OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Yuika Sugasawa

Yuika Sugasawa (菅澤 優衣香, 5 d'octubre de 1990) és una futbolista japonesa.

## Selecció del Japó

Va debutar amb la selecció del Japó el 2010. Va disputar 60 partits amb la selecció del Japó. Ha disputat Copa del Món de 2015 i 2019.

## Estadístiques

Selecció del Japó :
| Anys | Partits | Gols |
| 2010 | 6 | 0 |
| 2011 | 0 | 0 |
| 2012 | 4 | 2 |
| 2013 | 2 | 0 |
| 2014 | 12 | 6 |
| 2015 | 14 | 2 |
| 2016 | 1 | 0 |
| 2017 | 4 | 1 |
| 2018 | 17 | 6 |
| Total | 60 | 17 |

## Referències

* ↑ 2010, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 Japan Football Association(japonès)

## Enllaços externs

* Yuika Sugasawa, Fitxa a Soccerway
# Platja de l'Estany Tort

La platja de l'Estany Tort és una platja seminatural del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre), situada a ponent de la urbanització la Cala Nova, que la separa de la platja de Xelin, en una cala que forma un port natural, utilitzat fins als anys 1920 pels pescadors. Té una longitud de 58 metres i una amplada de 93 metres, formada per sorra fina i mitjana i còdols, amb aigües poc profundes, molt apropiades per a la pràctica del submarinisme i la fotografia subaquàtica. Al rereplatja es formen dunes movents, d'uns 400 m², amb comunitats de borró (Ammophila arenaria).
A la platja hi desemboca el barranc de l'Estany Tort, on s'hi forma una llacuna litoral, amb presència del samaruc, peix en perill crític d'extinció.

## Referències

* ↑ «Cala Estany Tort». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «L'Estany Tort». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platja de l'Estany Tort». Paisatges Vius.
* ↑ «La llacuna de l’Estany Tort, afectada pel temporal». La Cala RTV, 07-02-2020.
# Companyia Cervesera del Montseny

La Companyia Cervesera del Montseny és una empresa catalana que elabora cervesa artesana des del 2007 i situada als peus del Montseny a la localitat de Sant Miquel de Balenyà, al municipi de Seva. L'empresa està constituïda com a societat limitada laboral i hi treballen sis persones.
La finalitat de la Companyia Cervesera del Montseny és fer una bona cervesa i amb una producció de cervesa artesanal fent servir ordi cerveser, malta d'ordi o malta de blat. Mitjançant el sistema d'elaboració tradicional anglès (amb maceració pel mètode d'infusió simple), el procés productiu és pràcticament manual, amb les mecanitzacions bàsiques imprescindibles. La microcerveseria està especialitzada en cerveses de la família de les Ales o d'alta fermentació.
L'activitat arrenca quan la microcerveseria anglesa Wolf Brewery es ven la seva maquinària per a comprar-li i poder començar així la seva pròpia producció de cervesa a Catalunya. Des d'aleshores tenen la capacitat d'elaborar 3000 litres de cervesa a cada producció, i a l'estiu del 2013 feien dues produccions per setmana, que equival a elaborar 24.000 litres de cervesa al mes. La microcerveseria preveu facturar més d'un milió d'euros el 2015.
Produeixen fins a vuit varietats de cervesa: Lupulus, Malta, Negra, Blat, Hivernale, EcoLupulus, Malta Cuvée i Aniversari que es poden trobar a supermercats i botigues especialitzades, i recentment la microcervecera ha produït 9.000 ampolles d'una cervesa nova amb un 20% de castanya del Montseny.
Una activitat complementària a la producció de cervesa artesana són les visites guiades que permeten que totes les persones interessades en el món de la cervesa artesana puguin conèixer de primera mà el procés d'elaboració del producte. Durant l'any 2013, prop d'un miler de persones van passar per les instal·lacions de la cervesera osonenca. El 2016 van arribar a fregar la xifra de facturació del milió d'euros.

## Referències

* ↑ Un artesà entre gegants, Ara, 24/5/2015
* ↑ El 9 nou, 14 de febrer de 2014
* ↑ Gastroteca.cat
* ↑ «Història». Cervesa Artesana, Cervesa del Montseny. [Consulta: 23 agost 2016].
* ↑ Entrevista a Via Empresa Arxivat 2014-04-19 a Wayback Machine., consultat al 18/04/2014
* 1 2 Europapress, 16 de febrer del 2014
* ↑ Vilaweb.cat, notícia del 06/02/2014
* ↑ FREIXA, Elena germà gran de la cervesa artesana ja frega el milió d'euros Ara, 18/4/2016

## Enllaços externs

* Companyia Cervesera del Montseny - Lloc web oficial
* Gremi d'Elaboradors de Cervesa Artesana i Natural
# Parc de la Llacuna

El parc de la Llacuna és una zona verda urbana del municipi de Montcada i Reixac creada l'any 2009, situada al sector de Mas Duran, entre el torrent de Can Duran, la carretera BV-1411, el pla de Rocamora i Mas Rampinyo.
Amb una superfície de més de 13 hectàrees, és el segon parc en extensió del municipi. És un parc que conté diversos espais de tipologies ben diferenciades i el qual s'ha creat al voltant d'una zona humida seminatural, anomenada llacunes de Can Duran, incloses dins l'inventari de zones humides de Catalunya. La zona propera a la llacuna, manté una vegetació típica de zones humides amb canyís, boga, tamarius, sanguinyols, joncs, salzes… Un camí i diferents canals protegeixen la llacuna per tal de garantir-ne la qualitat ambiental. Al sud del parc, tocant amb el torrent, trobem una extensa plana d'unes 2 hectàrees constituïdes per una devesa de plàtans. La zona nord trobem una reproducció d'alzinar natural mentre que bosquets de pi pinyoner formen una zona de transició entre el parc i la zona agrícola contigua. En total al parc hi han plantats uns 2.000 arbres d'espècies autòctones.
El parc compta amb diversos zones de jocs infantils, un skate parc, zones esportives, dues àrees de pícnic i diferents miradors per a l'albirament de fauna, un dels seus principals atractius ja que s'hi ha arribat a albirar una cinquantena d'espècies d'ocells.

## Referències

* ↑ «Parc de la Llacuna». AMB. [Consulta: 1r desembre 2019].
* ↑ «Díptic Parc de la Llacuna». Ajuntament de Montcada i Reixac, 2009 [Consulta: 1r desembre 2019].
* ↑ «Parc de La Llacuna». Ajuntament de Montcada i Reixac. [Consulta: 1r desembre 2019].
* ↑ «Parc de la Llacuna de Montcada i Reixac». Tot Nens. [Consulta: 1r desembre 2019].
* ↑ «Visor de Fauna». AMB. [Consulta: 1r desembre 2019].
# Barcience

Barcience és un municipi de la província de Toledo a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa. Limita amb Novés, Huecas, Rielves, Gerindote i Torrijos.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 110 | 113 | 112 | 111 | 107 | 113 | 110 | 99 | 95 | 214 |

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Luciano Garrido Vázquez | PSOE | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Luciano Garrido Vázquez | PSOE | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Luciano Garrido Vázquez | PSOE | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Luciano Garrido Vázquez | PSOE | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Luciano Garrido Vázquez | PSOE | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Luis Gómez García | PSOE | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Luis Gómez García | PSOE | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Luis Gómez García | PSOE | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |
# Piabarchus torrenticola

Piabarchus torrenticola és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,7 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraguai.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mahnert, V. i J. Géry 1988 Les genres Piabarchus Myers et Creagrutus Günther du Paraguay, avec la description de deux nouvelles espèces (Pisces, Ostariophysi, Characidae). Rev. Fr. Aquariol. 15:1-8.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Oyakawa, O.T. 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Platja de l'Estany (l'Ametlla de Mar)

La platja de l'Estany és una platja seminatural del municipi de l'Ametlla de Mar (Baix Ebre), situada entre el Port de l'Estany, a llevant, i un roquissar, a ponent, que la separa de la platja de Port Olivet. Orientada al sud-est, té una longitud de 184 metres i una amplada mitjana de 53 metres, formada per còdols i sorra mitjana i fina. Disposa de guingueta, bar restaurant, senyalització, servei de socorrisme i salvament, accés per a persones amb mobilitat reduïda, dutxes, sanitaris i zona d’aparcament. L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.
Entre la platja de l'Estany i la platja de Port Olivet hi ha un búnquer d’artilleria de costa de la Guerra Civil espanyola, anomenat les Fortificacions.

## Referències

* 1 2 «Platja de l'Estany». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Port de l'Estany Gras». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «La història de les Fortificacions i del nucli urbà de l’Ametlla de Mar reviu, un any més, a través de visites guiades». La Cala RTV, 06-07-2023.
# Consell Regional de la Reunió

El Consell Regional de l'illa de la Reunió és una assemblea elegida que dirigeix la regió d'ultramar de l'illa de la Reunió. Actualment és presidit per Didier Robert. Està format per 44 membres elegits cada sis anys. La seva seu fou batejada en honor del seu antic president, Pierre Lagourgue, té forma de piràmide invertida, es troba molt a la vora del campus principal de la universitat de La Reunió, a Moufia, a Saint-Denis.

## Presidents
### Presidents de l'establiment públic regional

* Marcel Cerneau (1973-1978)
* Yves Barau (1978-1983)

### Presidents del consell regional

* Mario Hoarau (1983-1986)
* Pierre Lagourgue (1986-1992)
* Camille Sudre (1992-1993)
* Margie Sudre (1993-1998)
* Paul Vergès (1998-2010)
* Didier Robert (2010-)

## Vegeu també

* Consell General de l'illa de la Reunió

## Enllaços externs

* Web del consell regional de La Reunió Arxivat 2011-02-03 a Wayback Machine.
# Unión Nacional

Unión Nacional (UN) va ser una coalició política espanyola d'extrema dreta que es va presentar a les eleccions generals de 1979. Era formada per Fuerza Nueva, Falange Española de las JONS, Círculos José Antonio, Comunión Tradicionalista, Asociación de Jóvenes Tradicionalistas i Confederación Nacional de Excombatientes i representava a les forces polítiques defensores del franquisme.
Tenia com a precedent a la coalició Alianza Nacional del 18 de julio, que s'havia presentat a les eleccions de 1977 però sense obtenir representació parlamentària. En les eleccions de l'1 de març de 1979, les primeres que van tenir lloc a Espanya després de l'aprovació de la constitució espanyola de 1978, va obtenir 378.964 vots (2,1 %) i un diputat en la persona de Blas Piñar. L'escó el va obtenir a Madrid amb 110.730 vots (4,8 %), però va obtenir percentatges significatius en les circumscripcions de Toledo (7,3 %), Guadalajara (6,6 %), Ciudad Real (4,1 %), Santander (3,9 %), Burgos (3,8 %) i Valladolid (3,7 %). Es tracta de l'única vegada, des de les eleccions de 1977, que un partit d'extrema dreta i obertament profranquista ha obtingut representació a les Corts Generals.
La relació entre els grups que van conformar la coalició va ser empitjorant progressivament. De cara a les eleccions de 1982 la coalició es va desfer i, per separat, cap de les formacions polítiques integrants va poder revalidar l'escó obtingut en 1979.

## Resultats electorals

| Eleccions i data | Vots | % | Representants | Diputat (circunscripció) |
| Eleccions generals espanyoles de 1979 | 378.964 | 2,11 | 1 / 350 | Blas Piñar (Madrid) |

## Referències

* ↑ Rodríguez Jiménez, José Luis. Reaccionarios y golpistas: la extrema derecha en España : del tardofranquismo a la consolidación de la democracia, 1967-1982. Editorial CSIC - CSIC Press, 1994, p. 333. ISBN 978-8-40007-442-5.
* ↑ Fernández Amador, Mónica. El poder municipal en Almería durante la transición a la democracia. Universidad Almería, 2014, p. 884. ISBN 978-8-41602-715-6.
* ↑ Rodríguez Jiménez, 1991, p. 283.

## Bibliografia

* Rodríguez Jiménez, José Luis «Origen, desarrollo y disolución de Fuerza Nueva (una aproximación al estudio de la extrema derecha española)». Revista de estudios políticos. Centro de Estudios Políticos y Constitucionales [Madrid], 73, 1991, pàg. 261-288. ISSN: 0048-7694.
# Processó das Xás

Processó das Xás o Processó das Xans: processó semblant a la Santa Compaña però que es diferencia que no són fantasmes de morts els quals van en ella, sinó fantasmes de vius.
Marxen en dues fileres i duen un taüt. Com més prop del taüt van els membres, més imminent és la seua mort. Els quals van més lluny poden tardar fins a tres o quatre anys. El qual es troba amb aquesta processó, només la veu, però no la sent. La trobada es dona quasi sempre en els creus dels camins, on és costum detenir-se amb els difunts perquè els capellans tiren responsos.
Si el que la troba és un amic dels quals van en la processó, l'única cosa que li fan és dur-lo per l'aire a altra part; si és enemic, li donen una gran pallissa i ho arrosseguen per les esbarzers.
Són poques les persones que veuen la processó das Xás, perquè per a açò es necessita posseir una d'aquestes condicions: que el padrí de qui la veu resara malament el credo quan ho van batejar, o bé que el cura canviara els sants olis confonent els de l'extrema unció amb els del baptisme. Tal error es pot remeiar batejant-se de nou.

## Vegeu també

* Santa Compaña
# Paradoxornis cellanegre

El paradoxornis cellanegre (Chleuasicus atrosuperciliaris) és una espècie d'ocell passeriforme de la família dels paradoxornítids (Paradoxornithidae), tot i que sovint encara se'l troba classificat amb els sílvids (Sylviidae). Viu al sud-est de l'Àsia. Actualment se considera l'única espècie del gènere Chleuasicus, encara que anteriorment se'l classificava en el gènere Paradoxornis.
El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Descripció

Fa al voltant de 15 cm de llarg, inclosa la seva llarga cua. El plomatge de les seves parts superiors és marró olivaci o grisenc, mentre que les seves parts inferiors són de color crema. El seu cap és de color castany ataronjat, excepte la zona compresa per la gola, la part frontal de les galtes i al voltant dels ulls que són de color blanquinós, emmarcades per una petita mitja lluna negra sobre l'ull, que dona nom a l'espècie.

## Distribució i hàbitat

Es troba disseminat pels boscos de muntanya des de l'Himàlaia oriental fins a les muntanyes de nord-est d'Indoxina, distribuït per Bhutan, Myanmar, el sud de la Xina, al nord-est de l'Índia, i el nord de Laos, Tailàndia i el Vietnam.

## Referències

* ↑ Lepage, Denis. «Avibase - la base de dades mundial d'ocells». [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «paradoxornis cellanegre». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Sylviid babblers, parrotbills, white-eyes». IOC World Bird List Version 11.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2021. [Consulta: 17 juny 2021].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 633. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Sylvioidea III a la llista mundial del Congrés Ornitològic Internacional. Versió 3.5
* ↑ Cladograma de picoloros i fulvetas
* ↑ BirdLife International. «Pale-billed Parrotbill. Suthora atrosuperciliaris (formerly as: Chleuasicus atrosuperciliaris)» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Shrestha, Tej Kumar. Birds of Nepal: Field Ecology, Natural History and Conservation (with Reference to Those of India, Bangladesh, Bhutan, Pakistan and Sri Lanka) (en anglès). 2, p. 38. ISBN 9780952439097 [Consulta: 1r març 2021].
* ↑ BirdLife International (BLI) (2012). "Paradoxornis atrosuperciliaris." 2012 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2012. [Consulta: 21 d'agost de 2012]

## Bibliografia

* Robson, C. (2007). Family Paradoxornithidae (Parrotbills) pp. 292 - 321 in; del Hoyo, J., Elliott, A. & Christie, D.A. eds. Handbook of the Birds of the World, Vol. 12. Picathartes to Tits and Chickadees. Lynx Edicions, Barcelona.
# Banco Ambrosiano

El Banco Ambrosiano va ser un banc catòlic, amb seu a Milà. El banc del Vaticà, l'Institut per a les Obres de Religió, en tenia una participació directa i indirecta majoritària. Creat el 1896, va fer fallida durant el papat de Joan Pau II, quan Roberto Calvi (1920-1982), anomenat «banquer de Déu», n'era el president el 1982 en mig d'un escàndol financer, amb una pèrdua estimada entre 1200 i 1300 milions de dòlars.
L'institut, creat el 1896 per voluntat de l'advocat Giuseppe Tovini, va tenir un èxit apreciable des del principi, aprofitant el moment d'expansió econòmica. Per tal de conservar el seu caràcter de «banc catòlic», els empleats havien de presentar un certificat de bateig juntament amb un certificat de fe pel rector de la parròquia. La gestió dels primers 60 anys de l'institut va estar marcada per una gran prudència al mercat bancari: la rica burgesia milanesa i les diòcesis llombardes hi van dipositar els seus actius. El 1975, Roberto Calvi que hi havia començat com empleat senzill en va esdevenir el president.
Des dels anys 1970, aconsellat per Michele Sindona (1920-1986), el cardenal Paul Marcinkus, cap de l'Institut per a les Obres de Religió, via el Banco Ambrosiano en concertació estreta amb Calvi, va investir en empreses fantasma d'Amèrica Llatina i les Bahames, Liechtenstein i Luxemburg, va finançar la compra d'armes, netejar diners de la màfia i altres fraus no gaire compatibles amb la moral catòlica oficial. El 1982, la Banca Central d'Itàlia va descobrir el forat del Banco Ambrosiano. El 7 de juny, Calvi se'n va anar a Londres per negociar amb l'Opus Dei una manera de tapar-lo i evitar la fallida. El 18 de juny, el van trobar mort penjat sota el pont de Black Friars probablement un assassinat disfressat de suïcidi. El mateix dia, la seva secretària va saltar per una finestra, «suïcidada», també.
Sindona, condemnat a 25 anys, va morir enverinat a la presó de Voghera el 1986 pocs dies abans d'haver de testimoniejar.

## Referències

* 1 2 Summers, Chris «An end to the mystery of God's Banker?» (en anglès). BBC News, 31-03-2004.
* ↑ Salinger, Lawrence M. Encyclopedia of white-collar & corporate crime (en anglès). volum I. Thousand Oaks, Calif.: Sage Publications, 2005, p. 72-73. ISBN 978-1-4522-6514-8.
* ↑ Posner, Gerald L. God's bankers : a history of money and power at the Vatican (en anglès). Nova York: Simon & Schuster, 2015, p. 236-238. ISBN 978-1-4165-7657-0.
* ↑ Sanuy, Francesc «Qui està de pega…». El Punt, 28-09-2010, pàg. 17.
* ↑ Posner, 2015, p. 237.
* ↑ Castells, Manuel. L'Era de la informació : economia, societat i cultura. Barcelona: UOC, 2003, p. 203. ISBN 84-8429-318-1.
* ↑ Otero, Malcolm; Giménez, Santi. Il·lustres execrables (la part fosca dels personatges més idolatrats de la humanitat). Barcelona: BSA, 2017. ISBN 978-84-9069-693-4.
* 1 2 Busquets i Grabulosa, Lluís. Carta al Papa d'un creient crític amb motiu de la seva visita a Barcelona. Barcelona: Ara Llibres, 2010. ISBN 978-84-92907-25-0.

## Bibliografia

* Di Giacomo, Maurizio; Minguell, Jordi. El Finançament de l'Església Catòlica. Barcelona: Llibres de l'Índex, 1996, p. 137. ISBN 84-87561-86-1.
# Dos dies del Gaverstreek

Els Dos dies del Gaverstreek (en neerlandès: Tweedaagse van de Gaverstreek) és una cursa ciclista que es disputa al Brabant Flamenc, a Bèlgica. La cursa es creà el 1977.

## Palmarès fins al 1993

| 1977: Dirk Ceuterick 1978: Daniël Willems 1979: Pieter Verhaeghe 1980: Eddy Copmans 1981: Dirk Demol 1982: Patrick De Neut 1983: Filip Van Vooren 1984: Edwin Bafcop 1985: Johan Museeuw | 1986: Jean-Pierre Heynderickx 1987: Pieter Huyghe 1988: Nico van de Klundert 1989: Edwin Enthoven 1990: Luc Dierickx 1991: Patrick Rasch 1992: Pascal Desmul 1993: Wim Feys |

## Palmarès a partir del 1994

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1994 | Carl Roes | Rufin De Smet | Hans Pijpers |
| 1995 | Danny In 't Ven | Stefaan Vermeersch | Yvan Segers |
| 1996 | Ronny Van Asten | Nico Strynckx | Brian Dalgaard Jensen |
| 1997 | Danny Dierckx | Chris Pollin | Jan Karlsson |
| 1998 | Gianni Rivera | Danny Dierckx | Karsten Kroon |
| 1999 | Mathew Hayman | Nico Strynckx | Johan Dekkers |
| 2000 | James Vanlandschoot | Gino De Weirdt | Julien Vergeres |
| 2001 | Jurgen de Jong | Gert Steegmans | Jurgen Van Loocke |
| 2002 | Nick Nuyens | Bart Dockx | Hans Dekkers |
| 2003 | Sébastien Rosseler | Bart Dockx | Johan Vansummeren |
| 2004 | Jeremy Yates | Geert Steurs | Kurt Hovelijnck |
| 2005 | Nico Kuypers | Geoffrey Demeyere | Gert Vanderaerden |
| 2006 | Kristof Vandewalle | Kristof De Zutter | Gabriel Rasch |
| 2007 | Nico Kuypers | Tom Criel | Eduard Bogaert |
| 2008 | Bert De Backer | Klaas Sys | Julien Vermote |
| 2009 | Davy Commeyne | Vytautas Kaupas | Nico Kuypers |
| 2010 | Timothy Stevens | Johan Lindgren | Joeri Calleeuw |
| 2011 | Sander Cordeel | Dries Depoorter | Ben Grenda |
| 2012 | Tom Goovaerts | Yves Lampaert | Olivier Pardini |
| 2013 | Timothy Dupont | Jérôme Baugnies | Timothy Stevens |
| 2014 | Aimé De Gendt | Tim Vanspeybroeck | Oliver Naesen |
| 2015 | Joeri Stallaert | Jori Van Steenberghen | Sander Cordeel |
| 2016 | Mathias Ballet | Matthias Legley | Aaron Verwilst |

## Referències

* Pàgina oficial Arxivat 2016-11-10 a Wayback Machine.
* Palmarès Arxivat 2016-11-10 a Wayback Machine. a la pàgina oficial
* Palmarès a siteducyclisme.net
* Palmarès a cyclisme-sport.fr