OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Arburúa de la Miyar

Manuel Arburúa de la Miyar (Madrid, 28 de novembre de 1902 - Madrid 17 de desembre de 1981) va ser un polític i economista espanyol.

## Biografia

De família originària d'Etxalar, fill de Manuel Arburúa Dorronsoro i d'Amalia de la Miyar López, va estudiar Economia i el seu primer càrrec professional important fou el de Director de canvis del Banc Exterior d'Espanya i, més tard, Director del Centre de Contractació de Moneda, des de la fundació d'aquest institut en 1931. La Guerra Civil espanyola el va sorprendre a Madrid, d'on va poder passar-se a la zona nacional.
En la postguerra, Arburúa va ser nomenat Sotssecretari de Comerç, Política Aranzelària i Moneda i, en 1942, Director del Banc Exterior d'Espanya, càrrec que va ocupar fins a ser nomenat per Franco ministre de Comerç en 1951.
En cessar en el ministeri en 1957 tornà al Banc Exterior com a President, càrrec que va ostentar fins al 18 de novembre de 1976, quan va passar a ser President d'Honor fins a 1980. Va ser un ministre aperturista que va marcar els primers passos en la liberalització de l'economia espanyola i en l'obertura a un major intercanvi del comerç exterior.

## Descendència

Del seu matrimoni amb Pilar Aspiunza Sánchez-Lozano, morta a Madrid en 8 de desembre de 2001, va tenir quatre fills:
* José Manuel, casat amb Isabel Gómez-Acebo Villapellecín, marquesa de Cortina
* Pilar, casada amb José Lladó Fernández-Urrutia
* Silvia, casada amb Marcelino Oreja Aguirre, marquès d'Oreja
* Patricia, casada amb Ignacio Domínguez Urquijo.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ Mariano Sánchez Soler. Leer-e. Los banqueros de Franco. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ Decret de 2 de novembre de 1940
* ↑ Decret de 19 de juliol de 1951
* ↑ Decret de 25 de febrer de 1957
* ↑ Decret 2942/1962, de 15 de novembre
* ↑ Manuel Arburúa Arxivat 2015-01-23 a Wayback Machine. a artehistoria.com
* ↑ Manuel Arburúa a El País, 11 de juliol de 1976
# Martí Pibernat

Martí Pibernat fou un músic català. El 1774 formà part al costat de Francisco Serra del conjunt d’examinadors que havien d’escollir el nou organista de la parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar, plaça que obtingué Josep Casalins i Castanyer. Tanmateix posteriorment van ser denunciats per presumptes irregularitats per Lluís Parera (organista en aquell moment de Santa Maria de Mataró) i Gayetano Pagueras (organista a l'església del convent de les Jerònimes de Barcelona), qui els van acusar de mantenir un tracte de favor amb l'escollit en detriment d'altres candidats.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria «El fons musical de l'Església Parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar». Barcelona : Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2009, pàg. 22.
# Mas Duell

Mas Duell és una masia d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Mas Duell és una antiga masia situada a tocar del terme municipal de Sant Hilari Sacalm. Mostra diferents èpoques de construcció, ja que hi ha diversos cossos que s'han anat afegint al principal, i en els quals s'utilitzen diferents materials. Les obertures del cos principal, el que sembla el més antic, són amb llinda de fusta i algunes envoltades de pedra, mentre que les que corresponen a la part adosada del costat, són amb marc de rajol i arc rebaixat.
L'edifici té diverses entrades, una a la part posterior, que està situada a la façana que es veu quan s'arriba al mas, i dues més a la part de davant. La principal és amb llinda de fusta i té un número al damunt, al costat n'hi ha d'altres que menen al cos adosat i són d'arc rebaixat de rajol. Cal destacar un afegit més modern a la part de baix, fet de maó vermell i segurament destinat a magatzems o dependències pel bestiar.
L'edifici s'adapta al desnivell del terreny, la qual cosa significa que una part de la casa consta de tres plantes.
El parament és de pedra i morter de calç, que en algunes parts es troba en mal estat.
La casa es troba envoltada per una tanca metàl·lica que protegeix el camp de cultiu que té al davant. Actualment no és habitada sinó s'utilitza de barraca per a guardar les eines, ja que la finca encara es treballa.

## Història

En el padró de 1883 hi consta una família de 9 persones, l'any 1940 hi apareix una família de 8 membres.
Ens apareix en el mapa del Montseny de Juli Serra de l'any 1890.
En l'amillarament de 1935 Mateu Pla i Rocasalva declara els límits del mas Duell: a orient amb terres de Josep Pons, Francesc Marsó, Isidre Andreu i Josep Rodó, a migdia amb honors de Josefa Massó, Joan Roca, Pere Ridaura i altres, a ponent amb terres de joan Roca, mitjançant camí, Isidre Roca i altres, a nord amb terrenys d'Antoni Rovira, Pons Villaret, Roura, Andreu i Marsó.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Mas Duell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Marcelle Auclair

Marcelle Auclair (Montluçon, 11 de novembre de 1899 - 14è districte de París, 6 de juny de 1983) va ser una escriptora, periodista i hispanista francesa.

## Biografia

Nascuda a la localitat francesa de Montluçon, es traslladaria a Xile de petita, on va residir fins al 1923, moment en el qual retornaria a França. Cap al 1923 va publicar La novela del amor doliente. Va estudiar tant la vida de Santa Teresa de Jesús, amb la seva biografia novel·lada La vie de Sainte Thérése d'Avila. La dame errante de Dieu (1950), com de Federico García Lorca, amb el seu Enfances et mort de García Lorca, de 1968. Se l'ha arribat a descriure a més com a «confident molt privilegiada d'Alexis Leger». Va participar en la fundació de la revista Marie Claire, del grup Jean Prouvost, de la qual va ser directora al costat de Pierre Brost, i va estar casada amb Jean Prévost. Va morir el 1983.

## Referències

* 1 2 Varios autores, 2000, p. 279-280.
* 1 2 Silva Castro, 1961, p. 301.
* ↑ Oldini, 1923.
* ↑ Marín, 1979.
* ↑ Marín Pinta, 1999, p. 155-179.
* ↑ Longares Alonso, 1972, p. 128.
* ↑ Publicada en castellano en 1970 como Vida de santa Teresa de Jesús, por Ediciones Cultura Hispánica.
* ↑ Laffranque, 1969, p. 427.
* ↑ Patout, 1989, p. 657.
* 1 2 Amorós, 2014, p. 70.
* ↑ Feyel, 2001.

## Bibliografia

* Amorós, Andrés «El último amor que lloró a Ignacio Sánchez-Mejías». ABC, 03-05-2014.
* Feyel, Gilles «Naissance, constitution progressive et epanouissement d'un genre de presse aux limites floues: le magazine» (en francés). Réseaux. Hermès Science Publications, 105, 2001. DOI: 10.3917/res.105.0019. ISSN: 1777-5809.
* Laffranque, Marie «Marcelle Auclair, Enfances et monde de Garcia Lorca» (en francés). Bulletin Hispanique, 71, 71-1-2, 1969, pàg. 427-429.
* Longares Alonso, Jesús Índice Histórico Español. Universidad de Barcelona, XVIII, 63-64, enero-agosto 1972, pàg. 128. ISSN: 0537-3522.
* Marín, Karmentxu «Marcelle Auclair: "Santa Teresa iría hoy a hacer las fundaciones en un «dos caballos»"». El País, 31-05-1979.
* Marín Pina, María Carmen «"El caballero de Ávila" y las fiestas zaragozanas por la beatificación y canonización de Santa Teresa en el siglo XVII». Thesaurus: Boletín del instituto Caro y Cuervo, 54, 1, 1999, pàg. 155-179. ISSN: 0040-604X.
* Oldini, Fernando G. «La novela del amor doliente». Claridad, 4, 103, 1923. Arxivat de l'original el 2014-12-20 [Consulta: 20 desembre 2014].
* Patout, Paulette; coord. por Sebastián Neumeister. «México en dos obras de Saint John-Perse "Amitié du Prince"y "Anabase"». A: Actas del IX Congreso de la Asociación Internacional de Hispanistas : 18-23 agosto 1986 Berlín. 2, 1989, p. 657-666. ISBN 3-89354-828-9.
* Silva Castro, Raúl. Panorama literario de Chile. Santiago de Chile: Editorial Universitaria, 1961.
* Varios autores. Jean-Claude Polet. Patrimoine littéraire européen: Index général. De Boeck Supérieur, 2000. ISBN 9782804131623.

## Enllaços externs

* Univers Lorca | Marcelle Auclair i Lorca. Web dedicada a la vida i l'obra de Federico García Lorca i la seva vinculació amb Granada. (Diputació de Granada)
# Masia del Pusero

La Masia del Pusero (Pucero) o de la Puça, també anomenada de Sant Josep, és una masia de l'Eliana, situada al carrer de la Immaculada, al Pla de la Paella, a l'est del barranc de Mandor i travessada pel ferrocarril de Llíria. El Diccionario Geográfico Estadístico de Pascual Madoz conté una entrada pròpia, a més de fer-ne referència a l'entrada de la Pobla de Vallbona. La finca feia una extensió d'unes 400 fanecades, en part erm i en part plantat de cereal, vinya, garroferes i pins. Comprenia un edifici de dos habitatges amb quadres, corrals comunals, etcètera.
El diari «La Correspondencia de Valencia» dels dies 3,5,8 i 10 de novembre del 1903 n'anunciava la subhasta. Fou adquirida pel senyor Honorio Orts Giménez, casat amb la senyora Carolina Faus Espí. La finca l'heretà la filla d'estos, la senyora Josefa Orts Faus, casada amb el senyor Francisco Cerdà Reig, que ocupà diversos càrrecs públics (cap del Cos Jurídic Militar i President de la Diputació de València i Procurador en Corts des del 1949 fins a la seua mort el 1958). L'onze de novembre del 1948, aquests propietaris van vendre la finca als fills dels antics masovers, els senyors Vicente, Enrique, Julián i José María Coll Molina. És des d'aquest moment que s'inicia la urbanització dels terrenys, donant lloc al que es coneix com a Mont-i-sol (o Montsol).
El mas del Pusero és una de les poques masies que es conserven al segle xxi, habitades encara pels descendents de la família Coll Molina, coneguts amb els malnoms de puseros o maseros. A la façana de l'edifici s'aprecia un retaule de manisetes amb la imatge de Sant Josep.

## Bibliografia

* Rubio, Vicent «El nostre poble, les nostres masies. Un xicotet patrimoni rural». Llibret de la falla Josep Antoni, Puríssima i Major, 2003, pàg. 52-67.
* Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. (Madrid, 1845-1850). 16 volums.
# Matrimoni a la italiana

Matrimoni a la italiana (títol original en italià Matrimonio all'italiana) és una pel·lícula italiana dirigida per Vittorio De Sica, estrenada el 1964. Ha estat doblada al català.

## Argument

Domenico Soriano, un ric seductor napolità, ha conegut una prostituta, Filumena Marturano, que treu del carrer i convida a compartir la seva vida. Però Filumena es troba des d'aleshores reduïda al paper de minyona per a la mare de Domenico. Un dia, malalta i a punt de morir, Filumena demana a Domenico que es casi amb ell en urgència. Veient-hi una bona ocasió d'alleujar la seva consciència, Domenico accepta el matrimoni, a la capçalera de Filumena. Tanmateix, una vegada el matrimoni pronunciat, la núvia s'aixeca de sobte del seu llit, revelant així el seu estratagema per assegurar la seva estabilitat econòmica i garantir un futur als seus tres fills, dels quals havia amagat sempre l'existència a Domenico. Li reconeix fins i tot que un d'ells és el seu fill, però no li precisa de quin es tracta, de por que no assumeixi la seva responsabilitat de pare només amb ell. Després d'haver buscat inútilment quin d'aquests nens era el seu fill, i després de nombroses amenaces envers Filumena, Domenico accepta finalment els tres nens com els seus, permetent així a la seva dona ser feliç. Sota la forma d'un fil continu de flashback sobre els vint últims anys dels personatges, la pel·lícula ens presenta les relacions complexes que lliguen aquests dos amants.

## Repartiment

* Sophia Loren: Filumena Marturano
* Marcello Mastroianni: Domenico Soriano
* Aldo Puglisi: Alfredo
* Tecla Scarano: Rosalia
* Marilù Tolo: Diana
* Gianni Ridolfi: Umberto
* Generoso Cortini: Michele

## Premis i nominacions
### Premis

* 1965: Globus d'Or a la millor pel·lícula de parla no anglesa

### Nominacions

* 1965: Oscar a la millor actriu per Sophia Loren
* 1965: Globus d'Or a la millor pel·lícula musical o còmica per Sophia Loren
* 1965: Globus d'Or al millor actor musical o còmic per Marcello Mastroianni
* 1966: Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa

## Referències

* ↑ Matrimoni a la italiana a esadir.cat
* ↑ «Matrimonio all'italiana». The New York Times.
# McBee

McBee és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 714 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, McBee tenia 714 habitants, 282 habitatges i 195 famílies. La densitat de població era de 237,7 habitants/km².
Dels 282 habitatges en un 29,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,3% hi vivien parelles casades, en un 18,8% dones solteres, i en un 30,5% no eren unitats familiars. En el 27,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,1% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 26,1% entre 25 i 44, un 26,9% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.083 $ i la renda mediana per família de 34.688 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.667 $ mentre que les dones 21.500 $. La renda per capita de la població era de 12.828 $. Entorn del 20,1% de les famílies i el 26,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- McBee». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- McBee». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Mateu d'Alsàcia

Mateu d'Alsàcia (vers 1137 - † 1173) fou comte uxori de Boulogne 1159 - 1173. Era el segon fill de Thierry d'Alsàcia i de Sibil·la d'Anjou.

## Biografia

El 1159 va segrestar a l'hereva del comtat de Boulogne, Maria, abadessa de Romsey a Anglaterra, is'hi va casar per la força, esdevenint així comte de Boulogne. D'aquesta relació conjugal moguda van néixer dues filles, Ida (dita de Lorena o d'Alsàcia o de Boulogne) i Mafalda o Matilde. El papa Alexandre III no va consentir impassible aquesta situació, no tant pel segrest, ja que els casos de segrest d'una hereva eren freqüents a l'època, sinó especialment per què Mateu i els bulonesos reclamaven la creació d'una seu episcopal a Boulogne. El rebuig del papa seguit de la reacció altiva de la parella comtal van comportar la seva excomunió el 1162, que no va tenir cap efecte pràctic; però més tard l'excomunió es va estendre als canonges que els donaven suport i finalment es va llençar l'interdicte canònic per a la ciutat; això encara no fou suficient però la intervenció del pare, Thierry d'Alsàcia, i del seu germà Felip d'Alsàcia, que el van haver d'excloure de la successió al comtat de Flandre, va fer evolucionar la situació; fou finalment la intervenció de l'emperador Frederic en el transcurs d'un banquet, el que va posar terme a l'escàndol. L'emperador va retreure a Mateu la desesperació del seu pare que, en la seva opinió, havia causat la seva mort, i l'acumulació dels escàndols espirituals que marcaven la seva vida. Mateu va cedir (1170) i va consentir en separar-se de la dona i acceptar l'annul·lació del matrimoni, i Maria va reprendre el vel a Montreuil.
El fill d'Enric II d'Anglaterra, Enric el Jove, aleshores en rebel·lió contra el seu pare, li va donar terres a Anglaterra i a Normandie.
Després de la separació de Maria, Mateu tanmateix va conservar el comtat. Va aprofitar el seu celibat oportunament sobrevingut per casar-se amb Elionor de Vermandois, germana de la comtessa de Flandes. Felip d'Alsàcia, el seu germà, sense hereu directe, esperava així conservar el comtat de Flandes i el Vermandois. Però la parella no va tenir fills. Mateu va remetre el comtat de Boulogne en tutela a Felip el 1173, i va morir poc després en una emboscada, davant Driencourt prop de Neufchâtel-en-Bray participant en les lluites entre Lluís VII de França i Enric II d'Anglaterra.
Il avait fondé Calais. Il laissait de Marie deux filles :
Havia fundat Calaves. Deixava de Maria dues filles, que tot i la irregularitat del matrimoni foren reconegudes legitimes potser com a part de l'acord de separació del 1170. Aquestes filles foren:
* Ida de Lorena, que el va succeir el 1173
* Mafalda o Matilde, casada amb à Enric I duc de Brabant del qual els descendents van captar finalment l'herència.
L'estàtua jacent de Mateu d'Alsàcia és visible al museu de Boulogne-sur-Mer.

## Fonts i bibliografia

* Alain Lottin, Histoire de Boulogne-sur-Mer
# Marville

«Marville» té aquests significats:
* Marville (Mosa), municipi al departament del Mosa (regió de Gran Est, França)
* Marville-Moutiers-Brûlé, municipi al departament d'Eure i Loir (regió de Centre-Vall del Loira, França)
* Saint-Sauveur-Marville, municipi al departament d'Eure i Loir (Centre-Vall del Loira)
# Chitenay

Cheverny és un municipi francès, situat a la regió del Centre - Vall del Loira, al departament del Loir i Cher. En aquesta població hi va néixer el metge i científic Denis Papin.
# El Bueno de Cuttlas

El Bueno de Cuttlas és un còmic creat el 1982 per Calpurnio, nom artístic d'Eduardo Pelegrín de Pisón. Segons el seu autor, va crear la primera versió del personatge el 1972, a la seva escola de Santa Maria del Pilar. Es tractava d'un cowboy minimalista.
Els primers dibuixos professionals van ser publicats al fanzine El Japo, on es van publicar quatre números. El 1982 va saltar a la publicació de la revista de referència Makoki, fins que el 1982 va passar a La Luna de Madrid. Més endavant, el 1987, es va començar a publicar a les pàgines d'El Víbora durant dos anys, per regressar a Makoki el 1989. A principis dels anys 90 el personatge va protagonitzar 2 curtmetratges, El bueno de Cuttlas i Con cien cañones por banda, que van servir de preludi del que després esdevindria una sèrie completa amb 13 capítols, emesa per Canal + el 1992. Per una altra banda, el 1994 va començar a aparèixer una tira a El País de las Tentaciones. També s'han publicat algunes tires a la revista japonesa Morning.

## Referències

* ↑ Yébenes, Pilar. Cine de animación en España (en castellà). Ariel, 2002, p. 139. ISBN 8434468050.
* ↑ Frattini, Eric; Palmer, Óscar. Guia Básica del Cómic (en castellà). Madrid: Nuer ediciones, 1999, p.66. ISBN 8480680547 [Consulta: 21 agost 2014].
# Santoña

Santoña és un municipi de la zona oriental de Cantàbria, situat en la badia del seu nom. Dista uns 45 km de la capital, Santander. Està limitat al nord per la platja de Berria, al sud per la platja de San Martín, a l'est per la muntanya de Buciero amb els municipis de Noja i Argoños i a l'oest pel port pesquer i la nova secció de port esportiu que al seu torn té a l'oest les marismes.

## Localitats

* Dueso.
* Piedrahíta.
* Santoña (Capital), 11.202 habitants en 2006.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2005 |
| 4.339 | 6.315 | 7.327 | 7.024 | 11.136 | 8.938 | 9.082 | 10.633 | 11.003 | 11.211 | 11.556 | 11.592 |
Font: INE

## Agermanaments

* Lons

## Administració

Eleccions municipals, 23 de maig de 2003 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PSOE | 3270 | 45,21% | 9 |
| PP | 2316 | 32,02% | 6 |
| PRC | 793 | 10,96% | 2 |
Eleccions municipals, 27 de maig de 2007 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PSOE | 3295 | 48,34% | 9 |
| PP | 2183 | 32,02% | 6 |
| PRC | 704 | 10,33% | 1 |
| MFE | 489 | 7,17% | 1 |
Eleccions municipals, 22 de maig de 2011 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PP | 2585 | 38,75% | 7 |
| PSOE | 2300 | 34,48% | 6 |
| UPyD | 807 | 12,1% | 2 |
| PRC | 469 | 7,03% | 1 |
| MFE | 409 | 6,13% | 1 |
Eleccions municipals, 24 de maig de 2015 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PSOE | 2144 | 34,15% | 7 |
| PP | 2007 | 31,97% | 6 |
| PRC | 601 | 9,57% | 2 |
| ASña | 456 | 7,26% | 1 |
| SANTOÑESES | 440 | 7,01% | 1 |
| IxS | 259 | 4,13% | 0 |
| MFE | 187 | 2,98% | 0 |
| Santoña SÍ | 77 | 1,23% | 0 |
Eleccions municipals, 26 de maig de 2019 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PSOE | 2035 | 33,28% | 7 |
| PP | 1647 | 26,93% | 5 |
| SÑS | 1087 | 17,78% | 3 |
| PRC | 834 | 13,64% | 2 |
| ASña | 237 | 3,88% | 0 |
| OLA CANTABRIA | 207 | 3,39% | 0 |

## Referències

https://resultados.elpais.com/elecciones/2011/municipales/06/39/79.html
https://resultados.elpais.com/elecciones/2015/municipales/06/39/79.html
https://resultados.elpais.com/elecciones/2019/municipales/06/39/79.html
# Mercedes Sánchez Guerrero

Mercedes Sánchez Guerrero (Utiel, 1955) és una treballadora social valenciana. Procedeix d'una familia lliderada per dones, que ha sigut afectada a la seua vida professional. Va estudiar educació primaria al col·legi de Santa Ana i els estudis de batxillerat a l'institut Utiel. Al finalitzar els estudis, es trasllada a València a estudiar Assistencia Social a l'escola diocesana.
La seua trajectòria laboral comença a 1976, iniciant les pràctiques en alcohol·lisme a l'Hospital Psiquiàtric de Bètera. En l'any 1981 participa a la creació i desenvolupament del primer centre urbà de rehabilitació de toxicòmans. Al 1982 s'integra al Servei d'alcohol·lisme i toxicomanies a l'Hospital Psiquiàtric de Bètera, on treballa fins a l'any 1986. Per altra banda forma part del programa d'acollida i valoració dels ingressos a la comunitat psicoterapèutica rural Casalanza sita a la llogaret de Los Cojos, en un projecte denominat Comunidad Terapeutica Los Vientos. Al 1986 comença a treballar a la Conselleria de Treball i Seguretat Social, participant en la creació del Servei d'Orientació en Drogodependencies, on va a estar inscrita fins a l'any 1992. Al periode de 2003 a 2007, es trasllada al Cap de Secció de Reinserció, en la Conselleria de Sanitat. Finalment, desde el 2018 fins a la seua jubilació, es trasllada a la Vicepresidencia i Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives, concretament a l'Institut Valencià de les Dones, com cap de Secció de Programes contra la Violència de Gènere.

## Referències

* 1 2 3 Arteta, Davana; Agulló, Víctor. 16 Pioneras Valencianas frente a las Adicciones. Nau Llibres, 2022, p. 131-142. ISBN 978-84-16926-89-3.
# Protocol

«Protocol» té aquests significats:
* Protocol notarial recopilació anual de documents notarials
* Protocol (precedència) manera d'ubicar-se segons la precedència, de comportar-se i d'actuar en una situació social, especialment en el camp de la diplomàcia
* Protocol (procediment), sinònim de procediment o metodologia
** Protocol d'emergència
** Protocol mèdic
** Protocol de seguretat
* Protocol sinònim per a anomenar un tractat internacional
** Protocol de Kioto
* Protocol de comunicació
** Protocol d'Internet
** Protocol de transferència d'hipertext
** Protocol trivial de transferència de fitxers
* Protocols del Model OSI i Model TCP/IP
** Enllaç
*** ARP o Address Resolution Protocol
** Xarxa
*** IP o Adreça IP
*** ICMP o Internet Control Message Protocol
** Transport:
*** UDP o User Datagram Protocol
*** TCP o Transmission Control Protocol
** Sessió
*** RPC o Remote Procedure Call
** Presentació
*** ASCII
** Aplicació
*** FTP o Protocol de transferència de fitxers
*** SMTP o Simple Mail Transfer Protocol
*** HTTP o Protocol de transferència d'hipertext
*** LDAP o Lightweight Directory Access Protocol
*** TelNet
* Protocol invers de resolució d'adreces
Viccionari