OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Regne d'Holanda

El Regne d'Holanda va ser instituït per Napoleó el 5 de juny del 1806, abolint la República Batava i fent de manera que la província més influent donés nom a tot el país. L'Emperador va designar el seu germà, Louis Bonaparte com a rei Lluís I d'Holanda. Lluís va instal·lar-se al palau del Binnenhof a La Haia però el 1807 decidí transferir la seu del govern a Amsterdam. Com rei portà una política massa autònoma als ulls del seu germà i l'emperador de França i el 13 de juliol del 1810, només algunes setmanes després de l'abdicació en el seu fill Napoléon-Louis de només 6 anys amb el nom de Lluís II d'Holanda, Napoleó va decidir annexar-se el territori dels Països Baixos i integrar-lo a l'imperi francès.
# Regne d'Hongria (1000-1301)

El Regne d'Hongria sorgí a l'Europa Central quan Esteve I, gran príncep dels hongaresos, en fou coronat rei el 1000 o 1001. Esteve enfortí l'autoritat central i obligà els seus súbdits a adoptar el cristianisme. Malgrat que totes les fonts escrites se centren en el paper dels cavallers i clergues alemanys i italians en aquest procés, una part considerable del vocabulari agrícola, religiós i administratiu hongarès prové de les llengües eslaves. La nova monarquia hagué de contendre amb guerres civils, revoltes paganes i els intents dels sacres emperadors romanogermànics d'imposar la seva autoritat a Hongria. El regne assolí un alt grau d'estabilitat durant els regnats de Ladislau I (r. 1077–1095) i Kálmán (r. 1095–1116), que ocuparen Croàcia i Dalmàcia amb el suport de part de la població local, tot i que en preservaren l'autonomia. Els seus successors, especialment Béla II (r. 1131–1141), Béla III (r. 1176–1196), Andreu II (r. 1205–1235) i Béla IV (r. 1235–1270) donaren continuïtat a aquesta expansió cap a la península dels Balcans i les terres a l'est dels Carpats i convertiren el seu regne en una de les grans potències d'Europa.

## Referències

* ↑ «Regne d'Hongria (1000-1301)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Resolució 1213 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1213 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 3 de desembre de 1998 després de reafirmar la resolució 696 (1991) i totes les resolucions posteriors sobre Angola, en especial la 1127 (1997) i la 1173 (1998) el Consell va ampliar el mandat de la Missió d'Observadors de les Nacions Unides a Angola (MONUA) fins al mandat final de 26 de febrer de 1999.
El Consell de Seguretat va condemnar el fracàs d'UNITA per implementar les restants tasques del Protocol de Lusaka, inclosa la desmilitarització de les seves forces i l'extensió de l'administració estatal a tot el país. Preocupa que el líder de la UNITA, Jonas Savimbi, no hagués respost a les propostes per a la restauració del procés de pau del Representant Especial del Secretari General. Hi havia un greu impacte humanitari provocat pel buit en el procés de pau que va tenir conseqüències sobre la seguretat del país.
La resolució va reiterar que la principal causa de la crisi política a Angola va ser el fet que UNITA no complís les seves obligacions en virtut de diversos acords de pau i resolucions del Consell de Seguretat. A més, va exigir que completés la desmilitarització de les seves forces i es retirés dels territoris que ocupava per mitjans militars; no podia haver una solució militar al conflicte i es va instar a ambdues parts a buscar un acord polític. Addicionalment, es va instar a UNITA a cooperar amb MONUA en la retirada del personal de MONUA d'Andulo i Bailundo. Calia reforçar l'aplicació de la llei i respectar els drets humans.
La situació humanitària va continuar empitjorant, inclòs l'augment del nombre de persones desplaçades internes, l'augment de la mines terrestres. Es va instar al Govern d'Angola i, en particular, a UNITA a garantir la seguretat del personal de les Nacions Unides i el personal humanitari i permetre l'ajut humanitari a la població afectada, cessar les activitats de minatge i respectar el dret internacional humanitari.
Finalment, es va demanar al secretari general Kofi Annan que informés al Consell, a tot tardar el 15 de gener de 1999, sobre el futur de MONUA i la presència de les Nacions Unides a Angola i sobre les maneres de millorar l'eficàcia de les sancions imposades a UNITA en resolucions anteriors.

## Vegeu també

* Guerra Civil angolesa
* Protocol de Lusaka
* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1201 a la 1300 (1998 – 2000)

## Referències

* ↑ «Security Council extends Angola observer mission until 26 February 1999». United Nations, 03-12-1998.
* ↑ Kukkuk, Leon. Letters to Gabriella: Angola's Last War for Peace, What the UN Did And Why. FLF Press, 2005, p. 77. ISBN 978-1-891855-67-2.
* ↑ «Renewed Civil War in Angola Prompts U.N. to Withdraw Peacekeepers After 10 Year Presence». Foreign Policy Bulletin. Cambridge University Press, 10, 1999, pàg. 83–92. DOI: 10.1017/S1052703600002240.

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 1211 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1211 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 25 de novembre de 1998. Després de considerar un informe del secretari general Kofi Annan quant a la Força de les Nacions Unides d'Observació de la Separació (UNDOF), el Consell va ampliar el seu mandat per sis mesos més fins al 31 de maig de 1999.
La resolució va decidir fer una crida a les parts interessades perquè apliquessin immediatament la Resolució 338 (1973) i va sol·licitar que el Secretari General presentés un informe sobre la situació al final d'aquest període.
L'informe del Secretari General, de conformitat amb la resolució anterior sobre la UNDOF, deia que la situació entre Israel i Síria havia romàs tranquil·la, encara que la situació a l'Orient Mitjà romania en perill fins que es pogués arribar a un acord.

## Referències

* ↑ «Security Council extends UNDOF mandate until 31 May 1999». United Nations, 25-11-1998.
* ↑ «Report of the Secretary-General on the United Nations Disengagement Observer Force». United Nations, 14-11-1998.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1201 a la 1300 (1998 - 2000)
* Alts del Golan

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 1215 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1215 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 17 de desembre de 1998 després de reafirmar totes les resolucions anteriors del Sàhara Occidental, en particular la Resolució 1204 el Consell va ampliar el mandat de la Missió de Nacions Unides pel Referèndum al Sàhara Occidental (MINURSO) fins al 31 de gener de 1999 per permetre noves consultes entre les parts.
El Consell de Seguretat va prendre nota de la visió del Govern del Marroc i que el Frente Polisario havia d'aplicar les mesures proposades pel secretari general Kofi Annan en el seu informe per ampliar el Pla de Regularització. Va assenyalar que les seves propostes per llançar simultàniament els processos d'identificació i apel·lació demostrarien la seva voluntat d'accelerar els plans d'un referèndum.
Es va demanar a ambdues parts que signessin el protocol de repatriació dels refugiats amb l'Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Refugiats (ACNUR) i permetessin a l'ACNUR realitzar treballs preparatoris per a la repatriació dels refugiats. Es va demanar al Marroc que conclogués un Status of Forces Agreement per facilitar el desplegament de les unitats militars de la MINURSO.
La resolució es va concloure demanant al Secretari General que informés al Consell el 22 de gener de 1999 sobre els esdeveniments del Sàhara Occidental.

## Vegeu també

* Guerra del Sàhara
* República Àrab Sahrauí Democràtica
* Zona Lliure
* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1201 a la 1300 (1998 – 2000)

## Referències

* ↑ «Security Council extends mission in Western Sahara until 31 January 1999». United Nations, 17-12-1998.

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Riu Camarena

El Camarena és un riu d'Aragó, afluent del Túria. Naix en la província de Terol, en la serra de Javalambre. Té un recorregut aproximat de 24 quilòmetres. La seua font més alta és la de la Cepa, a 1600 m. d'altitud, en el terme municipal de Camarena de la Serra. El riu es forma amb la reunió dels rierols de la Tejeda i de l'Aigua Bona. Aquests rierols s'alimenten de les fonts del Peral, Blanquilla, Aigua Bona i altres. Passa per Camarena de la Sierra (1294 m. d'altitud) i el Mas de Navarrete (1020 m), on rep les aportacions de les fonts del Cabrito i el Zarzillo. Després, continua el seu recorregut passant al costat de les poblacions de Valacloche (986 m) i Cascante del Río (984 m). A partir d'aquesta última, en els períodes d'estiu sol assecar-se en el seu tram final, a causa de l'aprofitament per a regs. Desemboca en el Túria en Villel (824 m), on és denominat el Regajo.
# Rivulus lanceolatus

Rivulus lanceolatus és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden arribar als 5,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Guaiana.

## Referències

* ↑ «Rivulus lanceolatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W.J.E.M.: Rivulidae (South American Annual Fishes). planes 526-548. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil, any 2003.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Riera de Mejà

La Riera de Mejà és un corrent fluvial afluent per l'esquerra de la Riera de Salo, al Bages.

## Municipis per on passa

El curs de la Riera de Mejà transcorre íntegrament pel terme municipal de Sant Mateu de Bages.

## Xarxa hidrogràfica

La xarxa hidrogràfica de la Riera de Mejà està constituïda per 5 cursos fluvials que sumen una longitud total de 2.630 m.

### Distribució municipal

El conjunt de la seva xarxa hidrogràfica transcorre íntegrament pel terme municipal de Sant Mateu de Bages.

## Enllaços externs

   * Taula amb les dades detallades de la xarxa de la Riera de Mejà full de càlcul

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).
# Restaurant Rincón de Diego

El Rincón de Diego és un restaurant de Cambrils, Costa Daurada, guardonat amb una estrella Michelin l'any 2005.
Es va inaugurar el març del 1983 i va canviar d'ubicació (Cr. Drassanes, 19) l'any 2010. El propietari i cuiner és Diego Campos, amb la seva esposa Montserrat Albiol com a cap de sala i Patrícia Rodríguez al celler. Ofereix una carta amb plats de cuina creativa de peix i marisc de qualitat i no només cuida la carta sinó també la decoració, ja que per les seves parets s'hi poden trobar obres de pintors catalans.
Cada mes d'octubre celebra unes Jornades Gastronòmiques i participa habitualment en les Jornades d'aquestes característiques que se celebren a Cambrils. Diego Campos, així mateix, assessora el seu fill Rubén Campos, que dirigeix el Restaurant Club Nàutic també a Cambrils.
Diego Campos defineix la seva cuina com a creativa i amb molta imaginació, tot intentant que els seus plats siguin acolorits per a resultar atractius, però sense descuidar la matèria primera, que és la base i procura que sigui de molta qualitat.

## Referències

* ↑ «La cocina divertida de El Rincón de Diego» (en castellà), 2012. [Consulta: 9 novembre 2015].
* ↑ Llovell, Félix «Rincón de Diego, uno de los mejores restaurantes de la Costa Dorada». Guía gastronómica de Tarragona, 1989, pàg. 8.
* ↑ «Rincón de Diego». [Consulta: 9 novembre 2015].
* ↑ Sust, Xavier «Diego Campos, Rincón de Diego». Cuina, 01-06-2011, pàg. 60-64.
* ↑ Pinazo, Judit «Dos restaurants cambrilencs, les úniques estrelles Michelin de la demarcació». Revista Cambrils, 01-12-2005, pàg. 51.
# René Pétillon

René Pétillon (12 de desembre de 1945, Lesneven (Finisterre) - 30 de setembre de 2018, París) va ser un dibuixant satíric de còmics francès. Es va fer conèixer com a dibuixant humorístic a Le Canard Enchaîné i com a dibuixant de còmics, la seva sèrie més coneguda va ser Jack Palmer, sobre un detectiu privat força maldestre.

## Biografia

Pétillon es va incorporar a la revista Pilote l'any 1972. A partir de 1993, va publicar dibuixos a Le Canard Enchaîné i els va signar com a Pétillon. El 1989, va ser guardonat amb el Grand Prix de la ville al Festival Internacional del Còmic d'Angoulême.
L'any 2001 va publicar el seu còmic més conegut, L'Enquête Corse, que tractava sobre els grups d'independència a Còrsega. L'àlbum va ser un èxit popular i de crítica, amb un tiratge de 300.000 exemplars en francès i uns 30.000 en llengua corsa. La pel·lícula L'arxiu cors, estrenada el 2004 i protagonitzada per Jean Reno, es va basar en el llibre.
A l'any 2002 va rebre el Grand prix de l'humor vache al Salon international du dessin de presse et d'humor de Saint-Just-le-Martel. La seva obra també va aparèixer a L'Écho des Savanes i el 2015 també va publicar a Charlie Hebdo. Va morir el 2018 després d'una llarga malaltia.

## Petillon en català

Desconeixent el motiu, en la seva versió en català, el detectiu Jack Palmer va ser rebatejat com a Jack Pelman.
* El cas del pequinès de París (1986). Títol original Le Pékinois. Traducció: Dolors Alibés. Dragons Comics, Edicions B.
* Jack Pelman volum 2: El rei dels còmics. (1990). Títol original: Le Prince de la BD. Dragons Comics, Edicions B.

## Obra

* Jack Palmer:
* Pétillon, une sacrée salade (1983)
* Mister Palmer et Docteur Supermarketstein (1977)
* La Dent creuse (1978)
* Les Disparus d'Apostrophes (1982)
* Le Chanteur de Mexico (1984)
* Le Prince de la BD (1985)
* Le Pékinois, Dargaud (1987)
* Un détective dans le yucca (1989)
* Narco-dollars (1990)
* Un privé dans la nuit (1993)
* L'Affaire du top model (1995)
* L'Enquête corse (2000)
* L'Affaire du voile (2006)
* Enquête au paradis (2009)
* Palmer en Bretagne (2013)
* Le Chien des Basketville (1979)
* Les carottes sont cuites (1980)
* Bienvenue aux terriens (1982)
* La Fin du monde est pour ce soir (1986)
* Louis et Dico (com a guionista). Jean-Marc Rochette (dibuixos):
* Panique à Londres, 2003.
* Scandale à New-York, 2004.
* Triomphe à Hollywood, 2006.
* Super Catho (guionista). Dibuixos de Florence Cestac (2004)
* Rencontres improbables (2016)

## Referències

* ↑ «René Pétillon» (en anglès). [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ «El còmic i Còrsega, una realitat gens augmentada», 26-03-2022. [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ Efe/ara. «Mor l'autor de còmic René Pétillon, creador del detectiu Jack Palmer», 30-09-2018. [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ «JACK PELMAN (1989, B)» (en castellà). [Consulta: 10 abril 2024].
# Resolució 967 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 967 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 14 de desembre de 1994. Després de recordar totes les resolucions sobre la situació a l'antiga Iugoslàvia, sobretot la resolució 757 (1992) i rebre les cartes del President del Comitè del Consell de Seguretat establert en la Resolució 727 (1992) i l'UNICEF que assenyalava el ressorgiment de la diftèria i que les úniques existències disponibles d'antisèrum per combatre-la es trobaven a Sèrbia i Montenegro, el Consell, en virtud del Capítol VII de la Carta de Nacions Unides ha autoritzat l'exportació de 12.000 vials de sèrum antidiftèria del país per un període de 30 dies.
L'exportació requereix l'exempció de sancions internacionals imposades la República Federal de Iugoslàvia, i el Consell van decidir que qualsevol pagament dels enviaments autoritzats s'ha de fer només en comptes congelades.

## Referències

* ↑ Woodward, Susan L. Balkan tragedy: chaos and dissolution after the Cold War. Brookings Institution Press, 1995, p. 423. ISBN 978-0-8157-9513-1.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 901 a la 1000 (1994 - 1995)
* Guerres de Iugoslàvia

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 969 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 969 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 21 de desembre de 1994. Després de recordar les resolucions 186 (1964), 831 (1993) i 889 (1993), el Consell exprés seva preocupació per la falta de progrés en la disputa política a Xipre i va prorrogar el mandat de la Força de les Nacions Unides pel Manteniment de la Pau a Xipre (UNFICYP) fins al 30 de juny de 1995.
Revisant l'informe del Secretari General Boutros Boutros-Ghali, el Consell va cridar a les autoritats militars de les dues parts per assegurar que no es produeixin incidents al llarg de la Línia Verda i a cooperar amb la UNFICYP, especialment pel que fa a l'ampliació de l'acord de 1989 per cobrir tots els àmbits de la zona d'amortiment. Es va demanar al Secretari General que seguís examinant l'estructura i la força de la Força de Manteniment de la Pau amb vista a reestructurar-la si fos necessari.
Es va instar a totes les parts implicades a comprometre's a una reducció de les tropes estrangeres a Xipre i a reduir les despeses de defensa, com un primer pas cap a la retirada de les forces no xipriotes proposada en el "Conjunt d'idees". La resolució també va demanar a les parts que, de conformitat amb la Resolució 839 (1993), entressin en discussions amb la finalitat de prohibir la munició real i disparar armes dins de la zona de la Línia Verda. Es va instar als líders de Xipre i Xipre del Nord a promoure la tolerància i la reconciliació entre les dues comunitats, donant la benvinguda als esforços del secretari general en mantenir el contacte amb els dos líders.
Es va demanar al Secretari General que informés al Consell abans del 15 de juny de 1995 sobre els esdeveniments a l'illa.

## Referències

* ↑ Necatigil, Zaim M. The Cyprus question and the Turkish position in international law. 2nd. Oxford University Press, 1993, p. lxviii. ISBN 978-0-19-825846-9.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 901 a la 1000 (1994 - 1995)
* Conflicte de Xipre

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Retractació de publicació acadèmica

Una retractació en l'àmbit científic fa referència a la retirada d'un article. Amb això s'afirma que l'article no s'hauria d'haver publicat d'un bon començament. Si l'article només té defectes menors, el que s'espera, per contra, seria una correcció d'aquests defectes. Si un article és retirat normalment cal esperar un avís de retractació en la revista o mitjà on era publicat. Abans de la popularització d'Internet aquest tipus d'avisos eren difícils de trobar. Algunes revistes també mencionen el motiu pel qual ha estat retirat.
D'entre els motius que poden portar a la retirada es pot enumerar: dades falsificades, errors, plagi o altres tipus de frau científic, disputes dels autors o si no es poden replicar amb èxit els estudis que s'hi recullen.

## Referències

* ↑ «Consulta sobre el terme 'Retraction' al TERMCAT». Arxivat de l'original el 2021-08-01. [Consulta: 18 març 2017].
* ↑ Nath, Sara B.; Marcus, Steven C.; Druss, Benjamin G. «Retractions in the research literature: misconduct or mistakes?». Medical Journal of Australia, 185, 3, 01-01-2006. ISSN: 0025-729X.
* ↑ «How to Avoid Spreading Error Scientists Must Search for Corrections | The Scientist Magazine®». [Consulta: 11 març 2017].
* ↑ Bilbrey, Emma; O'Dell, Natalie; Creamer, Jonathan «A Novel Rubric for Rating the Quality of Retraction Notices» (en anglès). Publications, 2, 1, 24-01-2014, pàg. 14–26. DOI: 10.3390/publications2010014.
* ↑ Lesk, Michael «How many scientific papers are not original?». Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 112, 1, 06-01-2015, pàg. 6–7. DOI: 10.1073/pnas.1422282112. ISSN: 0027-8424. PMC: PMC4291619. PMID: 25538304.
* ↑ Azoulay, Pierre; Furman, Jeffrey L.; Krieger; Murray, Fiona «Retractions». Review of Economics and Statistics, 97, 5, 24-06-2014, pàg. 1118–1136. DOI: 10.1162/REST_a_00469. ISSN: 0034-6535.
* ↑ Cosentino, A. Mel; Veríssimo, Diogo «Ending the citation of retracted papers» (en anglès). Conservation Biology, 30, 3, 01-06-2016, pàg. 676–678. DOI: 10.1111/cobi.12676. ISSN: 1523-1739.

## Enllaços externs

* Retraction Watch (blog que recull casos de retracció)
# Ricardo García Arrojo

Ricardo García Arrojo és un cineasta espanyol, candidat dues vegades al Goya a la millor direcció de producció.
S'inicià en el món del cinema al començament de la dècada del 1980 com a productor, cap i ajudant de producció, encarregat de attrezzo i actor. Participà en la producció de la colmena de Mario Camus (1982) i fou director de producció d' El hermano bastardo de Dios (1986), La casa de Bernarda Alba (1987) i a la minisèrie La forja de un rebelde (1990). De 1992 a 1994 fou director de producció de SOGETEL i fou director de producció a Vacas (1992) i La ardilla roja (1993) de Julio Medem. El 1993 fou candidat al Goya a la millor direcció de producció per Todos a la cárcel de Luis García Berlanga.
Després de ser director de producció a Cachito d'Enrique Urbizu (1996) i de La Moños de Mireia Ros, ha estat productor executiu d'Aurum Producciones SL (1997-2000) i d'Atresmedia Cine SLU (2006-2014). Ha produït les pel·lícules Mortadelo y Filemón. Misión: Salvar la Tierra (2008), Planet 51 (2009), Que se mueran los feos (2010), Els ulls de la Júlia (200), La gran familia española (2013), La isla mínima (2014) i Perdiendo el norte (2015). El 2006 tornà a ser candidat al Goya a la millor direcció de producció per Los Borgia.

## Referències

* ↑ Ricardo García Arrojo a catalanfilms.cat
* ↑ Todos a la cárcel al web dels Premis Goya
* ↑ Nos adentramos en El Corazón del Océano, la última ficción de Antena 3, al web d'Antena 3
* ↑ Los Borgia al web dels Premis Goya
# (214) Aixera

(214) Aschera és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 29 de febrer de 1880 per Johann Palisa des de l'observatori de Pula (Croàcia).
Està nomenat així per Asera, un altre nom de la deessa cananea Astarot.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides del (201) al (300)
* Cossos menors del Sistema Solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 17 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 32. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* ↑ Schmadel, Lutz D. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició. Springer, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
Dictionary of Minor Planet Names (en anglès), 5a edició.

## Enllaços externs

* «(214) Aschera» (en anglès). [Consulta: 3 juny 2015].