OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El infierno vasco

El infierno vasco és una pel·lícula espanyola de documental dirigida el 2008 per Iñaki Arteta, en el que segueix les mateixes indicacions que el seu anterior documental Trece entre mil. Fou estrenada a la Setmana Internacional de Cinema de Valladolid (Seminci) abans de ser estrenada a les sales comercials.

## Sinopsi

El documental vol mostrar el punt de vista dels autoanomenats "exiliats d'ETA". Mostra els gairebé 200.000 bascos que des de fa trenta anys han abandonat Euskadi a causa de la pressió del terrorisme i la complicitat, de la societat basca en general i dels nacionalistes en particular, per salvar la seva vida, escapar de l'extorsió, de l'aïllament social o de les imposicions nacionalistes. Apareixen vint-i-set testimoniatges de persones -professors, polítics, periodistes, jutges, ertzaines, artistes o empresaris- afectades on tracten de ser positius malgrat la seva ràbia i frustració. Hi han col·laborat tant el Colectivo de Víctimas del Terrorismo en el País Vasco (COVITE) com Euskal Telebista.

## Premis

| Any | Esdeveniment | Categoria | Resultat |
| 2009 | Medalles del CEC de 2008 | Millor documental | Guanyadora |

## Referències

* ↑ "El infierno vasco": Una tragedia permanente, 20 Minutos
* ↑ "El infierno vasco", la voz de los "exiliados" del País Vasco, Faro de Vigo, 5 de novembre de 2018
* ↑ Un punto rojo, 'El infierno vasco', El Diario Vasco, 27 d'octubre de 2008
* ↑ La verdad sobre el infierno vasco ABC, 8 de novembre de 2008.
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 2008». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-02-25. [Consulta: 6 setembre 2019].

## Enllaços externs

* El infierno vasco a YouTube
# Windmountainita

La windmountainita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la palygorskita. Rep el nom de Wind Mountain, a Nou Mèxic(Estats Units), la seva localitat tipus.

## Característiques

La windmountainita és un silicat de fórmula química ◻Fe$^{3+}$₂Mg₂Si₈O$_{20}$(OH)₂·₈H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2019, sent publicada per primera vegada el 2020. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del departament d'història natural del Museu Reial d'Ontario, a Ontario (Canadà), amb el número de catàleg: cmnmc 87260.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Wind Mountain, a la serralada de Cornudas, dins el comtat d'Otero (Nou Mèxic, Estats Units). També ha estat descrita posteriorment a les pedreres d'Aris, a la regió de Khomas (Namíbia). A la localitat tipus es troba en forma d'agregats radials de color marró taronja, i com paquets de fins a 0,02 × 6 mm de cristalls aciculars. Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Windmountainite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 agost 2021].
# PBZ

PBZ té els següents significats:
* PBZ Zagreb Indoors (de l'acrònim en croat del seu patrocinador Privredna Banka Zagreb), torneig de tennis professional celebrat a Zagreb, (Croàcia)
* Paclobutrazol, compost químic que s'utilitza en l'agricultura i com a fungicida
# Francesco Gonzaga

Francesco Gonzaga és el nom dels següents personatges:
* Francesco I Gonzaga (Màntua, 1366 – Màntua, 1407) senyor de Màntua
* Gianfrancesco I Gonzaga (Màntua, 1395 – Màntua, 1444) marquès de Màntua
* Francesco Gonzaga (1444-1483) (Màntua, 1444 – Bolonya, 1483) cardenal italià
* Francesco II Gonzaga (Màntua, 1466 – Màntua, 1519) marquès de Màntua
* Francesco III Gonzaga (Màntua, 1533 – Màntua, 1550) duc de Màntua
* Francesco Gonzaga (1538-1566) (Palerm, 1538 - Roma, 1566) cardenal italià
* Francesco IV Gonzaga (Màntua, 1586 – Màntua, 1612) duc de Màntua
# Escola Normal de Lleida

L'Escola Normal de Mestres de Lleida fou una institució educativa creada el 26 de novembre de 1841 per la Diputació de Lleida. Va començar amb només 21 alumnes i un professor en una aula de l'antic Seminari Conciliar al carrer Companyia, per després continuar a l'edifici Roser. L'escola femenina es va posar en marxa el 1885. Va constituir l'únic centre d'estudis superiors de Lleida des del tancament de l'Estudi General el 1717.
Les Escoles Normals són fruit del moviment de renovació pedagògica que es va anar imposant a Europa al segle xix: centres educatius dedicats específicament a la formació de professors, generalment de nivell primari.

## Referències

* ↑ «L'Escola Normal de Mestres de Lleida celebra el 175 aniversari». Segre, 29-11-2016. [Consulta: 13 desembre 2016].
* ↑ Sisenes Jornades d'Història de l'Educació als Països Catalans : 8-9-10 de març. Escola Universitària de Magisteri. Lleida, 1984 : comunicacions = resums = resumenes = abstracts. Institut d'Estudis Catalans, p. 364–.
* ↑ Josep Moreno Gené. La creació de la Universitat de Lleida 1991-1992. Aspectes juridicolaborals. Universitat de Lleida, 2006, p. 16–. ISBN 978-84-8409-453-1.
* ↑ Autors diversos. La Universitat de Lleida, història i present. Universitat de Lleida, 2009, p. 44. ISBN 978-84-8409-581-1.
* ↑ «Fons per a la Història de l'Educació (Universitat de Lleida)». Memòria Digital de Catalunya.
* ↑ Simon-Martin, Meritxell; Jové, Gloria «Los “Cursillos de Selección Profesional» en la Escuela Normal de Lleida (1932): una revisión historiográfica» (en castellà). Historia y Memoria de la Educación, 19, 20-01-2024, pàg. 49–78. DOI: 10.5944/hme.19.2024.36777. ISSN: 2444-0043.
# Gassino Torinese

Gassino Torinese és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 12 quilòmetres al nord-est de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 9.559 habitants.
Gassino Torinese limita amb els següents municipis: Settimo Torinese, San Raffaele Cimena, Rivalba, Castiglione Torinese, Sciolze, Pavarolo i Montaldo Torinese.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 30 març 2020].
# Elisars

Els elisars (en llatí Elisari, en grec Elisaroi) foren un poble d'Aràbia que vivia a la regió de Bab al-Màndeb a la mar Roja, entre els cassaniti al nord i els homerites a l'est. Sota els àrabs van constituir la tribu dels Al-Asir al nord del Iemen, que van governar Asir.
# Volaschioïta

La volaschioïta és un mineral de la classe dels sulfats. Cristal·litza en el sistema monoclínic i la seva fórmula és: Fe₄(SO₄)O₂(OH)₆·2H₂O.
Va ser descoberta l'any 2010 a la seva localitat tipus: Fornovolasco, Vergemoli, Alps italians, Província de Lucca, Toscana, Itàlia. Va ser anomenada així per la seva localitat tipus (Hospitale di Volaschio). El mineral tipus es troba al Museo di Storia Naturale e del Territorio, Universitat de Pisa, Itàlia, catàleg número: 19300.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la volaschioïta pertany a «07.DE: Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; sense classificar» juntament amb els següents minerals: mangazeïta, carbonatocianotriquita, cianotriquita, schwertmannita, tlalocita, utahita, coquandita, osakaïta, wilcoxita, stanleyita, mcalpineïta, hidrobasaluminita, zaherita, lautenthalita i camerolaïta.

## Referències

* 1 2 «Volaschioite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 juliol 2015].
# Mugil gyrans

Mugil gyrans és un peix teleosti de la família dels mugílids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Pot arribar als 46 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja algues i detritus.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes de l'Atlàntic occidental (des de Bermuda, Florida i nord del Golf de Mèxic fins al Brasil).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Mugil gyrans» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ «Mugil gyrans (Whiptailed Nile Catfish)» (en anglès). ZipcodeZoo.com. Arxivat de l'original el 10 d’octubre 2014. [Consulta: 3 d’agost 2008].
# Enzo Mascherini

Enzo Mascherini (Florència, 6 d'agost de 1910 - Liorna, 29 de juliol de 1981) fou un baríton italià, un dels més destacats de la seva generació.
Va estudiar a Florència amb Titta Ruffo i Riccardo Stracciari i va debutar el 1937, com a Giorgio Germont a La traviata, i també va cantar en l'estrena de Gian Francesco Malipiero d'Antonio e Cleopatra, el 1938. Va fer el seu debut al Teatro San Carlo de Nàpols, el 1939, i al Teatre alla Scala de Milà, el 1940. Va aparèixer en dues llegendàries actuacions al costat de Maria Callas, la primera al Maggio Musicale Fiorentino, el 1951, com a Montforte a I vespri siciliani, dirigit per Erich Kleiber, i en la nit inaugural de la temporada de 1952-1953 a La Scala, Macbeth, dirigit per Victor de Sabata.
Després de la guerra, va començar una carrera internacional, actuant a París, Viena, Praga, Londres, Ciutat de Mèxic, Rio de Janeiro Chicago, San Francisco, etc. El 1946 i 1947, Mascherini va aparèixer a la New York City Opera a La bohème (com a Marcello) La traviata (amb Dorothy Kirsten) Pagliacci (com a Silvio, i més tard com a Tonio) Rigoletto, Andrea Chénier (al costat de Vivian della Chiesa) i Il barbiere di Siviglia (amb Luigi Infantino i Virginia MacWatters).
Va fer el seu debut a la Metropolitan Opera el 7 desembre de 1949 com a Marcello a La bohème amb Bidú Sayao com a Mimì, Ferruccio Tagliavini com a Rodolfo, Lois Hunt com a Musetta, i Giuseppe Antonicelli en la direcció. Va actuar en altres funcions en el MET la temporada 1949-1950, incloent Germont a La traviata (amb Licia Albanese com a Violetta i Jan Peerce com a Alfredo, Lescaut a Manon Lescaut (amb Richard Tucker com a Des Grieux) Valentin a Faust (amb Giuseppe di Stefano en el paper principal) i el paper principal en l'òpera Rigoletto (amb Erna Berger com a Gilda). També es feu una gira per Sud-àfrica el 1951.
Actuà al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.
La seva veu era poderosa i amb tècnica sòlida. Quan es retirà dels escenaris es dedicà a l'ensenyament a Florència. Entre els seus deixebles va tenir el baríton Alexander Malta.

## Notes

* ↑ «Arxius de la Metropolitan Opera». Arxivat de l'original el 2012-06-11. [Consulta: 12 octubre 2011].

## Bibliografia

* Le guide de l'opéra, les indispensables de la musique, R. Mancini & J-J. Rouvereux, (Fayard, 1986), ISBN 2-213-01563-5
# Enzo Pérez

Enzo Nicolás Pérez conegut simplement com a Enzo Pérez (nascut el 22 de febrer de 1986) és un jugador professional de futbol argentí que juga com a migcampista al River Plate i a la selecció Argentina.

## Referències

* ↑ «2014 FIFA World Cup Brazil: List of Players» (PDF). FIFA.com, 11-06-2014, p. 2 [Consulta: 15 octubre 2014].

## Enllaços externs

* Fitxa al València Arxivat 2015-01-03 a Wayback Machine.
* Estadístiques de la primera argentina a Fútbol XXI (castellà)
* Enzo Pérez, fitxa a ForaDeJogo
# Els quaranta dies del Musa Dagh

Els quaranta dies del Musa Dagh (Die vierzig Tage des Musa Dagh) és una novel·la de 1933 escrita per l'autor austríac Franz Werfel.
La novel·la narra la història del setge a la muntanya del Musa Dagh per les tropes otomanes l'any 1915 en el marc de les accions del genocidi armeni. El protagonista de la novel·la és Gabriel Bagradian, un armeni que retorna a la seva terra des de París on ha estat vivint molts anys. La novel·la es basa en fets reals que varen arribar a Werfel i entre les fonts hi ha el text del pastor alemany Johannes Lepsius. El personatge de Gabriel Bagradian està inspirat en Moses Der Kalousdian, líder de la revolta dels set pobles de la vall del Musa Dagh.
Al cap de cent anys de l'esdeveniment dels fets reals, el 2015, es va publicar per primer cop la versió catalana d'aquest llibre gràcies a Edicions de 1984 amb la traducció de Ramon Monton.

## Referències

* ↑ «Lessons Not Learned? The Yazidis and the Armenians of Musa Dagh». Jess Olson, The Huffington Post. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 5 maig 2015].
* ↑ «Els quaranta dies del Musa Dagh». Arxivat de l'original el 15 de febrer 2015. [Consulta: 5 maig 2015].
# The Tubes

The Tubes és una banda de rock de San Francisco. El seu primer àlbum (1975) va incloure l'èxit White Punks on Dope. Durant els primers quinze anys, les seves actuacions en directe van combinar elements quasi pornogràfics amb sàtires salvatges sobre els mitjans de comunicació, sobre el consumisme o la política. Un altre èxit de la banda és la cançó She's a Beauty, de 1983.
A la pel·lícula Xanadu (1980) canten a la cançó Dancin, juntament amb Olivia Newton-John i una big band.

## Enllaços externs

* The Tubes on MV YouTube
# Granollers de Rocacorba

Granollers de Rocacorba és un poble disseminat del municipi de Sant Martí de Llémena (Gironès), al vessant oest de la serra de Rocacorba. L'església parroquial està dedicada a Santa Maria i és a prop de l'antic castell de Granollers, que fou el centre de la baronia de Granollers.
Segons en Joaquim Botet i Sisó, ha estat també anomenat Granollers del Gironès i Granollers d'Empordà.

## Referències

* ↑ «Granollers de Rocacorba». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Botet i Sisó, Joaquim. Geografia General de Catalunya. Província de Gerona., 1915-1918.
# Fumibotys

Fumibotys és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae que va ser descrit per Eugene G. Munroe el 1976. La seva única espècie, Fumibotys fumalis, la arna de l'arrel de la menta, descrita per Achille Guenée el 1854, es troba a la major part d'Amèrica del Nord.
L'envergadura és d'uns 20 mm. Les ales són de color entre taronja i marró clar amb una gran taca fosca prop del centre de l'ala.
Les larves joves s'alimenten de les fulles de les espècies de Mentha, mentre que les larves més velles s'alimenten de les arrels i rizomes de la planta hoste. Les larves joves són de 2 a 3 mm. Són de color entre groc i verd clar amb ratlles fosques. Les larves més grans arriben a una longitud de 19 mm. Tenen un cos de color groc i un cap de color marró vermell. Les espècies passen d'hivern a l'etapa prepupal enterrades al voltant de les arrels del seu amfitrió. La pupació té lloc a la primavera.

## Referències

* ↑ "801424.00 – 4950 – Fumibotys fumalis – Mint Root Borer Moth – (Guenée, 1854)". North American Moth Photographers Group. Mississippi State University.
* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 23 desembre 2018].
* ↑ "Species Fumibotys fumalis - Mint Root Borer - Hodges#4950". BugGuide.
# Hugueninia

Hugueninia és un gènere de plantes amb flors (també amb el mateix nom hi ha el gènere Hugueninia de fongs) de la família brassicàcia que conté una única espècie Hugueninia tanacetifolia amb el sinònim de Sisymbrium tanacetifolium.
És una planta oròfita centreuropea.(que viu a la part més alta de les muntanyes). Als Països Catalans es troba entre els 1.600 i els 2.000 m i només a les comarques de l'Alta Ribagorça i Pallars Sobirà amb la subespècie suffruticosa. També es troba en alguns punts de la serralada cantàbrica i als Alps.
Es tracta d'una herba perene de 0,5 a 1 m d'alçada, erecta;fulles pinnatisectes amb pecíol;flors en panícula, pètals grocs;síliqües de 6x15 1,2-1,5 mm amb les valves uninervades. Floreix de juliol a agost.

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans Barcelona 1990
# Volar (pel·lícula)

Volar és una pel·lícula documental espanyola del 2012 dirigida per Carla Subirana, que s'ha convertit en la primera directora de cinema en introduir-se durant sis setmanes en una acadèmia militar espanyola amb la intenció de llançar "una mirada neta" que desmarqui l'Exèrcit de la imatge del cinema bèl·lic. Fou produïda per Pandora Cinema, S.L i Zentropa International Spain amb el suport de l'Institut Català de la Dona, la Universitat Pompeu Fabra i el CONCA.

## Sinopsi

El documental mostra la formació d'una nova promoció de pilots militars a la caserna de Los Alcázares de l'Acadèmia General de l'Aire a San Javier (regió de Múrcia). Retrata de manera impecable amb la càmera a la mà, com una més, els esforços dels reclutes durant la instrucció, el que pensen i senten quan pugen als avions d'entrenament.

## Nominacions

Als Premis Gaudí de 2013 fou nominada al Millor documental quan es va retirar la candidatura de Pepe & Rubianes.

## Referències

* ↑ "Volar" la "mirada limpia" de Carla Subirana a los entresijos del ejército, eldiario.es, 9 de febrer de 2013
* ↑ Carla Subirana s'endinsa al documental 'Volar' en una acadèmia militar murciana i en els joves que hi entren, ccma.cat, 28 d'abril de 2013
* ↑ Volar a catalanfilms.cat
* ↑ «‘Pepe&Rubianes' es retira de la carrera dels Premis Gaudí». El Punt Avui.cat, 13-01-2013. [Consulta: 14 gener 2013].

## Enllaços externs

* Volar (pel·lícula) a Vimeo
# Francesc Milans del Bosch i Arquer

Francesc Milans del Bosch i Arquer (Sant Vicenç de Montalt, 28 de febrer de 1769 - 2 de desembre de 1834) fou un militar català, fill de Ramon Arquer i Romà i Rafaela Milans del Bosch i Pagès.
Pertanyia a una família de pagesos acomodats, va ingressar a l'exèrcit espanyol. Durant la Guerra Gran (1793) acompanyà al general Antonio Ricardos en la campanya del Rosselló i assolí el grau d'alferes. El 1794 fou ferit en el contraatac francès a Sant Llorenç de la Muga i el 1796 assolí el grau de tinent.
Durant la guerra del Francès es posà de part de la Junta Superior de Govern del Principat de Catalunya fou comandant dels miquelets amb Joan Pau Clarós durant el bloqueig de Barcelona (1808). Fou derrotat pels francesos a Sant Jeroni de la Murtra i Llinars del Vallès, i destacà en la defensa del territori del Maresme i de Sabadell (1810). També va atacar les tropes de Guillaume Philibert Duhesme quan atacaren Girona. Pels seus mèrits assolí el grau de general.
Destacà també com a gran defensor dels principis liberals i la Constitució de 1812. Després que Ferran VII fes executar als seus antics companys Juan Díaz Porlier (1815) i Francisco Javier Mina (1817), va organitzar un cop d'estat liberal i s'alçà en armes a Catalunya amb el general Lacy, però va fracassar. Lacy fou executat i Milans del Bosch hagué d'exiliar-se a França. Va tornar a Catalunya quan s'imposà el Trienni liberal, però quan tornà a imposar-se l'absolutisme amb l'arribada dels Cent Mil Fills de Sant Lluís hagué d'exiliar-se una altra vegada. El 1830 tornà a intentar enderrocar Ferran VII fent una nova incursió militar a l'Empordà. Va morir a la seva masia pairal. Fou un dels primers membres coneguts de la maçoneria a Barcelona.
Es casà dues vegades, la primera amb Maria Manuela Pujol i Antentas, i la segona amb Francesca Mauri i Comas. Un dels seus fills, Llorenç Milans del Bosch i Mauri, militar com ell, lluità a la Primera Guerra Carlina i s'alçà amb Joan Prim i Prats contra Espartero.

## Vegeu també

* Miquelets

## Referències

* 1 2 Costa Oller, Francesc. Els Milans del Bosch del segle XVIII.

## Enllaços externs

* «Francesc Milans del Bosch i Arquer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Els Milans del Bosch Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine.
* Gustau Adzerias i Causi, Un personatge exemplar ?
* Francesc Costa. Els Milans del Bosch del segle XVIII (2022)
# Els protocols dels savis de Sió

Els protocols dels savis de Sió (en rus: Протоколы сионских мудрецов, Protokoly Sionskij Mudretsov, també escurçat com a Сионские протоколы, Sionskie Protokoly) és un text antisemita. El 1921 es demostrà que era una falsificació. El 1935 al diari The Times es tornà a desmentir. I el 1999 es descobrí que era un encàrrec fet per la policia tsarista a Matvei Golovinski.
Publicat per primera vegada el 1903 a la Rússia tsarista, l'objectiu del qual era justificar ideològicament els pogroms que sofrien els jueus. El text, considerat un frau històric, seria la transcripció d'unes suposades reunions dels «savis de Sió», en què aquests detallen els plans d'una conspiració jueva, que controlaria la maçoneria i els moviments comunistes, estesa per totes les nacions de la Terra, i tindria la finalitat d'aconseguir el poder mundial. Els protocols dels savis de Sió és la publicació antisemita més famosa i àmpliament distribuïda de l'època contemporània. Les seves afirmacions sobre els jueus continuen circulant fins avui, especialment per Internet.
El 1905 es publicà la seua edició completa.

## Vegeu també

* Teoria de la conspiració.
* Pseudohistòria.
* Govern d'Ocupació Sionista.

## Referències

* ↑ «Els protocols dels savis de Sió». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Díez, Míriam «'Los protocolos de los sabios de Sion'». El Nacional, 23-07-2017.
* ↑ John Cull, Nicholas; Holbrook Culbert, David; Welch, David. Propaganda and mass persuasion: a historical encyclopedia, 1500 to the present (en anglès). ABC-CLIO, 2003, p.323. ISBN 1576078205.

## Enllaços externs

* Els protocols dels savis de Sió al programa En guàrdia de Catalunya Ràdio.
* «Els protocols dels savis de Sió» al web Històries d'Europa.
# Hare Conditioned

Hare Conditioned és un curtmetratge d'animació dirigit per Chuck Jones el 1945, protagonitzat per Bugs Bunny i un director d'uns grans magatzems.

## Argument

Bugs representa un empleat que està encarregat de vendre un conjunt de càmping, el seu cap decideix traslladar-lo a un altre departament però Bugs fuig. Després d'haver-li disparat amb un fals fusell, Bugs disfressat de senyora fa rodar el director, el conill i el cap fan nombroses anades i vingudes en diferents botigues abans de fer una nova carrera-persecució als ascensors.

## Referències

* ↑ Beck, Jerry; Friedwald, Will. Looney tunes and merrie melodies : a complete illustrated guide to the Warner Bros. Cartoons. Nova York: Henry Holt and Co, p. 161. ISBN 0-8050-0894-2.
* ↑ Lenburg, 1999, p. 61-62.
* ↑ «Hare Conditioned» (en anglès). IMDB, 11-08-1945. [Consulta: 15 desembre 2020].

## Bibliografia

* Lenburg, Jef. The encyclopedia of animated cartoons (en anglès). 2a edició. Nova York: Facts on File, 1999, p. 60-61. ISBN 0-8160-3831-7.

## Enllaços externs

* «Hare Conditioned (1945) with the ending segment featuring Bugs Bunny» (vídeo) (en anglès).
| Precedit per: Hare Trigger | Curtmetratges de Bugs Bunny 1945 | Succeït per: Hare Tonic |
# Ostrovnoi (Primórie)

* Per a altres significats, vegeu «Ostrovnoi».
Ostrovnoi (en rus: Островной) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 3 habitants.

## Referències

* ↑ Законодательное собрание Приморского края. Сборник «Муниципальные образования Приморского края»