del Nord, sense haver de voltar Dinamarca. L'anterior canal estava limitat pel trànsit naval i això va fer que s'iniciés la construcció del nou canal.
Al juny del 1887 va començar a construir a Holtenau a prop de Kiel. Les obres van començar El 20 de juny de 1895 es va donar l'obra per acabada i va quedar oberta pel kàiser Guillem II de Prússia. La construcció del canal va durar vuit anys i hi van treballar 9.000 obrers.
Després de la Primera Guerra Mundial, amb el Tractat de Versalles va quedar obert els vaixells de mercaderies i de guerra de totes les nacions en pau amb Alemanya. Adolf Hitler va trencar els estatuts internacionals durant la Segona Guerra Mundial entre el 1936 i el 1945. Per connectar el port interior de Rendsburg el 1937 es va inaugurar una connexió alternativa amb l'Eider, el Canal de Gieselau. Després de la guerra el canal tornà a obrir a totes les embarcacions.
En total, des de l'edat mitjana amb el canal de Stecknitz, el canal Alster-Beste, el canal de Slesvig-Holstein i el canal Elba-Lübeck hi va haver cinc intents per connectar els dos mars. Només l'Elba-Lübeck i el de Kiel queden actius en l'actualitat.

## Referències

* ↑ «Der Nord-Ostsee-Kanal» (en alemany). Administració federal de la navegació i vies navegables (WSV), 2017. Arxivat de l'original el 2018-12-06. [Consulta: 22 abril 2018].

## Bibliografia

* Jensen, Waldemar. Der Nord-Ostsee-Kanal (en alemany). Neumünster: Karl Wachholtz Verlag, 1970, p. 210.
# Contortipalpia

Contortipalpia és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Contortipalpia masculina Munroe, 1964
* Contortipalpia santiagalis (Schaus, 1920)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 10 febrer 2011].
# Staranzano

Staranzano (en friülà, Staranzan) és un municipi italià, dins de la província de Gorizia. Forma part de la Bisiacaria. L'any 2007 tenia 7.013 habitants. Limita amb els municipis de Grado, Monfalcone, Ronchi dei Legionari i San Canzian d'Isonzo.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Lorenzo Presot | Llista cívica |
# Iurovka

Iurovka - Юровка (rus) - és un poble del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora del riu Utaix, a la plana de ponent del Caucas occidental. És a 25 km al nord d'Anapa i a 123 km a l'oest de Krasnodar.
Pertanyen a aquest poble els khútors de Bolxoi Raznokol, Verkhni Khantxakrak, Verkhni Txekon, Vessiólaia Gorà, Vestnik, Ivànov, Kràsnaia Gorka, Mali Raznokol, Nijni Khantxakrak, Prikubanski, Rozi Liuksemburg, Txekon i Txorni.
# Contornat

Contornat és un tipus d'objecte en forma de medalla o de moneda feta normalment de bronze que es va emetre a l'època tardana de l'Imperi Romà, cap als segles IV i V. El nom deriva de la paraula italiana contorno, un solc profund fet al voltant de les dues cares. No es coneix el nom que portava en temps antics.
No tenien valor monetari, i eren diferents de les medalles romanes, que tenien un acabat més acurat i servien per a altres finalitats. S'elaboraven amb bronze, o amb coure amb un petit aliatge, i no eren gaire més grans que un sesterci però sí més prims. A banda i banda presenten un relleu, obtingut per un procés de fosa i no per encunyació, com els medallons i les monedes. Se suposa que van començar a emetre's en temps de Constantí I.
Els contornats que es conserven mostren retrats de diversos emperadors, especialment de Neró i de Trajà, o de personatges importants en la cultura com Homer, Soló, Euclides, Pitàgores, Sòcrates, Sal·lusti, Apol·loni de Tíana i Luci Apuleu. També podien mostrar atletes premiats, i s'indicava la seva victòria amb una palma, fulles de llorer i representacions de carros, normalment quadrigues. Les medalles no s'utilitzaven com a moneda, però podrien haver estat distribuïdes com a regals d'Any Nou, o als espectacles públics, potser a les curses de carros i a les pantomimes.

## Referències

* ↑ «Contornat». Cercaterm. Termcat. [Consulta: 24 febrer 2023].
* 1 2 Smith, William (ed.). «Contorniati». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 24 febrer 2023].
* ↑ Eckhel, Joseph Hilarius von. Doctrina numorum veterum, vol VIII. Vindobonae (Viena): Sumptibus Josephi Vincentii Degen, 1798, p. 302.
# Kukisvumita

La kukisvumita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom del mont Kukisvumtxorr, a Rússia, la seva localitat tipus.

## Característiques

La kukisvumita és un silicat de fórmula química Na₆ZnTi₄(Si₈O$_{24}$)O₄·4H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1989. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5,5 i 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kukisvumita pertany a «09.DB - Inosilicats amb 2 cadenes senzilles periòdiques, Si₂O₆; minerals relacionats amb el piroxens» juntament amb els següents minerals: balifolita, carfolita, ferrocarfolita, magnesiocarfolita, potassiccarfolita, vanadiocarfolita, lorenzenita, lintisita, punkaruaivita, eliseevita, manganokukisvumita, vinogradovita, paravinogradovita, nchwaningita, plancheïta, shattuckita, aerinita i capranicaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina d'apatita de Kirovskii, situada al mont Kukisvumtxorr, al massís de Khibini (óblast de Múrmansk, Districte Federal del Nord-oest, Rússia). També ha estat descrita al proper massís de Lovozero. Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Kukisvumite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 juliol 2019].
# L'instint del llenguatge

L'instint del llenguatge (títol original en anglès The Language Instinct) és un llibre d'Steven Pinker publicat el 1994. És una obra divulgativa on es defensa la tesi segons la qual els humans neixen amb una capacitat innata per al llenguatge. Reprèn els objectius de Noam Chomsky, és a dir, que el llenguatge humà deriva d'una gramàtica universal, però s'allunya de l'escepticisme de Chomsky quant al fet que la teoria de l'evolució pot explicar l'instint del llenguatge.

## Tesi

Steven Pinker enumera un cert nombre d'idees rebudes sobre el llenguatge:
* Cal ensenyar el llenguatge als nens
* La major part de la gent té una gramàtica mediocre
* El llenguatge declina en permanència
* La llengua té un impacte important en la nostra percepció del món (hipòtesi de Sapir-Whorf)
* Es pot ensenyar llengües a animals com micos
Idees que a continuació critica. Veu en el llenguatge una aptitud única en els humans, produïda per l'evolució, per resoldre els problemes de comunicació al si dels caçadors-pescadors socials. Compara el llenguatge a altres exemples d'adaptacions en altres espècies, com el teixit de tela de l'aranya o la construcció de preses en el cas dels castors, que ell anomena «instints».
Considerant el llenguatge com un instint, Pinker vol distingir-lo de les invencions humanes com la metal·lúrgia o fins i tot l'escriptura. Mentre que certes cultures només posseeixen aquestes tecnologies, totes les cultures posseeixen el llenguatge. Els criolls es construeixen espontàniament al si de poblacions barrejades i aculturades. Apareixen també espontàniament llengües de signes amb una gramàtica construïda dins de grups de nens sords. Distingeix la noció de gramàtica universal de la que es considera gramàtica formal, lligada a una classe social.
Si hi ha un instint del llenguatge, hi ha aleshores un òrgan del llenguatge? Steven Pinker remarca que certs tipus de lesions cerebrals provoquen problemes precisos del llenguatge com l'afàsia de Broca o l'afàsia de Wernicke. Sembla que hi ha un període crític per a l'adquisició del llenguatge en els nens, com n'hi ha un per al desenvolupament de la vista en els gats.
Una bona part del llibre aborda el concepte de Noam Chomsky d'una gramàtica universal, una gramàtica a la qual totes les llengües universals es conformen. Pinker afirma que aquesta gramàtica està implementada en unes estructures del cervell humà, però que les estructures necessàries a l'aprenentatge només existeixen a una certa edat i són alliberades de seguida per alleujar el funcionament d'un cervell que consumeix cada cop més energia.
# Cornet (Castellgalí)

Cornet és una masia situada al municipi de Castellgalí a la comarca catalana del Bages. Es troba al costat de la riera de Cornet i tots dos prenen el nom dels corners, abundants a la zona. La primera menció és de l'any 978, on s'hi refereixen amb el topònim Corneto i en aquells temps es trobava dins el terme de Manresa. Gran part de le documentació que es referia a la casa es va perdre durant la guerra civil.
La masia ha sofert varies modificacions i ampliacions fins als nostres dies. Anteriorment posseïa grans extensions de camps de vinya, fet que es pot corroborar al apreciar el gran nombre de barraques de vinya al seu entorn i unes antigues tines.

## Referències

* ↑ «Cornet | enciclopedia.cat». [Consulta: 23 juny 2023].
* ↑ Bolòs, Jordi; Hurtado, Víctor. Atles del Comtat de Manresa (798-993). Barcelona: Rafel Dalmau, març 2004, p. 28, 43. ISBN 84-232-0665-3.
* ↑ «Cal Cornet. Castellgalí | Mapes de Patrimoni Cultural», 12-05-2020. [Consulta: 23 juny 2023].
Viccionari
# Cornet nasal inferior

El cornet nasal inferior (en llatí: concha nasi inferior, concha nasalis inferior) és un dels ossos turbinats del nas humà. S'estén horitzontalment al llarg de la paret lateral de la cavitat nasal [Fig. 1] i consta d'una làmina d'os esponjós enrotllat. La seva funció és similar a una turbina per això se'n diuen turbinats. Té dues superfícies (superfície medial i superfície lateral), dos límits (superior i inferior) i dues extremitats.

## Imatges addicionals

* Part lateral de la cavitat nasal.
* Maxil·lar esquerra. Superfície nasal.
* Cornet nasal inferior. Superfície medial.
* Cornet nasal inferior. Superfície lateral.
* El crani des del front.
* Secció sagital del crani.
* Sostre, pis i paret lateral de la cavitat nasal.
* Ganglis esfenopalatins.
* Secció coronal de les cavitats nasals.
* Secció sagital del nas, boca faringe, i laringe.
* Cornet nasal

## Enllaços externs

* Figura anatòmica: 33:01-07 a Human Anatomy Online, SUNY Downstate Medical Center
* Diagrama anatòmic: 34256.000-1 al Roche Lexicon - illustrated navigator, Elsevier