OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa al carrer Sant Benet, 21 (Valls)

La Casa al carrer Sant Benet, 21 és una obra de Valls (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa se situa a la cantonada entre els carrers Sant Benet i Sant Josep. És un antic magatzem de planta quadrada en estat ruïnós. Conserva la fesomia d'una arquitectura popular i vernacle. La façana que dona al carrer Sant Benet tenia sis obertures d'arcs d'obra vista, tres de mig punt i els altres quatre són carpanells. La fatxada del carrer Sant Josep té tres arcades, una de mig punt i les altres són arcs carpanells. La coberta era de teula ceràmica.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Sant Benet, 21». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Farouk Gaafar

Farouk Gaafar (El Caire, 29 d'octubre de 1952) fou un futbolista egipci de la dècada de 1970 i entrenador.
Fou internacional amb la selecció d'Egipte. Pel que fa a clubs, destacà a Zamalek.

## Trajectòria com a entrenador

* 1990–1991 Gomhoriat Shebin
* 1991–1994 Zamalek (assistent)
* 1995–1996 Zamalek (assistent)
* 1996–1997 Egipte
* 1996–1997 Baladeyet El-Mahalla
* 1998 Zamalek (assistent)
* 1999 Zamalek
* 1999 Montakhab Suez
* 2000–2002 Ghazl El Mahalla
* 2002 Ismaily
* 2002 Al-Riyadh
* 2003 Baladeyet El-Mahalla
* 2003 Tersana
* 2003–2004 Al-Masry
* 2005 Suez Cement
* 2005–2006 Zamalek
* 2006–2008 Tersana
* 2008–2013 Tala'ea El-Gaish
* 2013–2014 Ghazl El Mahalla
* 2015 Al-Ansar
* 2016 El Dakhleya

## Referències

* ↑ Farouk Gafaar - International Appearances
* ↑ Pierrend, José Luis. «African Player of the Year 1975». RSSSF, 14-02-2000. [Consulta: 7 agost 2009].
* ↑ angelfire.com
* ↑ Farouk Gaafar a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Said, Tarek. «Egyptian National Team Coaches». RSSSF, 23-11-2006. [Consulta: 7 agost 2009].
# Subjecte el·líptic

El subjecte el·líptic es refereix a la situació que es presenta en oracions sense subjecte explícit, en les quals no existeix cap nom o pronom que sigui identificable amb el seu subjecte lògic. Aquest tipus de subjectes no apareixen explícitament a les oracions, malgrat que sovint és referencialment o pragmàticament inferible.
En aquests casos, malgrat no tenir subjecte explícit present hi ha arguments per a sostenir que la posició sintàctica de subjecte existeix, encara que cap element realitzat fonèticament hi estigui present. El subjecte omès seria per tant una construcció el·líptica de subjecte. Un exemple d'aquest tipus d'oracions és:
    Haig de pagar-la?, on el subjecte implícit seria "jo".
    T'estic fent una promoció?, el subjecte el·líptic seria "jo".

## Llengües amb conjugació sense pronoms

Una llengua amb conjugació sense pronoms no requereix necessàriament l'aparició d'un subjecte sintàctic explícit com el català, castellà, el llatí o l'àrab. De vegades s'utilitza la terminologia anglocèntrica pronoun dropping o abreujat pro drop (= que treu o omet pronoms). No és pas que s'ha deixat caure o omés un pronom que hi era abans, però sí que les terminacions del verb són prou clares i no necessiten pronom per identificar el subjecte. En canvi la conjugació del francès, l'anglès o el xinès requereixen obligatòriament o bé un sintagma nominal amb subjecte o bé un pronom personal fort en posició de subjecte.

## Bibliografia

* Bosque, Ignacio. Fundamentos de Sintaxis Formal. 1a ed.. Madrid: Akal, 2009. ISBN 978-84-460-2227-5.
# Temple de la Vall

El Temple de la Vall és el nom d'una construcció adjunta a cada piràmide. Era l'entrada a la necròpolis i estava unit al temple funerari (situat al costat de la piràmide) per una calçada. Solien tenir dues portes amb vestíbul i sala hipòstila, com els temples funeraris. S'hi realitzaven ritus de purificació de la mòmia del faraó o faraona, que era portada en processó per la calçada fins al mausoleu.(1)

## Temple de la Vall de Quefré

El Temple de la Vall més conegut és el de Quefré, dins de la seua necròpolis de Guiza; és a 500 m de la Piràmide de Quefré, a prop de l'Esfinx i quasi intacte en haver estat cobert per l'arena fins al segle xix. De planta quadrada, els seus murs de pedra calcària fan 45 m i el gruix va en disminució, per donar-hi un aspecte exterior de mastaba. Les parets estan revestides de granit roig polit per dins i per fora, mentre que el sòl és de calcària blanca. El va redescobrir Auguste Mariette el 1852, i li va donà el nom de Temple de l'Esfinx, perquè pensava que estava al seu servei.
Està construït sobre un pendent, per això té els murs són de diferents alçades. Les entrades estan flanquejades per esfinxs, i el sostre de la cambra recolza en columnes també de granit roig. No té pintures ni inscripcions, i té unes obertures a la part alta dels murs que donen llum natural. L'interior estava decorat amb estàtues del faraó, que es van col·locar en un pou existent en dates posteriors a la construcció. Estan molt deteriorades, tret d'una de diorita que és al Museu d'Antiguitats Egípcies del Caire.

## Temple de la Vall d'Abusir

Situat en la Necròpolis d'Abusir, el va edificar Niuserre i ara és en ruïnes. S'hi arribava des del temple solar per una calçada.

## Altres Temples de la Vall
### Temple de la Vall de Quèops

Es troba a Guiza, però al damunt es va assentar el llogaret de Nazla el-Saman, per la qual cosa no ha pogut ser estudiat ni recuperat. La calçada cerimonial figura en els plànols del segle xix, però a penes és visible ara.(4)

## Referències

* ↑ «Templo del Valle de Khefren (Gizeh)» (en espanyol). artehistoria. Arxivat de l'original el 9 d'abril de 2008. [Consulta: 15 maig 2009].
* ↑ «Templo del Valle de kefren» (en espanyol). egipto.com. Arxivat de l'original el 5 de maig de 2009. [Consulta: 15 maig 2009].
* ↑ Siliotti, Alberto. Guide to the Pyramids of Egypt. Ed. White Star, 1997, p. 63. ISBN 88-8095-272-2.
* ↑ Velasco, José Ignacio. Egipto Eterno (en espanyol). Ediciones Nowtilus, 2007, p. 243. ISBN 84-9763-496-9.
# Taghreed Hikmat

Taghreed Hikmat (Zarqa, Jordània, 1945) és una jutgessa jordana ja retirada. Va ser la primera jutgessa de Jordània quan va començar a exercir en 1998. També va formar part del Tribunal Penal Internacional per a Ruanda de 2003 a 2011.

## Carrera

Va estudiar dret a la Universitat de Damasc entre 1969 i 1973. En 1982 va començar a treballar com a advocada. En 1996 va passar a ser ajudant del procurador general de la Divisió de Drets Civils. En 1998 Hikmat va ser nomenada jutge del Tribunal d'Apel·lació, amb la qual cosa es va convertir en la primera jutgessa a Jordània. Entre 2002 i 2003 va ser jutge de l'Alt Tribunal Criminal.
El juny de 2003 Hikmat va ser un de 18 jutges triats per l'Assemblea General de les Nacions Unides per servir ad litem en el Tribunal Penal Internacional per a Ruanda (ICTR). Al setembre de l'any següent Kofi Annan, Secretari general de l'ONU, la va nomenar jutgessa provisional en el tribunal. Hikmat va ser jutgessa en el ICTR fins 2011, i va presidir el tribunal entre 2009 i 2010.
Ha sigut membre de la 26a sessió del Senat de Jordània. Ha criticat partits polítics jordans per tenir programes polítics superficials que només tenien en compte a les dones per obtenir el seu vot. Hikmat ha observat diversos reptes en la participació política de les dones a Jordània, incloent un sistema patriarcal, punts de vista estereotipats sobre els rols de les dones i una manca d'independència econòmica pel que fa als homes.

## Referències

* 1 2 «Taghreed Hikmat, Upper House twenty-sixth, Guide to Political Life in Jordan». [Consulta: 21 octubre 2017].
* 1 2 3 «International Associate of Women Judges». Arxivat de l'original el 2014-03-24. [Consulta: 21 octubre 2017].
* ↑ «Election of 18 ad litem judges to the ICTR | United Nations International Criminal Tribunal for Rwanda» (en anglès). [Consulta: 21 octubre 2017].
* ↑ Section, United Nations News Service. «UN News - Four new judges named to join UN war crimes tribunal for Rwanda» (en anglès), 09-09-2004. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Telti

Telti (gal·lurès Telti) és un municipi italià, dins de la Província de Sàsser. L'any 2007 tenia 2.072 habitants. Es troba a la regió de Gal·lura. Limita amb els municipis de Calangianus, Monti, Olbia i Sant'Antonio di Gallura.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Matteo Sanna | Llista Cívica |
# Exotique (revista fetitxista)

La revista Exotique era una revista fetitxista publicada per Leonard Burtman a Nova York entre els anys 1955 i 1959. En Gene Bilbrew, També conegut pel seu pseudònim ENEG, com a artista va ser un dels principals col·laboradors dins la publicació d'en Burtman, pel que comunament se'l pren erròniament com l'editor d'aquesta.

## Vegeu també

* Revista fetitxista
* Taschen
* Tana Louise
* Mara Gaye

## Referències i lectures complementàries

* Kim Christy, The Complete Reprint of Exotique: The First 36 Issues, 1951-1957. Taschen, 1998. ISBN 3-8228-7436-1.

## Enllaços externs

* Tesis doctoral sobre les subcultures fetitxistes i sadomasoquistes nord-americanes Arxivat 2001-07-18 a Wayback Machine.
# Filip Bandžak

Filip Bandžak (IPA: [fɪˈlɪp banˈdʒak] en txec); (Pardubice, 10 de setembre de 1983) és un cantant d'òpera txec. Nasqué a la ciutat de Pardubice el 10 de setembre de 1983. Al Teatre Nacional de Praga, debutà en l'òpera amb Rigoletto de Verdi, en el personatge de Paggio el 1995.

## Biografia

Des dels quatre anys ja estudiava violí a l'Escola Folklòrica d'Art de Praga. El 1992 del Cor Filharmònic de Nens de Praga, debutant professionalment als 11 anys al Teatre Nacional de Praga en l'òpera La Bohème de Giacomo Puccini. Bandžak va continuar els seus estudis a l'Acadèmia d'Arts Teatrals de Rússia. Va guanyar un premi especial en el Concurs Internacional de Cant de la Xina a Ningbo el 2008. Al 2009 es va convertir en un guanyador a Maria Callas Grand Prix a Atenes, Grècia. El 2013 a Rudolfinum a Praga va rebre el guardó més important de l'òpera brindat per la Unió Europea: "Europa d'Or". Bandžak va actuar de diversos països, Àustria, Itàlia, Polònia, Hongria, Alemanya, Ucraïna, el Kazakhstan, Malàisia, Singapur, Xina i Canadà. En 2014 va participar en el Festival Internacional de Música Contemporània de Lima, i es va presentar de peces d'Antonín Dvořák, Wolfgang Amadeus Mozart i Gioachino Rossini.

## Referències

* ↑ F. Sh (2014).

## Bibliografia

* F. Sh. ««...Как проявить музыкой слово» (How to show the word by music)». Objective (Журнал Oбъектив), 2, 7, 2014, pàg. 142–145. Arxivat de l'original el 2016-07-11 [Consulta: 9 juliol 2016]. (rus)

## Enllaços externs

* «The Czech Baritone (official website)». Filip Bandžak. [Consulta: 9 juliol 2016]. (anglès)
* «Filip Bandžak Singer». statuss magazine. [Consulta: 9 juliol 2016]. (anglès)
* «Filip Bandžak – baritone». Music Centre Slovakia. Arxivat de l'original el 2019-03-31. [Consulta: 9 juliol 2016]. (anglès)
# Filip Bajon

Filip Michał Bajon (Poznań, 23 de novembre de 1947) és un guionista i director de cinema i teatre polonès. Professor d'Arts del Cinema (2012) director de l'estudi de cinema "Kadr" i membre del Gremi Polonès de Directors.

## Biografia

Va estudiar batxillerat a la 1ª Secundària d'Educació General Karol Marcinkowski a Poznań. Llicenciat a la Facultat de Dret i Administració de la Universitat Adam Mickiewicz de Poznań (1970), on va ser seminarista de Zygmunt Ziembiński al Departament de Teoria de l'Estat i Dret de la Universitat Adam Mickiewicz. Després de graduar-se va començar estudis al Departament de Direcció de l'Escola Nacional de Cinema de Polònia a Łódź. El 1974 es va graduar, però l'aleshores rector, Stanisław Kuszewski, el va apartar de la universitat sense concedir un màster, perquè la seva pel·lícula de diploma Saga es referia a la repressió de les protestes de desembre de 1970 a Polònia. Tot i això, no se li va prohibir el rodatge.
Va debutar com a literat el 1970 a Miesięcznik Literacki. El seu debut com a director el 1977 va ser la pel·lícula de televisió Powrót'. Com a director, també ha col·laborat al teatre i a la televisió. El 2008-2016 fou degà del Departament de Direcció de Cinema i Televisió de l'Escola Nacional de Cinema de Polònia a Łódź. Des del 2015 és el director del Kadr Film Studio.
Políticament va ser membre del comitè de suport a Bronisław Komorowski a les eleccions presidencials poloneses de 2010 i a les de 2015.

## Filmografia com a director

* Przyczynek do teorii językoznawstwa (1972)
* Sadze (1973)
* I inni (1973), també guionista
* Powrót (1976), també guionista
* Videokaseta (1976), també guionista
* Rekord świata (1977), també guionista
* Zielona ziemia (1978), també guionista
* Aria dla atlety (1979), també guionista
* Wizja lokalna 1901 (1980), també guionista
* Limuzyna Daimler-Benz (1981), també guionista
* Wahadełko (1981), també guionista
* Engagement (1984), també guionista
* Biała wizytówka (1986), també guionista
* Magnat (1986), també guionista
* Bal na dworcu w Koluszkach (1989), també guionista
* Pensjonat Słoneczny blask (1990), també guionista
* Spokojny żywot (1991), també guionista
* Powtórka z Conrada (1991), també guionista
* Sauna (1992), també guionista
* Lepiej być piękną i bogatą (1993), també guionista i produkcja
* Poznań 56 (1996), també guionista
* Poszukiwany: Ryszard Kapusciński (1998), també guionista
* Portret męski we wnętrzu (1999), també guionista
* Przedwiośnie (2001), també guionista
* Solidarność, Solidarność... (2005)
* Fundacja (2006), també guionista
* Śluby panieńskie (2010)
* Panie Dulskie (2015)
* Kamerdyner (2018)

## Referències

* ↑ «Filip Bajon». akademiapolskiegofilmu.pl, 28-02-2017.
* ↑ Zygmunt Ziembiński stał się legendą za życia. Jego imieniem nazwą salę w Collegium Iuridicum Novum, gloswielkopolski.pl, 18 de maig de 2013
* ↑ Barbara Sowa. «Kto wszedł do komitetu poparcia Komorowskiego, a kto z niego wypadł? Cała lista». Dziennik.pl, 16-03-2015.
# Ili-Altai

Ili-Altai és el nom que es dona a un semiestat blanc establert a Sinkiang a la Xina.
El maig de 1920 destacaments de russos blancs van ocupar una part de la regió de l'Ili. El governador del districte xinès de Tarbagatay a la província de Sinkiang (o Turquestan Oriental) Yuan Tseng Hsing, es va interessar davant el comandant bolxevic del Turquestan per una possible ajuda en la lluita contra els blancs, que havien ocupat algunes ciutats. Aquests destacaments estaven manats per Novikov i Bakitch, aquest darrer antic comandant dels Cossos Blancs de l'exèrcit d'Orenburg.
Un any després (1921) tropes bolxevics van alliberar el districte de Blancs. Bakich va fugir al districte d'Altai (Shara-Sume) al mateix Turquestan Oriental. La ciutat de Shara-Sume fou ocupada i es va autoproclamar governador del districte. A petició de les autoritats xineses de Sinkiang els bolxevics van entrar un altre cop al territori i a finals de setembre de 1921 van expulsar a Bakich del districte; va fugir a Mongòlia on fou capturat per l'exèrcit popular mongol.
La bandera de la unitat de Bakich (com a part de l'"Exèrcit d'Orenburg") a Shara-Sume fou vermella amb un petit tricolor rus de vora daurada al cantó.

## Referències

Documents of Exterior politics of USSR. Vol. IV
# Constantino de Ardanaz y Undabarrena

Constantino de Ardanaz i Undabarrena (Bilbao, 5 de febrer de 1820 – Santander, 1873) va ser un hisendista i polític espanyol.

## Biografia

Llicenciat en enginyeria a l'Escola de Camins, Canals i Ports de Madrid, en 1843 començà a treballar a Lugo i Còrdova. en 1845 fou destinat a Barcelona, on va treballar en el projecte de desviació del Llobregat i en l'Eixample de Barcelona. Després va marxar a Madrod, on va treballar en el canal de Lozoya i va ser catedràtic d'Economia Política a l'Escola Superior de Madrid, càrrec que va deixar en 1857 quan fou nomenat director del ferrocarril de Sevilla a Cadis. També va representar al Govern en missions científiques a Itàlia, Àustria i Regne Unit.
Republicà convençut, en la legislatura de 1865 fou elegit diputat per Ribadeo a Lugo i fou nomenat director general d'agricultura, indústria i comerç.. Tot i l'adscripció, en 1866 fou comissionat per les Juntes de Biscaia per defensar els furs bascos.
Després de la Gloriosa, fou elegit diputat novament per Mondoñedo a les eleccions generals espanyoles de 1869, per Ribadeo a les de 1871 i per Chantada a les d'abril i agost de 1872. Molt proper a Joan Prim i Prats, fou conseller d'estat i va ocupar el Ministeri d'Hisenda entre el 13 de juliol i l'1 de novembre de 1869. Molt afectat per la mort de Prim, es va retirar a poc a poc de l'activitat política.

## Referències

* ↑ Constantino de Ardanaz a l'Enciclopedia Vasca Auñamendi
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Constantino de Ardanaz a xtec.es
# Sorin Macavei

Sorin Macavei (Cluj-Napoca, 24 de maig de 1956) és un jugador de voleibol romanès, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on guanyà la medalla de bronze en la competició de voleibol.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Sorin Macavei». [Consulta: 24 agost 2023].
# Agnès de Bohèmia

* Per a altres significats, vegeu «Santa Agnès».
Agnès de Bohèmia (Praga, 1211 - ibídem, 2 de març de 1282) va ser una religiosa bohèmia de l'Orde de Santa Clara, fundadora del monestir i hospital de Sant Francesc de Praga i de l'orde religiós dels Canonges Regulars de la Creu amb l'Estrella Roja. És venerada com a santa per l'Església catòlica.

## Biografia

Era filla del rei de Ottokar I de Bohèmia i de Constança, germana d'Andreu II d'Hongria, i, per tant, emparentada amb altres sants com: Ludmila de Bohèmia, Venceslau I de Bohèmia, Eduvigis d'Andechs, Elisabet d'Hongria i Margarida d'Hongria.
Va ser educada per Eduvigis d'Andechs al monestir cistercenc de Trzebnica i, després, al premostratenc de Doksany. A l'edat de vuit anys va ésser promesa en matrimoni a Enric VII d'Alemanya, fill i hereu de l'emperador Frederic II de Suàbia, i enviada a la cort de Viena per rebre-hi la formació adequada al seu futur paper. Leopold VI el Gloriós, però, volia casar la seva filla amb Enric d'Alemanya i, sis anys després, el compromís amb Agnès es va trencar, compensant Agnès amb una dot; això no obstant, Otokar I va emprendre una guerra contra Àustria arran del fet. En 1226, Otokar va acordar un nou matrimoni, ara amb Enric III d'Anglaterra, però el compromís va ser vetat pel mateix emperador, que volia casar-se amb ella.
Mentrestant, la princesa havia madurat la seva vocació religiosa, sobretot arran de la difusió del missatge de Francesc d'Assís, i va rebutjar prendre part en aquests arranjaments. Amb els suport del papa Gregori IX, va ingressar en l'Orde de Santa Clara, fundada feia poc temps; encara que no es van trobar mai, Agnès i Clara van mantenir correspondència durant gairebé vint anys.
* Pintura a la Catedral de S. Vit (Praga)
* Agnès atenent un malalt, pintura del s. XV
* La santa a l'antifonari de Sedlecký, segle xiv
En uns terrenys donats pel seu germà Venceslau I de Bohèmia fundà el primer convent de Frares Menors del regne en 1232 i, a la vora, un hospital per a pobres. Per a gestionar l'hospital, va crear una fraternitat laica, els Crucífers de l'Estrella Roja, que el 1237 va convertir-se en orde de canonges regulars. En 1234 va fundar al costat un monestir de clarisses: la mateixa santa Clara d'Assís hi envià cinc religioses. Agnès es retirà a aquest convent l'11 de juny de 1234, on tenia cura dels malalts i de la cuina. Se'n va convertir en abadessa fins que hi morí vuit anys després.

## Veneració

Des de la seva mort fou objecte de devoció popular. Va ser beatificada el 28 de novembre de 1874 per Pius IX, aprovant-ne el culte. El 12 de novembre de 1989, Joan Pau II la canonitzà a Roma. Se li atribuïen visions i capacitat de guarició.
* Leccionari d'Arnold von Meissen, segle xiv, amb les santes Agnès de Roma (dalt) i de Praga (a sota)
* Convent de S. Agnès, a Praga
* Capella del convent
* Tomba al convent de S. Agnès (Praga)

## Notes

* ↑ La cort d'Enric VII era a Colònia, i la de l'emperador a Palerm; es va prendre la decisió d'enviar-la a Viena, on regnava llavors Leopold VI.

## Vegeu també

* Cavallers de la Creu de l'Estrella Roja

## Enllaços externs

* Biografia
# Partit Republicà Català (1917-1931)

* Vegeu Partit Republicà Català pel partit independentista fundat el 2006 amb el mateix nom
El Partit Republicà Català va ser un partit polític republicà i catalanista que va existir entre el 1917 i el 1931, moment en què es va fusionar amb altres organitzacions per formar Esquerra Republicana de Catalunya.
El Partit Republicà Català va ser fundat a Barcelona els dies 21 i 22 d'abril de 1917 a conseqüència de la fusió entre el Bloc Republicà Autonomista, de Francesc Layret i Marcel·lí Domingo i Sanjuan, i la Joventut Republicana de Lleida. En la fundació del partit també van participar antics membres de la Unió Federal Nacionalista Republicana, polítics reformistes com Lluís Companys, i federalistes com August Pi i Sunyer.
La primera directiva la van formar Marcel·lí Domingo i Sanjuan (president), Ramon Noguer i Comet (secretari general), Alfred Perenya, Estivill, i Pi i Sunyer.
Les seves bases programàtiques es fonamentaven en l'acceptació del programa federal de Pi i Margall de 1894, el laïcisme, i l'impuls de grans transformacions econòmiques i socials.
El seu portaveu era el diari La Lucha, que es va distingir per campanyes d'agitació contra la monarquia d'Alfons XII. Eren freqüents els articles antimonàrquics i antimilitaristes de Layret, Domingo i Companys.
Es va presentar a les eleccions municipals de 1917 formant part d'una coalició de partits, com també es va presentar a les eleccions generals de 1918, en les quals va obtenir 4 diputats, un resultat que va millorar en les eleccions de 1919.
El 1920 va ser assassinat el seu líder Francesc Layret, la qual cosa va suposar un dur cop per al partit. Lluís Companys va ser elegit diputat per Sabadell el 1920 i el 1923.
Durant els anys 1920 els dirigents del partit Companys, Joan Casanovas i Ernest Ventós van participar en complots contra la dictadura de Primo de Rivera. Van ser anys en què el partit va passar diverses crisis internes, a causa de les discrepàncies entre els seus membres i de la repressió que va sofrir.
El 1930, després d'aproximar-se al grup de L'Opinió, va participar en la firma del Manifest d'Intel·ligència Republicana i, posteriorment, el març de 1931, en la Conferència d'Esquerres que donà lloc a la fusió de diversos partits i la fundació d'Esquerra Republicana de Catalunya.