OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carlisle (Carolina del Sud)

Carlisle és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 496 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carlisle tenia 496 habitants, 189 habitatges i 127 famílies. La densitat de població era de 134,9 habitants/km².
Dels 189 habitatges en un 27,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38,6% hi vivien parelles casades, en un 22,2% dones solteres, i en un 32,8% no eren unitats familiars. En el 30,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,33.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,6% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 28,8% entre 25 i 44, un 24,6% de 45 a 60 i un 12,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.875 $ i la renda mediana per família de 33.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.667 $ mentre que les dones 16.447 $. La renda per capita de la població era de 10.190 $. Entorn del 23,6% de les famílies i el 26,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Carlisle». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carlisle». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Carlisle (desambiguació)

«Carlisle» té aquests significats:
* Toponímia:
** Carlisle, Cúmbria, Anglaterra
** Estats Units:
*** Carlisle (Arkansas)
*** Carlisle (Carolina del Sud)
*** Carlisle (Indiana)
*** Carlisle (Iowa)
*** Carlisle (Kentucky)
*** Carlisle (Massachusetts)
*** Carlisle (Ohio)
*** Carlisle (Pennsilvània)
*** New Carlisle (Indiana)
*** New Carlisle (Ohio)
* Biografies:
** Alma Carlisle
** Anthony Carlisle (Durham, 1768 - Londres, 1840), anatomista i cirurgià anglès
** Belinda Carlisle (1958, Hollywood, Califòrnia), cantant estatunidenca
# Casa de l'Abat (Tarragona)

La Casa de l'Abat és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici amb planta baixa i dos pisos d'alçada. Les seves façanes donen al carrer de l'Abat i al de Riudecols, així com al carrer Major. La façana principal és la del carrer de l'Abat i està decorada amb esgrafiats al segon pis.
Té cinc finestres al primer pis i sis al segon una d'elles geminada. Conserva al seu interior l'antiga disposició conventual amb cel·les amb escuts incomplets, arcs ogivals amb divises monàstiques que recorden el pas, per aquesta mansió, dels frares de l'ordre cistercenc.
A l'entrada hi ha un quadre de rajoles que representa a Sant Bernat agenollat amb l'aparició de la Verge.

## Referències

* 1 2 3 «Casa de l'Abat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 maig 2018].
# Cas Català-Illetes

«Cas Català-Illetes» té aquests significats:
* Cal Català, barriada de Calvià situada entre Sant Agustí i Illetes
* Illetes, barriada de Calvià situada entre Cal Català i Bendinat
# Carlo Rainaldi

Carlo Rainaldi (Roma, 4 de maig de 1611 - Roma, 8 de febrer de 1691) va ser un arquitecte italià del període Barroc.
Nascut a Roma, Rainaldi va ser un dels arquitectes més influents del segle xvii. Inicialment va treballar al costat del seu pare, Girolamo Rainaldi.
Després de la mort del seu pare, es va adherir al monumental estil Barroc, i va guanyar influència després que el papa Urbà VIII Barberini, va ser reemplaçat pel govern més auster d'Innocenci X Pamphili.

## Principals obres

Entre els seus treballs es troben la façana de Sant'Andrea della Valle (1661-1665), que va realitzar junt amb Carlo Fontana, les esglésies bessones de Santa Maria dei Miracoli i Santa Maria in Montesanto a la Piazza del Popolo i també Santa Maria in Campitelli (1663-1667) considerada la seva obra mestra, que es caracteritza per la seva planta longitudinal amb un espai modificat per dos eixos transversals, i per les imponents columnes exemptes, tant a l'interior com en la façana.
Va iniciar junt amb el seu pare l'església de Santa Agnese in Piazza Navona, però van ser substituïts al poc d'iniciar-la per Francesco Borromini que va realitzar la major part d'aquesta obra. Finalment Carlo Rainaldi va ser nomenat novament per a la finalització de l'església (en la que també havia intervingut G.L. Bernini), modificant el projecte de Borromini.
L'any 1660 va enviar un disseny al concurs del nou palau reial del Louvre a París, promogut per Lluís XIV en el que també van participar Pietro da Cortona i Bernini, entre d'altres.
A més a més d'edificis, Rainaldi va dissenyar també escenografies per a esdeveniments i ritus religiosos. El 1650 va dissenyar l'escenografia de les Quarant'ore per a l'església del Gesù, i el cadafal commemoratiu de Felip IV d'Espanya el 1665.

## Bibliografia

* F. Fasolo, L'opera di Hieronimo e Carlo Rainaldi, Roma 1961 (en italià)
* R. Wittkower, Carlo Rainaldi and the architecture of the full baroque, in "Art Bulletin" XIX, 1937, pp. 242–313 (en anglès)
# Casalot de la Llegenda

El Casalot de la Llegenda fou una masia, actualment en ruïnes, de l'extrem de llevant del terme municipal de Monistrol de Calders, al Moianès, a prop del límit amb Granera. És en terres de la masia del Coll.
Es troba a la mateixa carena del Serrat dels Ermots del Coll, al sud-est de Trullars, al sud-oest de la masia del Coll i al nord-oest de la de la Roca.
És una masia sobre la qual no hi ha, fins ara, cap mena de documentació que permeti saber-ne el nom, però existeix la llegenda que diu que es tracta d'una masia fundada fora de la jurisdicció del baró de Granera, però a ran dels seus termes, per un jove que fugia dels mals usos d'aquell baró, concretament el del dret de cuixa. Com que només se'n coneix aquesta llegenda, aquest és el nom provisional que s'hi ha posat.

## Referències

* ↑ ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006.
# Casalot de Vallcàrquera

El Casalot de Vallcàrquera és una antiga masia de Vallcàrquera, en el terme municipal de Sant Llorenç Savall, a la comarca catalana del Vallès Occidental.
Les seves restes són a 665,8 metres d'altitud, a l'extrem nord del terme, a la dreta de la capçalera del torrent de Vallcàrquera i a l'esquerra del torrent de l'Ermengol. És al nord-oest de Can Salvi i de Salallacera.

## Enllaços externs

* El Casalot de Vallcàrquera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casalot de Coll d'Ases

El Casalot de Coll d'Ases fou una masia i hostal de camí ral del terme municipal de Granera, a la comarca catalana del Moianès. Pertanyia a la parròquia de Sant Julià d'Úixols.
Estava situat a 922 metres d'altitud, al nord del Coll d'Ases, ran del límit amb el terme de Sant Llorenç Savall, en el vessant nord-oest de la Carena de Coll d'Ases. Les seves ruïnes són al sud-est de Salvatges.
El seu accés és actualment llarg i difícil, tot i que antigament era a peu d'un dels camins principals que enllaçaven Granera amb el Vallès Oriental. És al sud-est de Salvatges, masia que cap prendre com a referència. El Casalot de Coll d'Ases dista quasi 800 metres en línia recta de Salvatges, però els camins que hi menen han de fer molts retombs per tal de superar el desnivell que separa les dues construccions.

## Bibliografia

* Garcia-Pey, Enric. Granera: recull toponomàstic. Barcelona: Institut Cartogràfic de Catalunya - Societat d'Onomàstica, 2004 (Col·lecció "Monografies", 26). ISBN 978-84-393-6526-8.
* Rodríguez Lara, José Luis. «Granera». A: Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009 (Col·lecció "Camí Ral", 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Casa Comerma (Terrassa)

La Casa Comerma és un edifici del centre de Terrassa, situat al carrer de la Creu Gran, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És un habitatge unifamiliar entre mitgeres format per planta baixa, dos pisos i terrat. La planta baixa presenta dues obertures, una finestra a la banda esquerra d'arc carpanell i la porta d'accés d'arc escarser a la banda dreta, amb tarja d'escala superior. El primer pis està ocupat per un balcó de tres obertures i al segon pis hi ha una finestra de la mateixa tipologia. Les obertures presenten llindes amb els angles arrodonits. L'edifici es corona amb una cornisa amb decoració dentada i barana seguida de terrat.
Va ser bastida l'any 1917 per l'arquitecte Lluís Muncunill.

## Referències

* ↑ «Casa Comerma». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Joseph Engelberger

Joseph Frederick Engelberger (Nova York, 26 de juliol de 1925―Newtown, 1 de desembre de 2015) va ser un físic, enginyer i emprenedor estatunidenc.
Conegut com el «Pare de la Robòtica Industrial». Amb l'autorització de la patent concedida a l'inventor George Devol, Engelberger va desenvolupar el primer robot industrial als Estats Units, el Unimate, en la dècada de 1950. Posteriorment va treballar com a emprenedor i gran defensor de la tecnologia robòtica, a més d'en fàbriques, en diversos camps, incloent les indústries de serveis, la cura de la salut, i l'exploració espacial.

## Biografia

El 1956, Engelberger va fundar Unimation Inc., que va ser la primera empresa del món a desenvolupar robòtica. Dos anys abans Devol ja s'havia assegurat les patents sobre la tecnologia robòtica. El primer robot industrial es va instal·lar en General Motors, en la Planta pilot Inland Fisher en Ewing (Nova Jersey) el 1961. Durant les següents dues dècades, els japonesos van prendre la iniciativa amb una forta inversió en robots per reemplaçar a les persones que realitzaven certes tasques.
La Robotics Industries Association lliura anualment el Joseph F. Engelberger Awards a "les persones que han contribuït notablement a la promoció de la ciència i la pràctica de la robòtica". El 2000 el Congrés Mundial de l'automatització es va dedicar a Engelberger, qui va pronunciar el discurs principal.
Ha estat un dels primers defensors d'una major inversió en sistemes robòtics, Engelberger ha publicat articles i va donar testimoniatge davant el Congrés sobre el valor d'ús de l'automatització a l'espai, molt abans dels èxits de la NASA i els aterratges a Mart, de Galileo i altres missions científiques espacials tripulades

## Publicacions

* Robotics in Practice (1980)
* Robotics in Service (1989)

## Referències

* ↑ «Va morir Joseph Engelberger, el pare de la robòtica». Arxivat de l'original el 2015-12-03. [Consulta: 6 desembre 2015].
* ↑ Robotics Online: Joseph F. Engelberger Robotics Awards Fact Sheet
* ↑ IEEE bios: Joseph F. Engelberger

## Vegeu també

* Isaac Asimov

## Enllaços externs

* Sounds like a Robot to me. Joseph Engelberger, amb les seves pròpies paraules, sobre el primer robot industrial. (en anglès)
* Life Timeline - Resume
# Casagemes (Moià)

Casagemes és una masia situada en el terme municipal de Moià (Moianès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Està situada a ponent de la vila, al sud del quilòmetre 24 de la carretera N-141c, a llevant del Pou de la Moretona, al nord-est de Vilarjoan, a ponent de la Talaia i al sud-est de Bussanya.

## Descripció

És un mas de planta rectangular, amb coberta a doble vessant, i amb el carener perpendicular a la façana. A la façana, encarada a ponent, s'hi ha adossat un cos format per un porxo als baixos (parcialment cobert) i galeria al primer pis (aquesta continua per la paret de migdia). El portal d'entrada és de pedra picada, formant arc rebaixat. La galeria, de vuit arcs rebaixats, té als pilars de pedra picada. A l'angle nord-oest hi ha adossat un altre cos, avui masoveria, que conté habitatge, terrat corregut, amb pou i cisterna. A uns 10 m del mas hi ha l'antiga masoveria, avui corrals i estables. A tocar del mas hi ha una capella sota l'advocació de la Mare de Déu de Fàtima, avui força reformada.
A l'interior, a dues sales, es conserven motllures de guix al sostre, amb ornamentacions florals, de factura barroca.

## Història

A la casa totes les inscripcions i dates que es llegeixen són posteriors al segle XVII: 1730 a un graó, 1791 a la llinda del portal d'entrada, 1789 a l'antiga masoveria, i la capella també és del segle xviii. El mas sembla que va créixer i consolidar-se amb l'expansió de la vinya a la zona; conserva encara part de les tines i el recinte del celler. Al segle xix i al XX s'hi van fer nous annexos a la part del darrere, construïts en obra, i després arrebossats.

## Referències

* 1 2 3 «Can Casagemes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
# Casagolda

Casagolda és una masia situada al municipi de Castellar de la Ribera, a la comarca catalana del Solsonès.

## Enllaços externs

* Fototeca del Solsonès: Article referit a aquesta masia
# Casal Arumí

El Casal Arumí és una obra amb elements barrocs i eclèctics de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres que forma cantonada amb el carrer de la Mare de Déu dels Àngels. Consta d'una planta baixa i dos pisos superiors. La façana principal, que dona a la plaça de la Pietat, té a la planta baixa dos grans portals de mig punt i adovellats en els extrems de la façana. A les plantes superiors, les obertures s'organitzen en tres eixos verticals: en el primer pis s'ubiquen balcons volats amb barana de ferro forjat i en el segon pis finestres de llinda plana decorades amb un arc conopial.

## Referències

* ↑ «Casal Arumí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Josu Larrazabal

Josu Larrazabal (Orozko, Biscaia, 24 de desembre de 1981) és un preparador físic i director esportiu d'equips professionals de ciclisme de carretera. Actualment, és el responsable de rendiment de l'equip de ciclisme professional Trek-Segafredo, tot i que, anteriorment, també va ser director esportiu del mateix equip.
Josu també és conegut per haver estat director esportiu i preparador físic del conegut equip Euskaltel-Euskadi entre els anys 2006 i 2012.
El maig del 2022 va ser el preparador físic de la corredora neerlandesa Ellen van Dijk, i l'artífex de què aquesta aconseguís batré el rècord mundial de l'hora en pista.

## Referències

* ↑ «Want to ride 100 miles? Master 50» (en anglès americà), 30-07-2021. [Consulta: 26 maig 2022].
* ↑ «Josu Larrazabal, la ciencia del Trek-Segafredo: “El corredor no es un robot”» (en castellà), 30-12-2015. [Consulta: 26 maig 2022].
* ↑ «How Ellen van Dijk and Trek prepared for her hour record attempt» (en anglès americà), 21-05-2022. [Consulta: 26 maig 2022].
* ↑ «Ellen van Dijk smashes UCI World Hour Record» (en anglès americà), 23-05-2022. [Consulta: 26 maig 2022].
# Casa de pescadors al port

La Casa de pescadors al port és una obra de Begur (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Edifici de PB i dues plantes, situat a frec del port i guanyant el desnivell del terreny. Són dues cases que tenen accés per planta baixa i on es concentren els estris de pesca. En planta pis s'unifiquen en un porxo amb barana de balustres i obertures de llinda planera. A ell hi aboquen les estances. Aquest porxo es converteix en terrassa en planta superior i on també hi rauen les estances. L'edifici clou amb un teulat de teula a un vessant. Les façanes laterals retallen el porxo amb obertura de llinda planera i altres obertures. Tota ella blanca. La PB és més massissa.

## Referències

* ↑ «Casa de pescadors al port». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 gener 2019].
# Cementiri de Bellaguarda

El Cementiri de Bellaguarda és una obra del municipi de Bellaguarda (Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

A uns 500m. de la població, dalt d'un turó, es troba el cementiri construït el 1921 en substitució de l'anterior, de menors dimensions. En destaca la portada de pedra, de formes i composició senzilles.
La porta de ferro està flanquejada per dues pilastres amb llinda decorada a la part central amb el dibuix d'una calavera i la inscripció "Hodie mihi mane tibi" (avui per tu, demà per mi). Als extrems del llinda hi ha uns cortinatges. El remat superior és un arc apuntat coronat per una creu, i una prolongació en punta de les pilastres a banda i banda. L'interior de l'arc té gravat un motiu geomètric i la data de construcció.

## Referències

* 1 2 «Cementiri de Bellaguarda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
# Castell de Pollestres

El Castell de Pollestres és un castell medieval d'estil romànic del segle xi situat en el poble de Pollestres, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord.
Està situat en el punt més alt del turonet on es troba el nucli vell del poble, tancant la cellera de la qual nasqué el poble de Pollestres. Per això l'església parroquial de Sant Martí i el seu cementiri eren dins del recinte del castell.

## Història

El 878 Lluís el Tartamut confirmava al monestir d'Arles la possessió del lloc de Pollestres, cosa que confirmava Carlemany el 891. El 898, però, Carles el Simple concedia el territori del poble a un dels seus fidels, Teodosi, tot i que altres documents contemporanis d'aquell deixen veure que la possessió del lloc era compartida entre diversos propietaris.
A mitjan segle x era el monestir de Sant Pere de Rodes qui en tenia la possessió, com confirmen dues butlles pontifícies dels anys 974 i 990, i un privilegi del rei Lotari, del 982. Al segle xi està documentada una família cognominada Pollestres, feudatària de Rodes, de la qual sortiren dos abats de Sant Genís de Fontanes. Al llarg de l'edat mitjana consten com a pabordes de Pollestres diversos monjos de Sant Pere de Rodes. Tanmateix, el 1380 el monestir es venia el poble i territori de Pollestres, per tal de finançar la compra de Llançà; a principis del segle xv consta com a senyor de Pollestres Esteve de la Torre. El 1639 el senyoriu havia passat a qui fou primer cònsol de Perpinyà el 1660, Francesc de Blanes, i fins a la Revolució Francesa en foren senyors els seus descendents.

## Les restes del castell

El recinte del castell, de planta més o menys quadrada, era al costat sud-est de la cellera de Pollestres, església i cementiri inclosos. Se'n conserva la planta i dues torres cantoneres, una a l'angle sud-est i l'altra al nord-oest. Tanmateix, possiblement del castell actual només correspon a l'original la planta de l'edifici, damunt de la qual fou bastit un nou castell en època moderna o contemporània. Caldria fer una neteja dels murs actualment existents per veure si realment corresponen o no a l'edificació original.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Canet de Rosselló». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Ponsich, Pere. «Pollestres: Castell de Pollestres». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ La cellera i el castell de Pollestres, en els ortofotomapes de l'IGN
# José Pratas Romão

José Pratas Romão (nascut el 13 d'abril de 1954) és un exextrem i entrenador de futbol portuguès.

## Carrera com a jugador

Nascut a Beja, Alentejo, Romão va començar a jugar al CD Beja local. També va representar el Vitória de Guimarães, AD Fafe, FC Penafiel, GD Riopele, GC Alcobaça i FC Vizela en una trajectòria professional de 15 anys.
Romão va passar cinc temporades a la Primeira Liga amb el Guimarães, sense arribar a ser més que un jugador suplent. La seva darrera campanya a aquest nivell va ser la 1982–83, descendint amb l'Alcobaça. Es va jubilar el juny de 1984, amb només 30 anys.

## Carrera com a entrenador

Romão va començar a treballar com a entrenador immediatament després de retirar-se, i va tenir la seva primera experiència a la màxima categoria l'any 1984–85 amb el Vizela. L'equip va acabar en la 16a i última posició de la lliga, descendint immediatament. Des de l'inici de la temporada 1987–88 fins al final de la campanya 1999–2000 sempre va treballar a la primera divisió portuguesa, començant per Penafiel i principalment dirigint el GD Chaves, que va portar al cinquè lloc la temporada 1989–90. amb un total de tres estades al club.
L'estiu de 2000, Romão es va incorporar a l'equip d'António Oliveira a la selecció portuguesa, mantenint el seu càrrec fins al final de la Copa del Món de la FIFA 2002. Posteriorment, va estar a càrrec de l'equip sub-21, i també va ser l'entrenador de la nació en la desafortunada campanya dels Jocs Olímpics d'estiu de 2004 a Atenes.
Romão va començar a entrenar a l'estranger l'any 2005 amb el Wydad AC, després va passar a Al-Arabi SC (Qatar), Raja CA (dos cops), Kuwait SC i Al-Arabi SC (Kuwait). Durant la seva etapa a la Botola marroquina, va dirigir tant el WAC com el Raja.

## Referències

* ↑ Época 1972/73: Primeira Divisão (1972/73 Season: First Division); Arquivos da Bola, 27 abril 2007 (portuguès)
* ↑ Época 1975/76: Primeira Divisão (1975/76 Season: First Division); Arquivos da Bola, 5 abril 2007 (portuguès)
* ↑ Época 1982/83: Primeira Divisão (1982/83 Season: First Division); Arquivos da Bola, 8 juny 2007 (portuguès)

## Enllaços externs

* José Pratas Romão, fitxa a ForaDeJogo
* José Pratas Romão a worldfootball.net