OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castellflorit

Castellflorit (en castellà i oficialment: Castelflorite i en aragonès Castilflorit) és un municipi aragonès situat a la província d'Osca i enquadrat a la comarca dels Monegres.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana, GEC «Castelflorite». Enciclopedia.cat [Consulta: 30 juny 2014].
# Castellferran

* No s'ha de confondre amb Castell Ferran.
Castellferran és una muntanya de 793 metres que es troba al municipi del Bruc, a la comarca de l'Anoia, a la part occidental del massís de Montserrat, prop de Can Maçana. Al cim hi ha el Castell Ferran una torre fortificada feta amb pedra i maons, amb murs defensius al voltant. Probablement s'usà durant les guerres carlines. Posteriorment es va utilitzar com a torre de telegrafia òptica, comunicada amb la torre de can Dolcet de Collbató. Formava part de la línia Barcelona-Manresa-Solsona, i feia d'enllaç amb la de Barcelona-Lleida. S'hi pot accedir des d'un camí que surt de can Maçana o bé des de Sant Pau de la Guàrdia, pel camí del cementiri.

## Referències

* ↑ «Castellferran». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Castell Ferran (El Bruc - Anoia), poblesdecatalunya.cat,
# Casa Comelles (Gelida)

La Casa Comelles és una obra eclèctica de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, amb jardí i galeries posteriors. Consta de planta soterrani, baixa i un pis, amb terrat i torratxa. La façana presenta una composició simètrica, amb balconada correguda i un coronament amb molta ornamentació, al centre del qual hi ha la inscripció de l'any 1892. L'obra respon a les característiques formals de l'eclecticisme.

## Història

La Casa Comelles va ser construïda el 1892, d'acord amb la inscripció de la façana. Inicialment era un habitatge unifamiliar. Reformes posteriors van convertir un dels finestrals en porta d'accés al pis superior.

## Referències

* 1 2 «Casa Comelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Joseph Ehrismann

Joseph Ehrismann (Mutzig, 2 de març de 1880 - Estrasburg, 18 de febrer de 1937) va ser un pintor i mestre vitraller d’Alsàcia. Va néixer com a ciutadà alemany a Alsàcia-Lorena, i va morir com a ciutadà francès al Bas-Rhin, sense haver abandonat substancialment la seva regió natal.
Fill d'un forner catòlic de la petita ciutat de Mutzig, va estudiar de 1906 a 1912 a Estrasburg amb Auguste Cammissar, i a Múnic amb Martin von Feuerstein (que procedia de la petita ciutat de Barr, molt a prop de Mutzig). Després d'haver obtingut el títol de Meisterschüler, Ehrismann va establir el seu propi taller, proporcionant vitralls per a diverses esglésies i institucions públiques d'Alsàcia, però també alguns murals.
Moltes de les creacions d'Ehrismann han estat destruïdes durant la Segona Guerra Mundial, o a causa dels incendis que han destruït les esglésies, però algunes d'elles encara es poden veure in situ a Estrasburg, Mulhouse, Colmar, Schiltigheim, Bischheim, Molsheim, Meistratzheim, Lampertsloch, Betschdorf i Weitbruch.

## Galeria

* Finestra signada "Jos. Ehrismann" (Museu de la Chartreuse, Molsheim)
* Finestra signada "Ehrismann" (mateixa ubicació)
* Finestra signada "JE" (id.)
* Mare de Déu i el nen (Meistratzheim, Església de Sant Andreu)
* Home de Dolors (Bischheim, església protestant)
* Ocells en una font (Banys municipals d'Estrasburg)

## Referències

* 1 2 «Personne: Joseph Ehrismann». archi-wiki.org. [Consulta: 12 juliol 2020].
* ↑ «Ehrismann, Joseph». A: Benezit Dictionary of Artists. Benezit Dictionary of Artists, 2011. DOI 10.1093/benz/9780199773787.article.B00057927. ISBN 978-0-19-977378-7.
# Casa de Baldiri Vila i Ventura

La Casa de Baldiri Vila i Ventura és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'habitatges entre mitgeres amb planta baixa i tres pisos, dissenyat per l'arquitecte Francesc Barba i Masip al 1853. Ocupa una parcel·la molt regular que només permet col·locar dues obertures per pis a la façana. Amb l'ornamentació de la façana i en la volada que es dona als balcons i altres obertures es busca establir una ordenació jeràrquica a l'edifici. El principal presenta una balconada seguida. Horitzontalment, s'ha organitzat l'edifici quatre cossos recalcats per una imposta. Particularment interessant és el disseny artístic de la façana: terra cuita i balcons amb mènsules artístiques.
A la façana, organitzada simètricament, hi ha balcons amb marc i llosana de pedra i barrots de ferro forjat. Entre aquells i als extrems laterals, els paraments cecs són travessats verticalment per decoracions de terra cuita, a base de garlandes vegetals i
nimfes, que va des del forjat del segon fins a la balconada del pis principal, amb una separació clara recalcada per dues cornises de pedra. L'últim pis té decoració independent. Destaca al marc dels arcs dels baixos els ressortits motllurats a les portes d'accés. Els baixos són de pedra escairada. L'edifici està coronat per una cornisa per protegir les decoracions.
Cal destacar que adossat al mur posterior (mitgera) de la casa hi ha una columnata tardo-romana composta per columnes formades per elements reutilitzats d'època alto-imperial. La columnata està encastada en els edificis actuals, apareix documentada en la mitgera del carrer Granada i en la paret que separa els núms. 1 del carrer Granada i 7 del carrer de la Portella.
Tot l'interès de la construcció rau en la decoració de terra cuita que orna el parament a banda i banda dels balcons, en la disposició acadèmica dels balcons i en la disposició harmònica amb la resta d'alçats.

## Galeria

* Façana Pl. del Fòrum
* Columnata
* Part del darrere

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa de Baldiri Vila i Ventura». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 maig 2018].
# Josu Inchaustegui

Josu "Txitxo" Inchaustegui (Bilbao, ?) és un cineasta i director de fotografia biscaí.
Com a cineasta, va començar a treballar de càmera, però va començar a treballar en fotografia i va fer una tasca important, així com amb directors famosos (Antonio Cuadri, Oskar Santos, i altres). El 2005 va guanyar el premi a la millor fotografia al Festival de Cinema de l'Alfàs del Pi El 2017 fou nominat al Premi Mestre Mateo a la millor fotografia pel seu treball a Cien años de perdón. Pel seu treball a L'ombra de la llei va guanyar el Goya a la millor fotografia 2019 i fou nominat en la mateixa categoria novament als Premis Mestre Mateo i a les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2018.

## Filmografia

* El silencio de la ciudad blanca (2019)
* Presunto culpable (sèrie de televisió, 2018, 11 episodis)
* L'ombra de la llei (2018)
* La higuera de los bastardos (2017)
* Operación Concha (2017)
* Apaches (sèrie de televisió, 2017, 8 capítols)
* Cien años de perdón (2016)
* Zipi y Zape y el club de la canica (2013)
* El soñador (2004)

## Referències

* ↑ «La culpa del alpinista» se hace con el triunfo en el festival de l'Alfàs del Pi, Levante-EMV, 17 de juliol de 2005
* ↑ Nominados a los Mestre Mateo 2017 a 35milimetros.es
* ↑ Josu Incháustegui, Goya a la mejor fotografía, supera el reto de la luz en tomas muy críticas en ‘La sombra de la ley’, Panorama Audiovisual, 3 de febrer de 2019
* ↑ Junta Directiva. «Nominados y algunos datos de las 74 Medallas del CEC». Círculo de Escritores Cinematográficos. [Consulta: 1r febrer 2019].
# Josu Murueta Moratilla

Josu Murueta Moratilla (País Basc, 1938 - Erandio, 30 d'octubre de 1969) va ser un mecànic basc, assassinat a trets per la Policia Armada espanyola durant una manifestació contra la contaminació atmosfèrica a Erandio ocasionada per l'activitat industrial. En aquells dies de protestes també van assassinar a un altre manifestant anomenat Antón Fernández Elorriaga.
Murueta era un mecànic torner que treballava en un taller del barri d'Astrabudua, a Erandio. El 29 d'octubre de 1969, quan participava en una manifestació i encara portava la roba de treball, la Policia Armada espanyola el va ferir amb dos trets, un d'ells al pàncrees, que l'endemà li van provocar la mort. En aquell moment tenia 31 anys, estava casat i tenia dues filles. Després de morir, l'hospital de Basurtu va reclamar els costos de l'assistència sanitària a la seva muller Maria Pilar.
L'Auditoria de Guerra de la VI Regió va establir que la causa de l'assassinat va ser «que el to agressiu dels manifestants anava en augment, arribant fins i tot a llançar pedres contra la força actuant, la que en determinats moments es va trobar en situació compromesa, el cap de la mateixa va ordenar que es disparessin les armes a l'aire, a fi d'acovardir els manifestants». Es va comprovar que l'arma assassina pertanyia al policia Antonio Castañeda Rodríguez, la causa del qual va ser sobreseguda.
Al barri d'Astrabudua hi ha un centre cultural i una plaça que porten el seu nom.

## Referències

* 1 2 Sola, Ramón. «Erandio, cuya web fue pionera, borra incluso a víctimas policiales de 1969» (en castellà). Naiz.eus, 16-04-2023. [Consulta: 30 octubre 2023].
* 1 2 «Josu Murueta » Erandio» (en castellà). EuskoAlkartasuna.net, 27-10-2012. [Consulta: 30 octubre 2023].
* ↑ «Erandio (Vizcaya), 1969. Manifestación obrera contra la tóxica contaminación atmosférica. La policía franquista asesinó a tiros a los trabajadores Antonio Fernández Elorriaga y Jesús María Murueta Moratilla» (en castellà). Documentalismo Memorialista y Republicano, 11-09-2023. [Consulta: 30 octubre 2023].
* ↑ «Centro Cultural Josu Murueta» (en castellà). Euskadi.eus, 10-01-2015. [Consulta: 30 octubre 2023].
* ↑ «Toponímia de Erandio» (en castellà). Toponimia.biz. [Consulta: 30 octubre 2023].
* ↑ Sánchez de Luna, Iñigo. «Erandio recuerda a Antón Fernández y Josu Murueta, ecologistas abatidos hace medio siglo» (en castellà), 04-10-2019. [Consulta: 30 octubre 2023].
# Josu Abrizketa Korta

Josu Abrizketa Korta, conegut pel nom de guerra «Txutxo», (Ugao-Miraballes, Biscaia, 1948) és un activista polític basc, militant històric d'Euskadi Ta Askatasuna (ETA). Fou jutjat amb altres més en el cèlebre procés de Burgos de desembre de 1970 i fou condemnat a 62 anys de presó. Fou amnistiat el 1977, però el 1979 es va exiliar novament a Iparralde després que fos processat pel delicte de col·laboració amb banda armada.
El 10 de gener de 1984 les autoritats franceses el van deportar a Panamà, i quatre mesos després a Cuba, on encara continua en negar-se a acollir-se a mesures de reinserció. El 1992 portava la representació a Cuba de la firma Ugao SA, que comercialitza productes de diverses empreses espanyoles. El febrer de 2000 es va trobar a Cuba amb el representant del govern basc, Josu Jon Imaz.

## Referències

* ↑ Juvillà, Pau; Renyer, Jaume. Del FAC a la reunió de Perpinyà. La vida de Carles Garcia Solé. 1a. edició. Lleida: Pagès editors, 2021, p. 116 (col. Guimet, 241). ISBN 978-84-1303-319-8.
* ↑ El País, 15-11-1985
* ↑ El País, 25-5-1992
* ↑ El Mundo, 17-1-2004
# Cementiri de Boisaca

El Cementiri municipal de Boisaca és el principal cementiri del concello de Santiago de Compostel·la, amb 66.000 metres quadrats i unes 12.000 places entre sepultures (8.659), nínxols (2.433) i panteons (168). Està situat al lloc de Boisaca, al nord de la ciutat, al costat del Polígon industrial del Tambre i de la carretera N-550.
El lloc fou escenari de diversos afusellaments durant els primers mesos de la Guerra Civil Espanyola, per als quals hi ha un record en un dels murs del cementiri en homenatge als executats, amb diverses plaques dels concellos de Santiago de Compostel·la i d'Ordes.
Ramón María del Valle-Inclán, Antón Fraguas Fraguas, Isaac Díaz Pardo, Ricardo Carvalho Calero, Xoán Xesús González, Pablo Pérez Costanti i Aurelio Aguirre són alguns dels personatges il·lustres les restes dels quals descansen a Boisaca.

## Notes

* ↑ Presión demográfica en Boisaca Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., article del 8 de desembre de 2008 a El Correo Gallego. (castellà)
* ↑ Pàgina 563 del llibre "Historia de la ciudad de Santiago de Compostela". (castellà)

## Enllaços externs

* Informació al web del Concello de Santiago de Compostela.
* Regulament del cementiri municipal de Santiago de Compostel·la.
# Cementiri de Banyoles

El Cementiri de Banyoles és una obra de Banyoles (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de planta format per un recinte inicial de l'any 1912-1914, emplaçat sobre un turonet al costat de la carretera GEP-5121, i una ampliació realitzada l'any 1924. El primer recinte presenta una planta rectangular amb l'accés central i els nínxols perimetrals desenvolupats en quatre plantes, situats sobre quatre plataformes a diferents nivells adaptades al pendent del terreny. Els nínxols i panteons són aplacats amb pedra de Girona amb motius modernistes i la majoria de tapes són de marbre blanc.
El segon recinte, adossat al primer per la banda sud, presenta també un accés central i es desenvolupa igualment en plataformes a diferents nivells amb els nínxols perimetrals. Els espais centrals de les plataformes són enjardinats. La capella es troba a la part central del segon recinte.
El conjunt de panteons i tombes, estan construïts segons un esquema lineal i seguint formes arquitectòniques modernistes. Els panteons, presenten una façana delimitada per columnes ornades i llinda amb arc apuntat definint en conjunt una línia ondulada. Són fets amb peces de pedra i làpides cisellades de marbre. Les tombes, també tenen una estructuració lineal i presenten quatre pisos d'alçada. El remat superior és similar al descrit anteriorment.

## Història

La capella va ser construïda l'any 1950. Les reformes efectuades a l'any 1982 van consistir en la construcció d'un cos semi enterrat i un nou accés representatiu articulant les diferents actuacions realitzades fins al moment. Aquest cos semi enterrat dota al recinte una sala mèdica, sala d'autòpsies i sala de vetlla.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cementiri de Banyoles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Cererols (Sallent)

Cererols és una masia situada al municipi de Sallent, a la comarca del Bages. Es troba a 300 metres del camí de la carretera BP-4313 a Cornet. La seva història es remunta al segle xiv, tot i que hi ha elements que daten dels segles xvii i xviii.

## Referències

* ↑ AA.DD. «Sallent a l'abast» (1982). Ed. FAES, pàg. 94.
# Cereophagus

Cereophagus és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Cereophagus futilalis, que es troba a l'Argentina.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 10 febrer 2011].
* ↑ Beccaloni, G.; Scoble, M.; Kitching, I.; Simonsen, T.; Robinson, G.; Pitkin, B.; Hine, A.; Lyal, C., eds. (2003). "Cereophagus futilalis". The Global Lepidoptera Names Index. Natural History Museum.
# Monestir de Rača

El monestir de Rača (en serbi: Манастир Рача, Manastir Rača) és un monestir ortodox serbi proper al poble de Rača i 7 km al sud de Bajina Bašta. El monestir de Rača va ser fundat pel rei Dragutin Stefan (1276-1282). L'actual església, dedicada a l'l'Ascensió de Crist, data de 1826.

## Història

Durant el període turc de la història de Sèrbia del segle xiv fins al començament del segle xix, el monestir va ser conegut pel seu scriptorium, que copiava llibres religiosos. Els monjos copistes de Rača són coneguts en la literatura sèrbia sota el nom de račans. Durant la guerra austro-turca de 1683-1699, molts serbis van donar suport als austríacs en la revolta contra els otomans, que governaven sobre el seu país. Després de llur derrota a la batalla de Cačanik el 1689, els austríacs es van retirar cap al nord; els aliats serbis, víctimes de les represàlies otomanes, van iniciar les grans migracions sèrbies conduïts pel patriarca Arsenije Čarnojević el (1690). Els monjos de Rača van abandonar el monestir. Alguns van refugiar-se a Budapest, on van fundar el monestir de Sant Andreu, que va esdevenir un dels centres més importants de la cultura sèrbia a Hongria. D'altres es van establir a Sirmia, a la muntanya de Fruska Gora, en monestirs com el de Beočin o el de Mala Remeta on van continuar la seva feina de copistes. Entre els més coneguts hi ha Jerotej Račanin, Kiprijan Račanin i Gavril Stefanović Venclović. Destruït pels turcs, el monestir de Rača va ser reconstruït el 1795 per Hadži Milentije Stefanović (1766-1824), abat del monestir que també s'uní als caps de la primera revolta sèrbia contra els turcs (1804-1813), i que va participar en l'alliberament de la ciutat d'Ožhissi. La bandera de Hadži Milentija, que data de 1807, encara es conserva avui dia al monestir. Durant la Segona Guerra Mundial, el monestir de Rača va albergar el cèlebre Evangeli de Miroslav, un manuscrit del segle xii avui dia conservat al Museu Nacional de Belgrad, inscrit l'any 2005 en la llista de la Memòria del Món de la UNESCO. Segons la tradició, el rei Pere II de Iugoslàvia hi va passar la nit, quan va haver de fugir de Belgrad el 1941. L'actual primat de l'Església Ortodoxa Sèrbia, el Patriarca Pavle, va ser monjo a Rača.

## Referències

* ↑ (anglès) The short history of the monastery of Rača

## Enllaços externs

* Informació sobre el monestir de Rača al web de la ciutat d'Ožhissi Arxivat 2007-06-07 a Wayback Machine.
# Montagut de Sava

Montagut de Sava (francès Montaigut-sur-Save) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-03. [Consulta: 26 agost 2010].
# Montaigne (cantant)

Jessica Alyssa Cerro (Sydney, 14 d'agost del 1995), més coneguda com a Montaigne, és una cantautora australiana.

## Biografia

Cerro va créixer al districte Hills a Sydney. És d'origen argentí, filipí, francès i espanyol. El seu pare, Gus, va ser un jugador de futbol a la National Soccer League australiana.

## Carrera

En acabar el batxillerat, Cerro va començar a focalitzar-se a la seva carrera de música. Al novembre 2012 va firmar un contracte a la discogràfica Albert Music. L'any següent va començar a utilitzar el seu nom d'artista Montaigne, que va treure del pensador Michel de Montaigne. El 2014 va sortir la seva primera cançó I Am Not an End i després va firmar un nou contracte a la discogràfica Wonderlick Entertainment. El 2016 va sortir el seu primer àlbum Glorious Heights. El 2019 va sortir el seu segon àlbum, Complex.
El 6 de desembre del 2019 va ser presentada com a candidata a Eurovision – Australia Decides, la preselecció australiana del Festival de la Cançó d'Eurovisió. El 8 de febrer del 2020 va guanyar amb la cançó Don't Break Me, amb la qual hauria representat Austràlia, en cas de no haver sigut cancel·lat per la pandèmia per coronavirus de 2019-2020, a la primera semifinal del Festival de la Cançó d'Eurovisió 2020, que s'hauria celebrat el 12 de maig del 2020 a Rotterdam. Per això, la televisió australiana SBS la va seleccionar internament per a representar el país al Festival d'Eurovisió 2021, aquesta vegada amb el tema Technicolour. Tot i això, no va arribar a la final.

## Referències

* ↑ «'Why not do something a little wacky': Montaigne on new album Complex» (en anglès). The Sydney Morning Herald. [Consulta: 10 febrer 2020].
* ↑ Rocca, Jane. «What my father taught me», 01-09-2016.
* ↑ «Jessica Cerro Releases 'I'm A Fantastic Wreck'» (en anglès). Alberts Music, 07-05-2014 [Consulta: 10 febrer 2020]. Arxivat 8 April 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-04-08. [Consulta: 10 febrer 2020].
* ↑ «Glorious Heights by Montaigne on iTunes». Apple Inc.. [Consulta: 10 febrer 2020].
* ↑ «Montaigne - Complex» (en anglès). Australian-charts.com. [Consulta: 13 gener 2020].
* ↑ «Next two artists announced for 'Eurovision – Australia Decides' 2020» (en anglès). Programs. [Consulta: 10 febrer 2020].
* ↑ «Australia Decided! It’s Montaigne to Rotterdam» (en anglès), 08-02-2020. [Consulta: 10 febrer 2020].
* ↑ «Montaigne to represent Australia at the Eurovision Song Contest 2021», 02-04-2020.
# Monocitosi

La monocitosi és un augment del nombre de monòcits que circulen per la sang. Els monòcits són glòbuls blancs que donen lloc a macròfags i cèl·lules dendrítiques en el sistema immunitari.
En humans, la monocitosi es produeix quan hi ha un augment sostingut del recompte de monòcits superior a 800/mm$^3$ a 1000/mm$^3$.

## Causes

La monocitosi sovint es produeix durant la inflamació crònica. Malalties que produeixen un estat inflamatori crònic:
* Infeccions: tuberculosi, brucel·losi, listeriosi, endocarditis bacteriana subaguda, sífilis i altres infeccions víriques i moltes infeccions per protozous i rickettsia (per exemple, kala-azar, malària, febre de les Muntanyes Rocoses).
* Causes sanguínies i immunitàries: neutropènia crònica i trastorns mieloproliferatius.
* Malalties autoimmunitàries i vasculitis: lupus eritematós sistèmic, artritis reumatoide i malaltia inflamatòria intestinal.
* Malignitats: malaltia de Hodgkin i certes leucèmies, com la leucèmia mielomonocítica crònica (LMMC) i la leucèmia monocítica.
* Fase de recuperació de neutropènia o infecció aguda.
* Obesitat.
* Causes diverses: sarcoïdosi i lipidosis.
Durant aquestes etapes d'inflamació extrema, la monocitosi pot danyar els teixits perquè augmenta l'activació de la resposta immunitària i evita que la inflamació disminueixi, això s'observa en els casos en què es produeix una sèpsia.

## Referències

* ↑ "monocytosis" en el Diccionari mèdic de Dorland
* ↑ Rice, Lawrence; Jung, Moonjung. «Neutrophilic Leukocytosis, Neutropenia, Monocytosis, and Monocytopenia». A: Hematology, 2018, p. 675–681. DOI 10.1016/B978-0-323-35762-3.00048-2. ISBN 978-0-323-35762-3.
* ↑ Lynch, D. T.; Hall, J.; Foucar, K. «How I investigate monocytosis». International Journal of Laboratory Hematology, 40, 2, 18-01-2018, pàg. 107–114. DOI: 10.1111/ijlh.12776. ISSN: 1751-5521.
* ↑ Nagareddy, Prabhakara R.; Kraakman, Michael; Masters, Seth L.; Stirzaker, Roslynn A.; Gorman, Darren J. «Adipose tissue macrophages promote myelopoiesis and monocytosis in obesity». Cell metabolism, 19, 5, 06-05-2014, pàg. 821–835. DOI: 10.1016/j.cmet.2014.03.029. ISSN: 1550-4131. PMC: 4048939. PMID: 24807222.
* ↑ Dutta, Partha; Nahrendorf, Matthias «Regulation and consequences of monocytosis». Immunological Reviews, 262, 1, 15-10-2014, pàg. 167–168. DOI: 10.1111/imr.12219. PMC: 4203415. PMID: 25319334.
# Molí d'Alta-riba

El Molí d'Alta-riba és una obra de Calldetenes (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antic molí, l'obrador del qual ha estat reedificat, ja que està construït amb totxos per bé que es conserven alguns murs de pedra; la teulada resta mig enrunada. És un petit cos cobert a dues vessants i es troba assentat a la riba del torrent de Sant Martí en direcció E/W. A llevant hi ha una gran bassa i a ponent la sortida de l'aigua. Les restes de les parets de pedra en fan pensar que l'obrador era més gran i que tenia dos jocs de moles. No s'hi veuen senyals que hi hagués un habitacle pel moliner. És construït amb maçoneria i totxo. L'estat de conservació és dolent.

## Història

Antic moli que depèn i depenia del mas d'Altarriba. El llinatge és iniciat per Vermei Altarriba o de Meda l'any 1175 i més clarament amb Berenguer d'Altarriba, germà de Guillem Meda conegut des de 1198. Els cavallers d'Altarriba deriven dels castlans de meda. Són famosos Bernat Guillem i Llorenç d'Altarriba, aquest últim va participar en les guerres de Joan II. El llinatge s'entroncà amb la casa Clarina el 1578 i amb els Sentmenat 1754. La casa fou destruïda en temps de la guerra de Successió i reedificada al segle xix. Els Altarriba, com era habitual en aquestes famílies, tenien una segona residència a la ciutat de Vic. El molí degut a haver perdut les funcions primitives es troba en un lamentable estat d'abandó malgrat que conservi un joc de moles.

## Referències

* 1 2 «Molí d'Alta-riba». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2017].