OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fortificació de Sa Bastida

La Bastida d'Alaró, dita també fortificació de la Bastida, de la Penya de la Bastida o de la Mola de la Bastida (popularment de sa Bastida), és una construcció defensiva situada dalt de la Mola de la Bastida (573 metres), que s'alça a sobre de la barriada de los Damunts de la vila d'Alaró, i a 250 metres de la Font de sa Bastida. El castell està protegit per un penyalar natural per tres dels seus quatre costats, i per un mur pel costat restant.
El jaciment arqueològic manifesta evidències materials que cronològicament abasten del segle ii dC fins al segle vii, per bé que la major part de les restes materials i de les construccions sembla que s'enquadren dins l'Antiguitat Tardana (segles iv-viii).
Mascaró opina que el recinte murat pogué ser bastit pel Comte de Barcelona, car afirma que antigament rebé el nom de Bastida del Comte de Barcelona. Per Aramburu, es tracta d'una fortificació tardoromana que fou rehabilitada i reformada el segle xiii. Aquesta fortificació responia a la tipologia de la bastida, una raça de castell precari, de caràcter provisional i defensiu, amb murs de tàpia o fusta. Aquesta construcció generà el topònim de la Bastida, que més tard, amb l'abandonament de la construcció, fou aplicat a la propietat on es trobava, l'actual possessió de la Bastida.

## Referències

* 1 2 3 Mascaró Pasarius, Josep. «Bastida, Sa». A: Corpus de Toponímia de Mallorca. tom I. Palma: Promocions, 1986, p. 78. ISBN 8486191084.
* ↑ Miralles Montserrat, Joan (dir.). «Alaró». Nomenclàtor Toponímic de les Illes Balears.
* 1 2 3 4 5 Aramburu-Zabala, Javier «Dos fortificaciones tardorromanas en la Sierra de Mallorca». Arqueobalear.es, 2001.
* 1 2 3 4 Escanelles, Miquel Àngel. «Bastida». Toponímia Mallorca. [Consulta: 11 octubre 2020].
* ↑ Riera, Joan «Sa Bastida de Alaró desvela sus misterios» (en castellà). Diario de Mallorca, 28-12-2019 [Consulta: 5 agost 2020].
* ↑ Campins, Silis «Alaró explora su otro castillo» (en castellà). Diario de Mallorca, 04-09-2020 [Consulta: 5 agost 2020].
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Bastida». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.

## Enllaços externs

* «Fortificació de sa Bastida a Alaró». IB3 Notícies, 18-12-2019 [Consulta: 11 octubre 2020].
* Excursió a la Mola de la Bastida al blog Aires de la Serra Mallorquina.
# Francisco Malabo Beosá

Francisco Malabo Beosá (Moca, 23 de juny de 1896 - Moca, 16 de novembre de 2001), nascut a l'illa de Bioko, Guinea Equatorial (llavors encara Guinea Espanyola), va ser un dels tres fills de Malabo Lopelo Melaka, nomenat rei Malabo I entre els grups bubis del país. Després de la mort del seu pare el 1937, i la defunció anys després dels seus dos germans, es va convertir en l'últim successor legítim de Malabo I.
Conegut com a Rei Malabo II, Malabo Beosá va ser considerat el pare espiritual del poble bubi. Va liderar una religió animista basada en el culte a Morim, ser suprem i creador de l'univers.
El 1973, sota el règim de Francisco Macías Nguema (1968-1979), seguint una política d'africanització de noms, es va canviar el nom de la capital del país, anomenada fins llavors Santa Isabel, pel de Malabo en honor del seu pare, el rei tradicional bubi Malabo I. L'illa de Fernando Poo va ser canviada el nom també a partir de 1979 (després de rebre el nom en 1973 de "Illa Macías Nguema") com Bioko pel seu oncle Adolfo Bioco.
Francisco Malabo Beosá va morir a l'edat de 105 anys en la localitat de Moka (Bioko Sud), deixant nou fills, 62 nets, 84 besnets i 17 rebesnets.
El Govern de Teodoro Obiang, per mitjà de Deogracias Miguel Olomo Abia, governador de la província de Bioko Sud, va retre homenatge a Malabo Beosá durant els seus funerals en Moka, segons la Televisió Nacional ecuatoguineana.

## Referències

* ↑ «Francisco Malabo Beosá - World Heritage Encyclopedia» (en anglès). [Consulta: 17 febrer 2017].
* ↑ Fallece a los 105 años de edad el último hijo y heredero legítimo del rey Malabo, passant d'aquest mode el regnat al seu primogènit, notícia en El Mundo.
# François-Joseph Talma

François-Joseph Talma (París, 1763 - 1826). Fou l'actor dramàtic francès més rellevant del seu temps. Debutà a la Comédie-Française l'any 1787. Interpretà els grans personatges shakespearians.

## Referències

* ↑ «François-Joseph Talma». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Matthew Phillips

Matthew Phillips és el nom dels següents personatges:
* Matthew Phillips (motociclista), pilot d'enduro australià
* Matthew Phillips (rugbi), jugador de rugbi neozelandès
# Mezőkeresztes

Mezőkeresztes és una ciutat del comtat de Borsod-Abaúj-Zemplén a Hongria. Està situada a 35 km al sud de la capital de comtat, Miskolc. Prop de la població hi ha Mezőnagymihály (uns 4 km), Mezőnyárád (4 km), Szentistván (uns 8 km) i Mezőkövesd (12 km). La seva població el 2008 era de 4.130 habitants.

## Història

S'esmenta al segle xiv com a part de l'àrea d'influència del castell hongarès de Diósgyőr. El rei Ladislau V li va concedir mercat i estatus de ciutat. És famosa per la batalla lliurada a la rodalia el 26 d'octubre de 1596.
Vegeu: Batalla de Mezökeresztes.
Va prosperar al segle xvii i XVIII però el XIX va esdevenir un poble petit. El 1950 s'hi va trobar petroli però no fou rendible explotar-lo fins als anys vuitanta. L'1 de juliol de 2009 va adquirir novament estatus de ciutat.

## Referències

Lloc web oficial Arxivat 2010-08-20 a Wayback Machine.
# Meñaka

Meñaka és un municipi de la província de Biscaia, País Basc, que pertany a la comarca d'Uribe.

## Barris

El municipi està compost per tres barris. El principal barri del municipi és Mesterika. És un petit barri de caserius a mitjan vessant agrupats entorn de l'església parroquial, l'ajuntament i el frontó. Mesterika es troba molt a prop de la carretera que uneix Mungia amb Bermeo. Prop de Mesterica hi ha el barri d'Ametzas. Els altres barris del municipi són Andra Mari de Meñababarrena, en una zona plana al sud del municipi i Santa Elena de Emerando (Emerandos), al nord del municipi i a la falda del Sollube. Aquests són barris de caserius que prenen el seu nom de sengles ermites.

## Personatges il·lustres

* Miguel Ángel Lotina (1957-): entrenador de futbol. Ha dirigit, entre altres equips de la Lliga espanyola, l'Espanyol, el Celta, l'Osasuna, el Numancia o el Deportivo.
* Luis Baraiazarra (1940-): escriptor en basc i frare carmelita.
* Juan José Garmendia: organista i compositor nascut a les darreries del segle xix.
# Missa en mi bemoll (Janáček)

La Missa en mi bemoll (en txec: Mše Es dur), JW IX/5, composta per Leoš Janáček la primavera del 1908, és una missa inacabada per a solistes, cor mixt i orgue. Entre 1872 i 1875 va escriure la seva primera missa que es va perdre. Janáček va dictar la Missa en mi bemoll als seus alumnes de composició de l'Escola d'orgue de Brno en un exercici sobre els textos sagrats llatins a l'estil de Missa brevis. La primera representació amb l'acompanyament de l'orgue va ser el 7 de març de 1943 a l'església dels sants Ciril i Metodi de Brno dirigida per Karel Hradil, i després, ja amb l'orquestració de Petrželka, l'1 de març de 1946 a Praga per l'Orquestra Filharmònica Txeca dirigida per Rafael Kubelík.

## Enregistraments

* 1975 Ulmer Kantorei, Albrecht Haupt; Manfred Hug, orgue; AUDITE LP st, MHS LP st
* 1987 Cor de King's College, Cambridge; Stephen Cleobury; Stephen Layton, orgue; EMI CD publ 1995
* 1993 Ensemble vocal Euterpe, Lausana; Christophe Chesseney; Ives Rechsteiner, orgue; CD GALLO
* 1995 The Choir of Gonville & Caius College; Geoffrey Webber; CD ALV (ed. Paul Wingfield, amb Kyrie, Credo, Sanctus, Agnus Dei)
* 1998 Cor de Cambra de Praga; Roman Válek; Josef Kšica, orgue; CD SUP
* 1999 Cor de la catedral de Westminster, James O'Donnell (ed. Paul Wingfield, amb Kyrie, Credo, Sanctus, Agnus Dei)

## Referències

* 1 2 3 «Dades de l'obra» (en alemany). Leoš Janáček Gesellschaft. [Consulta: 22 desembre 2016].
* ↑ Wingfield, Paul. «Ressenya del disc» (en anglès). Hyperion. [Consulta: 22 desembre 2019].
* ↑ Vogel, 1981, p. 154.

## Bibliografia

* Vogel, Jaroslav. Leoš Janáček. A biography. Londres: Orbis Publishing, 1981. ISBN 0 85613 045 1.

## Vegeu també

* Llista de composicions de Leoš Janáček
# Missa dels bevedors

Les Misses dels bevedors, o bé les Misses dels jugadors (llatí: Missa Potatorum, Officium Lusorum), era un gènere de poesia en llatí medieval que parodiava la missa catòlica i que se'n reia dels monjos i clergues bevedors i jugadors. Aquestes misses van ser escrites entre sobre 1100 a 1700 pels (goliards), essent el primer exemple la missa de jugadors que es troba al Carmina Burana. El gènere es troba relacionat amb altres paròdies eclesiàstiques medievals com la Festa dels Folls i la Festa de l'Ase.

## Descripció

Aquestes misses de paròdia generalment segueixen línia per línia els mots de la missa llatina, si bé tenen frases de la vulgata. Són curosament reversionades per tal de crear una paròdia de la missa, amb temes com Bacus, el déu de vi, i Decius, el déu de daus, per tal de reemplaçar els termes "<i>Dominus</i>" i "<i>Deus</i>" (Senyor i Déu) de la missa. Hi ha molta imatgeria dels daus que són utilitzat en jocs d'apostes, així com de copes, vi i tavernes, i acaben amb la pèrdua de les possessions del protagonista, incloent la roba, a causa de la beguda i el joc

## Referències

* Parody in the Middle Ages: The Latin Tradition, de Martha Bayless, 1996.
* Dice-games and the blasphemy of prediction, de Rhiannon Purdie. (a Medieval Futures: Attitudes to the Future in the Middle Ages. ed. / JA Burrow; IP Wei. Boydell i Brewer, 2000. pàg. 167-184.)
# Misteri de dolor

Misteri de dolor és una obra de teatre escrita per Adrià Gual l'any 1904.
Va ser traduïda a l'esperanto per Frederic Pujulà i Vallés (Mistero de Doloro), publicada per Hachette a Paris el 1909 i representada el mateix any a Barcelona en ocasió del 5è Congrés Mundial d'aquesta llengua auxiliar internacional. Dirigida pel mateix Adrià Gual, l'obra s'havia de representar el 1914 també en esperanto, a París i amb companyia pròpia, en ocasió del X Congrés Mundial d'esperanto. Tanmateix, l'assassinat de Jean Jaurès va precipitar uns fets, segons els quals la guerra es veia inevitable. Així, el congrés es va suspendre i l'expedició catalana va haver de tornar a terres catalanes.
També va ser traduïda al castellà el 1967 per Ricard Salvat i Ferré (Madrid, editorial Alfil).

## Referències

* ↑ «Adrià Gual. Obres traduïdes». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 23 setembre 2014].
* ↑ Gual, Adrià. Mitja vida de teatre: Memòries. Aedos, 1960.
* ↑ Porter i Moix, Miquel. Adrià Gual i el cinema primitiu de Catalunya, 1897-1916. Universitat de Barcelona, 1985, p. 93.
# Misterio

Misterio és una pel·lícula mexicana de thriller del 1980 dirigida i escrita per Marcela Fernández Violante. La pel·lícula és protagonitzada per Juan Ferrara, com una estrella de televisió que desdibuixa la realitat amb la trama de la telenovel·la que està rodant. Helena Rojo interpreta a Sandra, la seva coprotagonista, mentre que Víctor Junco és el director de televisió i Beatríz Sheridan és la guionista. Misterio està adaptada d’una novel·la escrita per Vicente Leñero, que s'adapta a la pantalla. La pel·lícula va rebre vuit premis Ariel el 1980, inclosos el de millor actor (Ferrara), millor actriu (Rojo), millor actor de repartiment (Junco) i millor actriu de repartiment (Sheridan).

## Sinopsi

Un actor de telenovel·les es veu barrejat en un drama real molt semblant al que representa en el seu treball. La realitat i la fantasia es barregen en la seva existència. Horroritzat, intenta sortir de la telenovel·la en què ha convertit la seva vida, però quan aconsegueix escapar entra a una altra telenovel·la tan ridícula i esquemàtica com l'anterior. Tan ell com els altres actors són dirigits per un ser superior, i finalment, es resigna a ser un personatge més de l'argument.

## Repartiment

* Juan Ferrara - Alex
* Helena Rojo - Silvia
* Víctor Junco - director de televisió
* Beatriz Sheridan - Gladys
* Ramón Menéndez - director de càmara
* Jorge Fegán - productor executiu
* Leticia Perdigón - María Luisa

## Premis Ariel

Als XXIII edició dels Premis Ariel va rebre vuit premis de 12 nominacions.
| Any | Premi | Categoria | Nominat |
| XXIII edició dels Premis Ariel |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Marcela Fernández Violante | Millor direcció | Nominat |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Juan Ferrara | Millor actor | Guanyador |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Helena Rojo | Millor actriu | Guanyador |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Víctor Junco | Millor actor secundari | Guanyador |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Beatriz Sheridan | Millor actriu de repartiment | Guanyador |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Vicente Leñero | Millor guió | Guanyador |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Vicente Leñero | Millor història original | Guanyador |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Daniel López | Millor fotografia | Nominat |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Jorge Bustos | Millor edició | Guanyador |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Leonardo Velázquez | Millor partitura original | Nominat |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Rafael Suárez | Millor direcció artística | Nominat |
| XXIII edició dels Premis Ariel | Xavier Rodríguez | Millor decoració de decorats | Guanyador |

## Referències

* ↑ 'COLÓN CINEMA' PROYECTA LA CINTA MEXICANA ‘MISTERIO’, DE MARCELA FERNÁNDEZ, casadecolon,com
* ↑ «XXII 1981 — Ganadores y nominados» (en spanish). Asociación Mexicana de Artes y Ciencias Cinematográficas [Consulta: May 30, 2016]. Arxivat de juny 16, 2016, a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el de juny 16, 2016. [Consulta: de març 23, 2021].

## Enllaços externs

* Marcela Fernández Violante habla de su participación en la película MISTERIO a YouTube
# Menongue

Menongue (fins 1975 Serpa Pinto) és un municipi de la província de Cuando Cubango, de la que n'és capital. Té una extensió de 23.565 km² i 306.622 habitants. Comprèn les comunes de Menongue, Cueio i Caiundo. Limita al nord amb els municipis de Chitembo, a l'est amb els municipis de Cuito Cuanavale i Nancova, al sud amb el municipi de Cuangar, i a l'oest amb els municipis de Cuanhama, Cuvelai i Cuchi. També és terminal del Caminho de Ferro do Namibe i té l'aeroport de Menongue.

## Referències

* ↑ Menongue Arxivat 2018-07-04 a Wayback Machine. al web del cens d'Angola
* ↑ «Menongue». Encyclopædia Britannica Inc.. [Consulta: 25 abril 2012].
# François Prélat

François Prélat fou un inventor i armer francès. És reconegut com l'inventor del primer cartutx modern el 1808, així com el pistó de percussió el 1818.
En associació amb l'armer suís Jean Samuel Pauly, François Prélat inventà entre 1808 i 1812 el primer cartutx modern, que incorporava dins d'un paquet: el fulminat, pólvora negra i una bala rodona. Un passador de percussió provocava la ignició. Això era una millora important sobre la invenció de Jean Lepage, en la que simplement s'abocava el fulminat dins una cassoleta al costat de la recambra del canó. El nou cartutx es va considerar especialment útil per a les armes de foc de cavalleria, ja que el moviment del cavall i la dificultat del moviment feien extremadament difícil carregar l'arma convencionalment. Aquest disseny de percussió central és avui dia el més utilitzat. Els dos homes havien instal·lat una botiga de fusells al carrer de Trois-Frères, 4 de París.
L'any 1818 Prélat va registrar una patent, o Certificat d'addició, per la invenció del pistó de percussió (pistó de percussió de coure) per a ser utilitzat en cartutxos, reemplaçant el mecanisme de pany de sílex.
Prélat mostrà algunes armes de foc de la seva invenció a l'Exposició Universal de París de 1855.

## Vegeu també

* Jean Samuel Pauly
* Rollin White

## Referències

* ↑ An Encyclopaedia of the History of Technology by Ian McNeil, p.984 (anglès)
* ↑ Hunting Weapons by Howard L. Blackmore, p.252 (anglès)
* ↑ Pistols by Jeff Kinard p.52 (anglès)
* ↑ The Living Age, p.661 (anglès)
* ↑ Parliamentary Papers by Great Britain Parliament, p.390 (anglès)
# François Périer

François Périer (París, França; 10 de novembre de 1919-Ibidem; 29 de juny de 2002) va ser un actor teatral i cinematogràfic de nacionalitat francesa.

## Biografia

El seu veritable nom era François Gabriel Marie Pillu, i va néixer a París, França. Es va formar amb el Curs Simon i va estudiar en el Conservatori Nacional Superior d'Art Dramàtic en el mateix any que Gérard Oury i Bernard Blier.
Périer va debutar en el teatre i al cinema en 1938. Amb els papers de simpàtic homosexual en Hôtel du Nord, de Marcel Carné (1939), i de jove tímid i divertit en L'Entraîneuse, d'Albert Valentin (1940), es va imposar a la fi de la dècada de 1940 com un actor d'una gran expressivitat, actuant en films com Un revenant, de Christian-Jacque (1946), o Le silence est d'or, de René Clair (1947). Va ser intèrpret tant de l'univers poètic de Jean Cocteau en Orphée (1950), com del realisme màgic de Federico Fellini en Les nits de Cabiria (1957). En 1956 va ser Coupeau, l'obrer invàlid i alcohòlic de Gervaise. Amb la maduresa va encarnar a personatges ombrívols, inquietants i complexos, com els comissaris de Le Samouraï (1967) i de Police Python 357 (1976), el fiscal de Z (1969), un cap de nightclub en Le Cercle rouge (1970), o l'advocat eficaç i omnipresent de Stavisky en la cinta Stavisky (1973).
Paral·lelament, va seguir una important carrera teatral en la qual va treballar tant amb el repertori de Molière, com amb el teatre contemporani de Jean-Paul Sartre, Félicien Marceau o Jean Anouilh, o amb el teatre del gènere boulevard de Marcel Achard, André Roussin i Françoise Dorin.
Casat amb l'actriu Jacqueline Porel en 1941, va ser el pare de la periodista Anne-Marie Périer, de Jean-Pierre Périer, ajudant de direcció de Costa-Gavras (Compartiment tueurs) i Anatole Litvak (La nit dels generals), i de Jean-Marie Périer, cèlebre fotògraf de l'època yeyé.
Divorciat en 1947, es va casar en 1949 amb l'actriu Marie Daëms, de la qual es va separar en 1959. Es va casar una tercera vegada en 1961, en aquesta ocasió amb Colette Boutouland, la seva última esposa.
François Périer va morir en 2002 a París, i va ser enterrat en el Cementiri de Passy al costat de l'actriu Réjane, àvia de la seva primera esposa.
L'any 2005 va rebre el Premi Brigadier d'Honor a títol pòstum com a homenatge al conjunt de la seva carrera.

## Condecoracions

Commandeur de l'ordre des Arts et des Lettres.

## Referències

* ↑ «LES GENS DU CINEMA ©». [Consulta: 17 març 2023].
* ↑ «Jean-Marie Périer, fils de...» (en francès), 17-10-2001. [Consulta: 17 març 2023].
* ↑ https://www.siv.archives-nationales.culture.gouv.fr/siv/rechercheconsultation/consultation/ir/pdfIR.action?irId=FRAN_IR_026438

## Bibliografia

* Profession menteur, Le Pré-aux-clercs, 1989
# Amédée Borrel

Amédée Marie Vincent Borrel (1 d'agost de 1867 – 14 de setembre de 1936) fou un metge i biòleg francès, últim alumne directe de Louis Pasteur

## Biografia

Borrel va estudiar ciències naturals a la Universitat de Montpeller, on va obtenir el seu títol en 1890. Entre 1892 i 1895, Borrel va treballar en el laboratori d'Ilià Métxnikov (1845-1916) a l'Institut Pasteur a París. Aquí dugué a terme la investigació de tuberculosi, i amb Alexandre Yersin (1863-1943) i Albert Calmette (1863-1933), va treballar en una vacuna contra la pesta bubònica. Amb Yersin i Calmette, va ser co-va publicar el tractat Le microbe de la peste à bubons en relació amb la plaga bacil. També se li atribueixen investigacions pioneres en el camp de la teoria viral del càncer. Del 1896 a 1914 va exercir com a cap de laboratori de curs de microbiologia a l'Institut Pasteur. El 1919 va aconseguir la càtedra de bacteriologia a la Universitat d'Estrasburg.
Un gènere de bacteris anomenat Borrelia porta el seu nom, així com la borreliosi (és a dir, la malaltia de Lyme). D'altra banda, els "cossos Borrel", que són petits grànuls que contenen virus que s'agrupen per formar "cossos de Bollinger", es troben en les cèl·lules del teixit de la verola aviària. (Els cossos de Bollinger reben el seu nom pel patòleg alemany Otto Bollinger [1843-1909]).
El 1900 Borrel es va convertir en membre de la Société de Biologie. Durant la Primera Guerra Mundial, Borrel va desenvolupar una de les primeres caretes antigàs.

## Títols i distincions

* Llicenciatura de Ciències Naturals el 1889.
* Doctor en Medicina de la Universitat de Montpeller en 1892.
* Cap de laboratori de curs de microbiologia de l'Institut Pasteur (1896-1914), designat per Emile Roux.
* Membre titular de la Société de Biologie el 1900.
* Professor de curs de microbiologia a l'Institut Pasteur de París (1900-1914).
* Professor de Bacteriologia de la Facultat de Medicina de la Universitat d'Estrasburg i director de l'Institut d'Higiene i Bacteriologia (1918).
* Membre corresponent estranger (30 de juliol 1921) i després membre honorari estranger (31 de juliol 1926) de l'Acadèmia reial de medicina de Bèlgica.
* Comandant de la Legió d'Honor
* Membre del Consell Científic de l'Institut Pasteur (1934).
* Doctor Honoris Causa per la Universitat de Ginebra.
* Gran Oficial de la Corona d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Le Guyon, R «Borrel and the virus theory of cancer». Bull. Acad. Natl. Med. [França], 151, 29, 01-11-1967, pàg. 585–93. ISSN: 0001-4079. PMID: 4912648.

## Enllaços externs

* Amédée Borrel al web dels arxius de l'Institut Pasteur (francès)
# Roca de la Santíssima Trinitat

La Roca de la Santíssima Trinitat és una de les roques de les festivitats del Corpus Christi de la ciutat de València.

## Descripció

El tema principal n'és la Santíssima Trinitat, representada per les Tres Persones: Déu Pare, Jesucrist amb la creu, i l'Esperit Sant representat per una coloma. Figuren en la part més elevada, situada com és costum en la part posterior del carro. Aquest cos principal porta a la base medallons d'escenes bíbliques, com la Torre de Babel, la Magdalena, la Creació, l'Ascensió del Senyor, els tres àngels en la visita a Jacob, o Moisés amb les Taules de la Llei.
És coneguda també pel nom de Paradís Terrenal, perquè era sobre esta roca que es representava el misteri d'Adam i Eva. Les imagens dels dos, perseguits per un àngel qui amb una espasa els expulsa del Paradís, figuren al front de la roca.

## Història

Construïda el 1674, des de la seua primera aparició, la Roca de la Santíssima Trinitat a estat restaurada en moltes ocasions. En 1702 ho va ser per primera vegada, encarregant-se Vergara el Vell, qui aleshores tenia vint-i-un anys. Les figures d'Adam i Eva varen ser substituïdes en 1816, però un accident patit en 1825 va obligar a tornar-les a canviar, com tota la part davantera, que també es va reforçar. Restaurada novament el 1855 i 1867 -esta segona, amb motiu del segon centenari de la Mare de Déu dels Desemparats- va patir desperfectes per les riuades de 1897 i 1957.
La rehabilitació de 1959 comportà actualitzacions de la carrosseria, que estava molt malmesa, i del tron, completament desfet. Nombroses intervencions anteriors, fetes amb paper, palla o llistons, en lloc de la fusta original, es van haver de refer. També es referen la túnica i les ales de l'àngel. A més, l'arbre, que a mitjans del segle xx solia fer-se amb morera, va ser substituït per branques de pomera, simbòlicament més adients.
Antigament era la primera roca en eixir, parant-se al carrer dels Cavallers, davant la Casa de la Ciutat, on es representaven els misteris d'Eva i Adam o de la Creació del Món.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Bru Vidal, Santiago. Las Rocas del Corpus y su refugio temporal de las Atarazanas (en castellà). València: Ajuntament de València, 1981. ISBN 84-7199-155.1.
* 1 2 3 Coves i Torralba, Maria Jesús. Orige i evolucio dels carros triumfals del Corpus (sic). València: Ajuntament de València, 1994, p. 34-35.
* 1 2 3 Roig d'Alós, Lluís. Restauración de las Rocas. Reportaje gráfico (en castellà). València: Ajuntament de València, 1959, p. 8-9.