OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Harrie Starreveld

Harrie Starreveld (Amsterdam i Regne dels Països Baixos, segle XX) és un flautista neerlandès.

## Formació

Starreveld va estudiar flauta amb Koos Verheul al Conservatori Sweelinck d'Amsterdam. Després de la graduació, de seguida es convertí en professor al mateix institut.

## Activitats

Starreveld és un dels especialistes en música de flauta contemporània. Ha col·laborat amb compositors com Elliott Carter, Franco Donatoni, Brian Ferneyhough, Isang Yun, Pierre Boulez, George Crumb, Jonathan Harvey, Tan Dun, Theo Loevendie, Maurice Weddington i Ton de Leeuw. Va treballar a l'estudi de música electrònica de l' IRCAM a París amb el compositor Philip Manoury.
És membre permanent del "Nieuw Ensemble". Junt amb René Eckhardt i el clarinetista baix Harry Sparnaay, forma el "Het Trio".
Com a solista va tocar concerts de flauta de Donatoni (Puppenspiel), Joseph Schwantner, Pierre Boulez, Paul Schoenfield, Luciano Berio, André Jolivet, Carl Nielsen] i Jacques Ibert, amb orquestres com la "Residentie Orkest", la "Radio Kamerorkest", el ""Schönberg Ensemble", "Nieuw Sinfonietta Amsterdam", l'Orquestra Simfònica Nacional de la RAI, el "New Ensemble", l'Orquestra de Cambra de Chicago i el Grup de Percussió L'Haia, dirigits pels conductors Hans Vonk, Reinbert de Leeuw, Ernest Bour, Lukas Foss, Marc Foster, David Porcelijn, Ed Spanjaard, Enrique Encinar, Lev Markiz i Otto Ketting. Starreveld va tocar a la ràdio i la televisió als Països Baixos i va oferir recitals en solitari a tot el món.
Starreveld s'inclou en (part) de 30 CDs, inclosos CD amb música d'Isang Yun, Ton de Leeuw, Barbara Kolb, Jonathan Harvey, Franco Donatoni i Brian Ferneyhough. A més de la flauta "regulars", Starreveld també interpreta un munt de flautí, flauta alta, flauta baixa, i la flauta quart de to Kingma-Brannen (un dels primers en el món).

## Premis i honors

El 1978 va ser el guanyador del Concurs Internacional d'Intèrprets Gaudeamus de Música Contemporània, junt amb el seu pianista permanent René Eckhardt. Starreveld va guanyar un Edison el 1993 pel seu CD CNM amb música de Ton de Leeuw.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20101028044730/http://www.floete.net/service/flutists-worldwide/english-flutists/
# Reginaldo Toro

Reginaldo Toro (12 d'agost de 1839, San Miguel de Tucumán - † 22 d'agost de 1904, Córdoba, Argentina) fou un frare dominic bisbe de Córdoba entre el 1888 i el 1904.

## Biografia

Entrà a l'Orde de Predicadors i fou ordenat sacerdot el 1862. L'octubre del 1886 fundà l'orde de les Germanes Terciàries Dominiques de Sant Josep, que en l'actualitat es dediquen a l'ensenyament primari i secundari, i tenen diverses llars per a menors en situació de risc.
El 1868 fou nomenat prior del convent de dominics de Córdoba, i entre el 1877 i el 1885 fou provincial dels dominics; la província incloïa aleshores la totalitat de l'Argentina i l'estat de l'Uruguai.
Fou nomenat bisbe de Córdoba el 1888, consagrat per l'arquebisbe de Buenos Aires, Federico León Aneiros, el 19 d'agost del 1888, pocs dies després s'instal·là a Córdoba.
Dedicà el seu mandat especialment a visitar les parròquies de tota la seva diòcesi, especialment a les localitats més petites, moltes d'elles sense sacerdots; contínuament partia en missions a aquests vilatges, acompanyat del clergat seglar de la capital, apropant-lo als pobles de l'interior i evitant que es concentressin només a la capital. Fundà una sucursal provincial de l'Obra Pontifícia de la Propagació de la Fe, amb els seus capítols locals a diversos pobles.
Durant el seu mandat, sobretot per la vocació missionera del bisbe, prengué contacte repetidament amb l'acció del capellà José Gabriel Brochero a la vall de Traslasierra. El 1898, volent premiar la seva intensa activitat i donar-li un temps de repòs, el nomenà canonge de la catedral de Córdoba; però Brochero hi renuncià quatre anys després i tornà a les muntanyes, on morí dotze anys més tard.
Viatjà a Roma per participar en el Concili Plenari de l'Amèrica Llatina, que tingué lloc entre maig i juliol del 1898. També es preocupà per la premsa catòlica, i fundà el periòdic Los Principios. Inaugurà diverses escoles, de les quals la més coneguda fou el Col·legi de Sant Tomàs d'Aquino de Córdoba.

## Referències

* ↑ «Hermanas Terciarias Dominicas de San José». Frailes Dominicos: Provincia Argentina de San Agustín. Arxivat de l'original el 2015-09-25. [Consulta: 7 octubre 2018].
* ↑ Esponera Cerdán, Alfonso. Los dominicos y la evangelización del Uruguay. San Esteban, 1992, p. 312-313.
* ↑ Peña, Gabriela Alejandra «Perfil misionero de un obispo dominico: Fray Reginaldo Toro». Segundas Jornadas de Historia de la Orden Dominicana en la Argentina, 2005, pàg. 281-290.
* ↑ Noriega, Néstor A.. Don Quijote por las Sierras de Córdoba; semblanza del cura gaucho Pbro. José Gabriel Brochero. Didascalia, 2000, p. 9-10.
* ↑ Bischoff, Efraín. Fecunda Siembra de Piedad y Letras. 1990.
# Teilhardina asiatica

Teilhardina asiatica fou un primat semblant als titís que visqué a la conca del Hengyang (província de Yunnan, (Xina). Visqué a principis del període Eocè, fa aproximadament 55 milions d'anys.

## Referències

* ↑ Ni, Xi-jun, Wang, Yuan-qing, Hu, Yao-ming i Li, Chuan-kui. 2004. A euprimate skull from the early Eocene of China. Nature 427: 65 – 68.
# Majella

La Majella (o també Maiella) és el segon massís més alt dels Apenins continentals a Itàlia, essent el primer el Gran Sasso. Es troba als confins entre les Província de Chieti, L'Aquila i Pescara i té el Parc Nacional de la Majella. El seu cim més alt és Monte Amaro a 2793 m d'alt.
És un massís calcari molt compacte. Hostatja tres estacions d'esquí:Passolanciano-Maielletta, Passo San Leonardo i Campo di Giove.

## Municipis de la zona

* Abbateggio
* Ateleta
* Bolognano
* Campo di Giove
* Cansano
* Caramanico Terme
* Civitella Messer Raimondo
* Corfinio
* Fara San Martino
* Gamberale
* Guardiagrele
* Lama dei Peligni
* Lettomanoppello
* Lettopalena
* Manoppello
* Montenerodomo
* Pacentro
* Palena
* Palombaro (Italia)
* Pennapiedimonte
* Pescocostanzo
* Pettorano sul Gizio
* Pizzoferrato
* Popoli (Italia)
* Pratola Peligna
* Pretoro
* Rapino
* Rivisondoli
* Roccamorice
* Roccaraso
* Roccacasale
* Rocca Pia
* Salle
* Sant'Eufemia a Maiella
* San Valentino in Abruzzo Citeriore
* Serramonacesca
* Sulmona
* Taranta Peligna
* Tocco da Casauria

## Bibliografia

* AA. VV.: Gruppo della Maiella. Carta dei Sentieri - Scala 1:25.000. Club Alpino Italiano Sezione di Chieti.

## Enllaços externs

* Escursioni sulla Majella
* Il sito del Parco Nazionale della Maiella contiene molte informazioni di carattere storico, turistico e culturale.
* Il sito CAI Chieti, della Sezione "Maiella" del Club Alpino Italiano, contiene informazioni sull'escursionismo sulla Maiella
* sito dedicato alla nivologia appenninica
* Webcam dal Rifugio Pomilio
# Josep Sacarés Mulet

Josep Sacarés Mulet (Llucmajor, Mallorca, 1936) és un empresari, geòleg i escriptor mallorquí.
Sacarés estudià geologia de forma autodidàctica i realitzà, en una primera etapa (dècades de 1960 i 1970), estudis de diferents zones de Mallorca amb el suport de la Societat d'Història Natural de les Balears i en col·laboració amb altres geòlegs professionals com ara Guillem Colom Casasnovas i Joan Cuerda i Barceló. A part dels seus articles científics destaquen les seves obres Pla i muntanya, una geologia del terme de Llucmajor (1989) i El quaternari al Migjorn de Mallorca (1990), redactats conjuntament amb Joan Cuerda.
En una segona etapa es decantà per treballs de caràcter etnogràfic-costumista, destacant els treballs Temps d'ametles (1990) i S'Ermità Biel (1994), i sobre agricultura, com Les figueres mallorquines (1994), en col·laboració amb Josep Rosselló i Joan Rallo.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 15. Palma: Promomallorca, p. 31. ISBN 84-8661702-2.
# Upeneus arge

Upeneus arge és una espècie de peix de la família dels múl·lids i de l'ordre dels perciformes.
Els adults poden assolir els 36,5 cm de longitud total. Es troba a l'Índic (Maldives, Seychelles i Moçambic) i al Pacífic (des de les Illes Hawaii i les Tuamotu fins a Fidji i les Illes Ryukyu).

## Referències

* 1 2 Capuli, Estelita Emily. «Upeneus taeniopterus Cuvier, 1829 Finstripe goatfish». FishBase.
# Gegants de Solsona

Els Gegants són quatre elements del folklore de Solsona.
La primera referència sobre els gegants és de 1675, quan va aparèixer una primera parella. La segona parella arribaria l'any 1727, amb motiu de la translació de la imatge de la Mare de Déu del Claustre. És poc comú que les ciutats es dotessin tan aviat d'un conjunt de gegants tan nombrós en una mateixa festa.
Dels gegants de Solsona cal destacar la seva evolució. Les figures femenines han anat adaptant la seva imatge als canvis, com en la major part de poblacions catalanes, per tal de mostrar la moda de cada temps; no va ser fins a l'any 1935 que van començar a vestir de forma medieval. Quant a les figures masculines, cal dir que han mantingut sempre les seves pròpies característiques, de noble, el gegant jove, i de guerrer, el gegant vell.
Les imatges actuals dels quatre gegants són construïdes per Manel Casserras i Boix, entre els anys 1959 i 1966. Durant aquests anys Casserras també va recuperar uns altres dels gegants més emblemàtics de Catalunya, els gegants del Pi de Barcelona.
Precisament aquest darrer és, juntament amb el drac, l'element per antonomàsia de la Festa Major de Solsona. Ho destaca el fet que, tot i haver hagut de canviar la peça per diverses raons, la població solsonina no ha acceptat que canviés d'aspecte i, si observem el gegant vell del segle xix i el de 1959, les diferències són poques. S'ha exigit sempre uns requisits estètics i simbòlics que l'identifiquen.

## Cronologia

* 1675 Primera referència de la primera parella
* 1727 Referència de la segona parella
* 1935 Vestimenta medieval
* 1939 Els Gegants es cremen
* 1940 Gegants construïts per la casa "Bolsera" de Barcelona
* 1956 S'estrenen els Gegants Vells, també es fa nou el cap del Gegant Jove i du el vestit que fins al moment havia dut el Gegant Vell. La Geganta Jove estrena vestit nou.
* 1959 Manel Casserras i Boix construeix els Gegants Vells que hi ha actualment. També surt per primer cop una parella de Gegantons de propietat de l'Ajuntament amb els Gegants de la Festa Major.
* 1961 El Gegant Jove es fa de nou per Casserras, canviant la porra que duia per un petit ceptre.
* 1966 Nova Geganta Jove també de Casserras. Els Gegantons de l'Ajuntament acompanyen per darrer any als Gegants grans.
* 1985 Restauració a fons dels Gegants i estrena de vestits.
* 2015 Estrena del actuals vestits

## Referències

* 1 2 3 «Catàleg del Patrimoni Festiu de Catalunya». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 10 de maig 2013. [Consulta: 3 març 2012].
* ↑ «Elements folklòrics de la ciutat de Solsona - Els gegants». Ajuntament de Solsona. [Consulta: 3 març 2012].
* ↑ «Els gegants». Geganters de Solsona. Arxivat de l'original el 2012-08-19. [Consulta: 3 març 2012].

## Enllaços externs

* «Els geganters de Solsona».
* «Festa Major de Solsona, els Gegants». Arxivat de l'original el 2008-05-09. [Consulta: 22 setembre 2008].
# Ostrovskogo

Ostrovskogo (en rus: Островского) és un poble (un khútor) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 1.175 habitants, pertany al districte d'Aksai.

## Referències

* ↑ Паспорт муниципального образования «Мишкинское сельское поселение» Аксайского муниципального района
# Ramon Vancell i Trullàs

Ramon Vancell i Trullàs és un polític català.

## Trajectòria

Nascut a Gironella, ha viscut gran part de la seva vida a Sant Joan de Vilatorrada. Anteriorment a la dedicació política, va treballar durant catorze anys a l'empresa Pirelli i al sector carni. Va Pertànyer a l'organització socialista clandestina de Barcelona durant els primers anys setanta. Restablerta la democràcia, va formar part de la Secció de Sant Joan de Vilatorrada (Barcelona) del PSC-PSOE i va esdevenir Secretari d'Organització de la Federació Estatal d'Alimentació i Tabac de la UGT.
Amic d'Ernest Lluch, va ser ell qui va empentar a Ramon Vancell a formar part de les llistes socislistes al Congrés dels Diputats, éssent elegit diputat per la província de Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1982 i a les 1986. Durant el seu mandat va exercir de vocal de la Comissió d'Agricultura, Ramaderia i Pesca del Congrés dels Diputats El 1991 el seu nom va ser relacionat per alguns mitjans en el cas Filesa com a vinculat a la promotora "Olimpic Moll", però no fou pas imputat.
A les eleccions municipals espanyoles de 2003 i 2007 va ser escollit regidor de l'ajuntament de Sant Joan, fent-se càrrec de l'àrea de Seguretat Ciutadana i cinquè tinent d'alcalde de Sant Joan de Vilatorrada.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, II Legislatura
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, III Legislatura
* ↑ Un ex parlamentario del PSOE vinculado a Filesa, relacionado con una promotora de la Villa Olímpica, a ABC, 22 de juny de 1991
* ↑ Fitxer del Consistori Municipal de Sant Joan de Vilatorrada
# Minorant

En matemàtiques, particularment en teoria de l'ordre i de conjunts, un minorant o fita inferior d'un subconjunt $S$ d'un conjunt parcialment ordenat $P$ és un element de $P$ menor o igual que qualsevol element de $S$.
Entre tots els minorants o fites inferiors del conjunt $P$, s'anomena ínfim de $S$ la major d'aquestes fites inferiors. Si, a més l'ínfim pertany no només al conjunt $P$ sinó també a $S$ s'anomena mínim de $S$.

## Exemples

* Per a l'interval de nombres reals $(0,10]$: $0$ i $-7$ són minorants. $0$ seria l'ínfim, però com no pertany a l'interval, no seria mínim de l'interval.
* Per interval $[0,+\infty )$, $-5$ i $-23$ són minorants, mentre que $0$ és el seu ínfim i també el mínim, ja que pertany a l'interval.

## Vegeu també

* Element major i menor
* Element maximal i minimal
* Element màxim i mínim
* Majorant

## Referències

* Birkhoff, Garrett «Lattice Theory» (en anglès). American Mathematical Society, Colloquium Publications [Estats Units], 2a, 1967, pàg. 423. ISSN: 0065-9258 [Consulta: 21 novembre 2010].
# Mare de Déu de Lurdes de Perpinyà

La Mare de Déu de Lurdes de Perpinyà és la capella catòlica del Centre de la Mare de Déu de Lurdes de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord. S'hi conserven relíquies de Bernadeta Sobirós.
És al centre de Perpinyà, a la Vila Nova, en el número 12 del carrer de Joseph Sauvy.
El centre d'acolliment organitza diferents menes d'activitat a l'entorn de la pregària i l'educació catòlica, especialment pel que fa a la vida en família. Hi té la seu l'associació Mare de Misericòrdia, associació creada el 1981 com a suport a les famílies que passen qualsevol mena de dificultat.
Entre els serveis que s'hi ofereixen hi ha el de l'acompanyament espiritual amb la presència de l'exorcista de la diòcesi.

## Referències

* ↑ Guiet, Baptiste. «Les reliques de Bernadette Soubirous sont à Perpignan. Pour en parler : le père Denis Broussat, en charge de la chapelle Notre-Dame de Lourdes» (àudio) (en francès). France Bleu Pyrénées Orientales, 18-02-2020. [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ La Mare de Déu de Lurdes en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Mère de Miséricorde». (Pàgina web en francès d'aquesta associació.)
* ↑ Cabanas, Josianne «Il est l'exorciste du diocèse : "15 nouveaux cas par mois"(Entrevista amb el sacerdot exorcista del bisbat d'Elna i Perpinyà)» (en francès). L'Indépendant, 07-06-2011.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. «Ros 221. La Mare de Déu de Lurdes». A: Inventari d'esglésies. volum 3 Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
# Chico (llengua)

Chico (també maidu de la vall) és una llengua extinta de les llengües maidu que havia estat parlada pels maidus que vivien al Nord de Califòrnia, entre Sacramento i els turons de la Sierra.

## Vegeu també

* Maidu
* Llengües maidu

## Bibliografia

* Campbell, Lyle. (1997). American Indian languages: The historical linguistics of Native America. Nova York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-509427-5.
* Gordon, Raymond G., Jr. (Ed.). (2005). Ethnologue: Languages of the world (15th ed.). Dallas, TX: SIL International. ISBN 978-1-55671-159-6. (Online version: http://www.ethnologue.com).
* Heizer, Robert F. (1966). Languages, territories, and names of California Indian tribes.
* Mithun, Marianne. (1999). The languages of Native North America. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-23228-9 (hbk); ISBN 978-0-521-29875-9.

## Enllaços externs

* Ethnologue: Maidu, Valley
* OLAC resources in and about the Valley Maidu language
# Urusovita

La urusovita és un mineral de la classe dels arsenats. Rep el seu nom de Vadim Sergeivitch Urusov (1936) especialista en simulacions d'estructures i càlculs d'enllaç de valències.

## Característiques

La urusovita és un arsenat de fórmula química CuAl(AsO₄)O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1998. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la urusovita pertany a «08.BA: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ sobre 1:1» juntament amb els següents minerals: ambligonita, montebrasita, tavorita, triplita, zwieselita, sarkinita, triploidita, wagnerita, wolfeïta, stanĕkita, joosteïta, hidroxilwagnerita, arsenowagnerita, holtedahlita, satterlyita, althausita, adamita, eveïta, libethenita, olivenita, zincolibethenita, zincolivenita, auriacusita, paradamita, tarbuttita, barbosalita, hentschelita, latzulita, scorzalita, wilhelmkleinita, trol·leïta, namibita, fosfoel·lenbergerita, theoparacelsita, turanita, stoiberita, fingerita, averievita, lipscombita, richel·lita i zinclipscombita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la fumarola Novaya, a l'erupció de la Gran Fissura del volcà Tolbàtxik, a l'óblast de Kamtxatka (Districte Federal de l'Extrem Orient, Rússia), l'únic indret on ha estat trobada.

## Referències

* ↑ «Urusovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 agost 2016].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Granja (comerç)

Una granja, lleteria o vaqueria és un petit comerç especialitzat principalment en l'elaboració i venda de productes de la llet i ous. Tradicionalment a moltes granges se servien també petits àpats.

## Història

Les granges varen ser molt populars a les zones urbanes de Catalunya al llarg del segle xx. Eren un lloc on les famílies anaven amb els nens petits car a les granges no se servien begudes alcohòliques. Les més conegudes i esteses eren les "Granjas la Catalana".
També era costum antigament menjar xocolata amb melindros a les granges. A algunes granges se servien suïssos, tasses de xocolata desfeta coronades amb nata fabricada a la mateixa lleteria. Altres productes eren llet freda, batuts, llet merengada i sovint també pastisseria. A l'estiu moltes granges venien orxata.
Una gran part de les granges tradicionals de les ciutats i grans pobles de Catalunya varen desaparèixer quan va canviar la cultura comercial vers el consumisme, a mesura que es varen estendre els supermercats i les franquícies de menjar ràpid. Mentre que algunes granges han sobreviscut, d'altres es varen transformar en gelateries o restaurants.

## Referències

* ↑ Elaboració i venda de xurros
* ↑ Horacio Capel Sáez & Paul-André Linteau, Barcelona-Montréal: desarrollo urbano comparado
* 1 2 Maria Antònia Martí Escayol, El plaer de la xocolata: la història i la cultura de la xocolata a Catalunya
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
Viccionari
# Gegants de Sant Pere de les Puel·les

Els Gegants de Sant Pere de les Puel·les són uns gegants històrics de la ciutat de Barcelona vinculats a la parròquia de Sant Pere de les Puel·les. Es tracta de Pere II el Gran i Constança de Sicília que, per la indumentària i els complements, figuren una parella reial de l'edat mitjana. Van ser adquirits al principi de la dècada dels cinquanta a la botiga El Ingenio. Per això no ofereixen un interès escultòric notable: són figures de sèrie, iguals que les de Banyoles, Falset, Olesa de Montserrat, Tàrrega o el Tibidabo. Així i tot, es consideren uns dels gegants més singulars de la ciutat perquè són dels més vells que encara passegen amb l'escultura original, i sense protocols que en regulin la sortida.
Entre els anys cinquanta i el principi dels seixanta hi ha documentades moltes sortides del Rei i la Reina (així és com es coneixien a l'època). Fins i tot participaven en la processó de Corpus de la parròquia. Tanmateix, la vida pública inicial d'aquesta parella de gegants va ser ben curta: el 1964 els van tancar a les dependències parroquials de l'església. Tot i que diversos col·lectius i veïns del barri van fer intents de treure’ls, el rector sempre s'hi va negar i mai no es va arribar a saber per què.
L'any 2002, amb el canvi de rector, i gràcies a la insistència dels veïns, foren recuperats i restaurats pel mataroní Sergio Laniado, que en va conservar la pintura original. Va ser aleshores que es va formar la Colla de Gegants de Sant Pere de les Puel·les, la més jove de la Ciutat Vella, que els batejà amb els noms que tenen avui: Pere II el Gran i Constança de Sicília. Recentment, els gegants han perdut la pintura original, que era de les poques de l'època que es mantenien a Catalunya, perquè es va decidir de restaurar-los novament i actualitzar-ne la imatge, tasca encarregada al mestre geganter Toni Mujal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Gegants de Sant Pere de les Puel·les». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Hyphessobrycon amandae

Hyphessobrycon amandae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.
Els mascles poden assolir 2 cm de llargària total.
Viu a àrees de clima tropical entre 24 °C i 28 °C de temperatura.
Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Araguaia.

## Referències

* ↑ «Hyphessobrycon amandae». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Axelrod, H.R., W.E. Burgess, N. Pronek i J.G. Walls 1991. Dr. Axelrod's Atlas of freshwater aquarium fishes. Sisena edició. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl 1995. Aquarien Atlas. Band 4. Mergus Verlag GmbH, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Melle, Alemanya. 864 p.
# Tobias Grahn

Tobias Grahn (Karlskrona, 5 de març de 1980) és un futbolista suec, que ocupa la posició de migcampista atacant.
Grahn ha desenvolupat la majopr part de la seua carrera en equips nòrdics, com l'Östers, el Valeranga o els danesos Aarhus i Odense. A la temporada 06/07 fitxa pel Nàstic de Tarragona, amb qui juga a la primera divisió espanyola, que el cedeix posteriorment a l'Hertha de Berlin.
Ha estat internacional amb Suècia en quatre ocasions, marcant un gol.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Mare de Déu de Lurdes de la Clínica dels Plàtans

La Mare de Déu de Lurdes de la Clínica dels Plàtans és la Capella de la Clínica dels Plàtans, en el barri d'aquest mateix nom, de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És al sector nord-est del centre de Perpinyà, al número 18 de l'allée de les Camèlies de Perpinyà.
Desapareguda d'aquest lloc la clínica, reconvertida en habitatges particulars, la capella fou desmantellada i convertida en part d'un d'aquests habitatges.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 213. La Mare de Déu de Lurdes de la Clínica dels Plàtans». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ La Mare de Déu de Lurdes de la clínica dels Plàtans en els ortofotomapes de l'IGN