OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco López Hernández

Francisco López Hernández (Madrid, 28 d'abril de 1932 - 8 de gener de 2017) fou un escultor espanyol, germà del també escultor Julio López Hernández i marit de la pintora Isabel Quintanilla.

## Biografia

Pertanyia a una família d'orfebres i rebé les primeres lliçons d'escultura del seu pare. Posteriorment estudia a l'Escola d'Arts i Oficis de Madrid i a l'Escola de Belles Arts de San Fernando a Madrid.
El 1956, viatjà a Roma (Itàlia) amb una beca d'estudis del Ministeri d'Educació. També feu estades a París i a Grècia, ampliant la seva formació.
Exposà per primera vegada l'any 1955, en companyia d'altres artistes pertanyents a l'escola realista contemporània espanyola: el seu germà Julio, María Moreno, Antonio López, Isabel Quintanilla, Amalia Avia i d'un informalista, Lucio Muñoz. Va romandre entre 1960 i 1964 a l'Acadèmia d'Espanya a Roma, ocupant una plaça guanyada per oposició.

## Obres

Les seves obres s'exposen a nombrosos museus, incloent el Museu Nacional Centre d'Art Reina Sofia de Madrid, el Museu Britànic de Londres, la Neue Pinakothek de Múnic o la Fundació Juan March.
Obres en llocs públics:
* Relleu de Madrid, 1965, Madrid (en col·laboració amb Rafael Moneo)
* Ofèlia ofegada, 1964, als Jardins de Vil·la Cecília de Barcelona.
* Monument a Enrique Tierno Galván,1988, Parc del Planetari, Madrid
* A la Constitució de 1978 (1991), monument a Girona.Monument a la Constitució de 1978, 1991, a Girona.
* Monument a Lluís Companys, 1998 Barcelona.
* Homenaje al agente comercial, 1998, Estació d'Atocha, Madrid
* Monument a Jose María Escrivá de Balaguer, 2001, Universitat de Navarra (edifici central), Pamplona
* Escultura, Institut de Restauració del Patrimoni Artístic
* Monument a Velázquez, Madrid
* Mujer en la fuente, Ajuntament de Logronyo
* Monument a Carles III d'Espanya, 2004, Pamplona
* Monument a José Antonio Aguirre i Lecube, 2004, Bilbao
* Monument a Blas de Otero, 2005, Bilbao
* Retrat del Pintor Pablo Picasso, 2008, Màlaga

## Referències

* ↑ García, Ángeles «Muere la pintora realista Isabel Quintanilla a los 79 años» (en castellà). El País, 26-10-2017 [Consulta: 27 febrer 2020].
* ↑ «Francisco López Hernández». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 30 gener 2013].

## Bibliografia

* Marín-Medina, José, "Diccionario de pintores y escultores españoles del siglo XX". Editorial Forum Artis. Madrid, 1994.
# Font de Neptú (Berlín)

La Font de Neptú (en alemany Neptunbrunnen) és una font de la ciutat de Berlín, situada als jardins darrere d'Alexanderplatz, entre l'Ajuntament Roig i l'Església de Santa Maria, al districte de Mitte. Obra de l'artista Reinhold Begas, va ser un regal per al kàiser Guillem II de Prússia, lliurat l'any 1891. Representa el déu del mar sobre una petxina i envoltat de quatre figures femenines que simbolitzen als rius Elba, Rin, Oder i Vístula.

## Composició

Al punt més ample el safareig de la font mesura 18 metres. El safareig està feta de granit roig de Suècia i se situa sobre un pedestal de tres graons. L'altura de la secció central fins al cap de Neptú és de 8,50 metres i l'altura fins a la punta del trident és de 10 metres.
En el centre del safareig s'alça una poderosa escultura del déu romà dels oceans, Neptú. Sobre el seu muscle, sostingut amb el braç esquerre, descansa el símbol del seu poder, el trident. La mà dreta descansa sobre la seua cuixa. Neptú és portat per quatre tritons sobre una conquilla, envoltat de xiquets que juguen en l'aigua. En el safareig hi ha diverses figures d'animals aquàtics, com tortugues, un cocodril, una llagosta, foques i serps. En la vora del safareig estan assegudes quatre figures al·legòriques femenines que representen els rius Rin, Vístula, Oder i Elba.

## Història

La creació de la font ve arran de la recomanació de Friedrich Schinkel que en la "Plaça del Palau", front el Palau Reial de Berlín, es fera una font monumental. El jove Reinhold Begas va prendre aquesta idea i va crear diverses versions per a una font, l'última de les quals va ser adoptada el 1888. La font va ser un regal del magistrat de la ciutat per a Guillem II de Prússia, que era un gran admirador de Begas. Va ser inaugurada l'1 de novembre de 1891. A principis del segle XX la font era coneguda també com a Schlossbrunnen (Font del Palau) i Begasbrunnen, pel seu creador Reinhold Begas.
Les figures van patir danys greus durant la batalla de Berlín, al final de la Segona Guerra Mundial. Després de la demolició del Palau Real pel règim de la RDA en 1951, la font va ser desmuntada i emmagatzemada. En 1969, després de la restauració de les figures, la font va ser instal·lada en el seu lloc actual. Actualment els treballs de reconstrucció del Palau Reial de Berlín estan en procés, però no s'ha determinat si la font serà recol·locada al seu antic lloc enfront del palau o romandrà al seu emplaçament actual.

## Referències

* ↑ «Neptunbrunnen» (en alemany). Ajuntament de Berlín.
* ↑ «Der Neptunbrunnen» (en alemany). Gesellschaft Berliner Schloss. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 10 juny 2016]. PDF

## Enllaços externs

* Fuente de Neptuno a Minube.com (castellà)
# Vanmeersscheïta

La vanmeersscheïta és un mineral de la classe dels fosfats. Anomenada així per Maurice Van Meerssche, professor de cristal·lografia belga de la Universitat Catòlica de Lovaina.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la vanmeersscheïta pertany a «08.EC: Uranil fosfats i arsenats, amb relació UO₂:RO₄ = 3:2» juntament amb els següents minerals: françoisita-(Nd), phuralumita, upalita, françoisita-(Ce), dewindtita, kivuïta, fosfuranilita, yingjiangita, arsenuranilita, hügelita, dumontita, arsenovanmeersscheïta, althupita, mundita, phurcalita i bergenita.

## Característiques

La vanmeersscheïta és un fosfat de fórmula química U$^{6+}$(UO₂)₃(PO₄)₂(OH)₆·4H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.

## Formació i jaciments

Es forma en la zona d'oxidació de dipòsits d'urani. S'ha descrit a la Xina, a la República Democràtica del Congo, Alemanya, Itàlia i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Vanmeersscheite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Aqui Catalunha

Aqui Catalunha és un portal de notícies brasiler, creat el 8 de febrer de 2018 per Rodrigo P. Alves. És el primer mitjà de comunicació en llengua portuguesa exclusivament dedicat a Catalunya, i tracta temes d'actualitat de política, economia, llengua, acció exterior, esports o turisme.

## Referències

* ↑ Manent, Jordi. «Entrevista a Rodrigo Alves, cap de redacció del portal de notícies Aqui Catalunha». [Consulta: 24 febrer 2023].
* ↑ Miró, Quim «Aqui Catalunha, el primer web brasiler dedicat a Catalunya». comunicació21, 06-06-2019 [Consulta: 24 febrer 2023].
* ↑ «Rodrigo Alves: ‘Som tan catalans com Vilaweb o qualsevol pàgina de Catalunya’». Domini .cat - Fundació.cat. [Consulta: 24 febrer 2023].

## Enllaços externs

* «La presència del domini .cat al Brasil i altres 101 països». [Consulta: 24 febrer 2023].
# Lluís González

Lluís González és el nom dels següents personatges:
* Lluís González-Mestres (Barcelona, 1948), físic català.
* Lluís Gonzàlez i Pujol (Sallent, 1969), futbolista català que jugava de davanter.*
* Lluís Gonzàlez i Canes (Lleida, 1996), piragüista del club nàutic mig segre de Ponts que està a l'equip espanyol Júnior de la selecció espanyola.
# Eleomelanita

La eleomelanita és un mineral de la classe dels sulfats.

## Característiques

La eleomelanita és un sulfat de fórmula química (K₂Pb)Cu₄O₂(SO₄)₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Presenta una combinació única d'elements. És un mineral relacionat amb la wulffita i la parawulffita, com per exemple, en la seva estequiometria. És comparable amb la palmierita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la fumarola Arsenàtnaia, al segon con d'escòries de la fractura principal del volcà Tolbàtxik, a l'óblast de Kamtxatka (Districte Federal de l'Extrem Orient, Rússia). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Eleomelanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Taro (desambiguació)

«Taro» té aquests significats:
* Gerda Taro, fotògrafa de la premsa estrangera durant la Guerra Civil espanyola
* Taro, planta
* Riu Taro, a Itàlia
* Taro, vila del Perú regió de Huanuco
* Taro, lloc de Pitcairn
* Taro-Toru, riu de Sumatra a Indonèsia
Viccionari
# Harrellsville

Harrellsville és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 102 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Harrellsville tenia 102 habitants, 47 habitatges i 36 famílies. La densitat de població era de 119,3 habitants per km².
Dels 47 habitatges en un 29,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,6% hi vivien parelles casades, en un 12,8% dones solteres, i en un 21,3% no eren unitats familiars. En el 21,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,17 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,49.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,6% tenia menys de 18 anys, un 0% entre 18 i 24, un 28,4% entre 25 i 44, un 28,4% de 45 a 60 i un 23,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 49 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.000 $ i la renda mediana per família de 31.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.833 $ mentre que les dones 30.000 $. La renda per capita de la població era de 17.051 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Harrellsville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Harrellsville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Friedlieb Ferdinand Runge

Friedlieb (o Friedlob, i de vegades denominat erròniament "Friedrich") Ferdinand Runge (1795 – 1867) va ser un químic analític alemany.
Runge va dur a terme experiments químics des de molt jove, identificant per casualitat els efectes midriàtics de l'extracte de belladona. L'any 1819 va mostrar la seva troballa a Goethe, qui el va animar a analitzar el cafè. Uns mesos més tard, Runge va identificar la cafeïna.
Runge va estudiar química a Jena i Berlín, on va obtenir el seu doctorat. Després d'una gira per Europa durant tres anys, va ser professor de Química a la Universitat de Breslau fins a 1831. A partir de llavors i fins a 1852 va treballar per a una empresa de productes químics, però va ser acomiadat per un gestor ressentit i va morir quinze anys més tard en la pobresa.
El seu treball químic inclou la química de la purina, la identificació de la cafeïna, el primer colorant de quitrà d'hulla (blau d'anilina), productes de quitrà d'hulla (i un gran nombre de substàncies que es deriven de quitrà d'hulla), la cromatografia de paper, el pirrole, la quinoleïna, el fenol, el timol i l'atropina.
Va ser el primer a adonar-se en 1855 el fenomen d'anells de Liesegang. Els va observar en el curs dels experiments sobre la precipitació dels reactius en paper assecant.

## Referències

* ↑ Goethe, J. W. «Nachträge». A: F.W. von Biedermann (Ed.). Goethes Gespräche. 10. Leipzig: F.W. v. Biedermann, 1896.
* ↑ Runge, F. F. Neueste phytochemische Entdeckungen zur Begründung einer wissenschaftlichen Phytochemie. Berlin: G. Reimer, 1820.
* ↑ Runge, F. F «Ueber einige Produkte der Steinkohlendestillation». Annalen der Physik und Chemie, 31, 1834, pàg. 65 - 78.
* ↑ Runge, F. F «Ueber einige Produkte der Steinkohlendestillation». Annalen der Physik und Chemie, 31, 1834, pàg. 308 - 328.
* ↑ Runge, F. F «Ueber einige Producte der Steinkohlen-destillation». Annalen der Physik und Chemie, 31, 1834, pàg. 513 - 524.
* ↑ Runge, F. F. Farbenchemie. Musterbilder für Freunde des Schönen und zum Gebrauch für Zeichner, Maler, Verzierer und Zeugdrucker, dargestellt durch chemische Wechselwirkung. Berlin: E. S. Mittler & Sohn, 1850.
* ↑ Henisch, H. K. Crystals in Gels and Liesegang Rings. Cambridge: Cambridge University Press, 1988. ISBN 9780521018180.
* ↑ Runge, F. F. Der Bildungstrieb der Stoffe : veranschaulicht in selbstständig gewachsenen Bildern (Fortsetzung der Musterbilder). Berlin: Mittler's Sortiments-Buchhandlung, 1855.

## Bibliografia

* B. A. Weinberg, B. K. Bealer (2001) “The world of caffeine”. New York & London: Routledge. ISBN 0-415-92722-6.
* G. Kränzlein (1935). "Zum 100 jährigen Gedächtnis der Arbeiten von F. F. Runge". Angewandte Chemie 48 (1): 1–3. DOI:10.1002/ange.19350480103.
* H. H. Bussemas, G. Harsch, L. S. Ettre (1994). "Friedlieb Ferdinand Runge (1794–1867): "Self-grown pictures" as precursors of paper chromatography". Chromatographia 38 (3-4): 243–254. DOI:10.1007/BF02290345.
* Berthold Anft, R. E. Oesper. (1955) "Friedlieb Ferdinand Runge: A forgotten chemist of the nineteenth century," Journal of Chemical Education, 32 : 566–574.
# Fruitós Verneda i Figueras

Fruitós Verneda i Figueras (Sant Fruitós de Bages, Bages, 1847 - Manresa, Bages, 1928) fou doctor en ciències, perit agrònom i pedagog.
Professor del Col·legi Terrassenc i director de l'Escola d'Arts i Oficis de Manresa des de la seva obertura l'any 1902. El nomenament, després d'un concurs, el va fer el batlle Maurici Fius i Palà el 9 de maig del 1902, a la sala d'actes del Col·legi de Sant Ignasi.

## Referències

* ↑ «Fruitós Verneda». santfruitos.org (versió arxivada). Arxivat de l'original el 17 de juliol 2012. [Consulta: 17 juliol 2013].
* ↑ «Fruitós Verneda i Figueras». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Unión Montañesa Escobedo

La Unión Montañesa Escobedo és un club de futbol de la localitat d'Escobedo de Camargo (Cantàbria).

## Dades del club

* Temporades a Primera Divisió: 0
* Temporades a Segona Divisió: 0
* Temporades a Segona Divisió B: 0
* Temporades a Tercera Divisió : 19 (1967-68, 1989-90 a 2007-08)
* Millor classificació a la Tercera divisió B: 1r (1991-92 i 1992-93)
* Millor classificació a la Copa: Tercera ronda (1992, 1994)

## Palmarès

* Campió de Tercera Divisió : 1991-92 i 1992-93
# Ball de Cintes

El ball de cintes és una dansa tradicional on els balladors dansen girant amb cintes al voltant d'un ballador central.
El ball forma part d'un conjunt de danses esteses arreu d'Europa, de culte a l'arbre de maig, i que als Països Catalans han originat balls d'estructura similar com el Ball de gitanes o el Ball de l'arbre.
A diferència del ball de gitanes, el ball de cintes no incorpora un pal central on es lliguen les cintes, sinó que és un ballador que exerceix la funció d'estaquirot o «pal» aguantant les cintes amb les mans. Al seu voltant, els altres balladors fan una coreografia consistent en dues fileres que trenen i destrenen les cintes al voltant del braç del ballador central i finalment, giren en rotllana.
El ball de cintes s'ha instaurat en moltes festes populars de la Catalunya Nova, principalment al Penedès, com a les Roquetes (des de 1975), Sitges (des de 1982), Vilanova i la Geltrú (des de 1986) o el Vendrell (des de 2010), tot i que la majoria s'inspiren en el Ball de Cintes de les Preses (Garrotxa) on es balla des del segle xix, exclusivament ballat per homes fins al segle XX i actualment en composició mixta (homes en un cantó i dones en l'altre). En canvi, la composició en la majoria de poblacions es conforma actualment per un noi en la funció d'estaquirot central i el grup de balladores compost per noies.

## Referències

* ↑ «Ball de Cintes de Les Preses». Esbart Català, 22-08-2022. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ «Ball de Cintes de Sitges». [Consulta: 22 agost 2022].
# Djudham

«Djudham» té aquests significats:
* Comarca de Jordània, després anomenada Adhruh
* Tribu de Palestina, vegeu Djudham (tribu)
# Taroda

Taroda és un municipi de la província de Sòria, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Referències

* ↑ «Provincia de Soria (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].

## Enllaços externs

* Web Oficial de l'Ajuntament de Taroda Arxivat 2007-06-01 a Wayback Machine.
# Oecomys catherinae

Oecomys catherinae és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És endèmic de la Mata Atlàntica del sud-est del Brasil (estats de Bahia i Santa Catarina). Es tracta d'un animal arborícola. Els seus hàbitats naturals són el cerrado i la caatinga, on viu a les ribes dels rius. Està amenaçat per l'expansió dels camps de conreu i les zones urbanes.

## Referències

* ↑ Costa, L. P. et al. Oecomys catherinae. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 4 febrer 2017.
Espècies d'orizominis :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Família: Cricetidae ·  Subfamília: Sigmodontinae :
# Frontera entre Guinea i el Senegal

La frontera entre Guinea i el Senegal és la línia fronterera de traçat est-oest que separa el nord-oest de Guinea del sud-est del Senegal a l'Àfrica central, separant les regions guineanes de Labé i Boké dels regions senegaleses de Kédougou, Tambacounda i Kolda. Té 330 km de longitud. S'estén entre el trifini Senegal-Guinea-Mali a l'est fins al trifini entre ambdós països amb Guinea Bissau.
La frontera entre aquests països fou definida amb la independència d'aquestes dues colònies franceses en 1958. Entre 1959 i 1960, quan el Senegal i Mali formaren plegats un únic país, la Federació de Mali, formà una frontera més llarga amb la Guinea cap a l'est. Aquesta frontera tenia un trifini al nord-est amb Costa d'Ivori.

## Referències

* ↑ «Guinea». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Senegal». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ The Statesman's Year-Book:, p.1006-1007
# Fruiz

Fruiz és un municipi de Biscaia, a la comarca d'Uribe.

## Toponímia

Fruiz pertany a la sèrie de topònims bascos que tenen una terminació en -iz. Julio Caro Baroja defensava que la major part d'aquests topònims provenien d'un nom propi unit al sufix llatí -icus declinat. En la zona basconavarresa Caro Baroja considerava que els sufixos -oz, -ez i -iz aplicats a la toponímia indicaven que en l'antiguitat el lloc havia estat propietat de la persona el nom de la qual apareixia unit al sufix, podent-se remuntar el seu origen des de l'Edat Mitjana fins a l'època de l'Imperi Romà. En el cas de Fruiz, Julio Caro Baroja va proposar que aquest nom podria provenir d'un hipotètic Furius, un nom llatí documentat. Així si al nom Furius si se li afegix el sufix llatí -icus que indica el que és pertanyent a aquest, es podria obtenir Furicus. A partir d'un molt semblant Furunicus es podria reconstruir l'origen de Frúniz. Furunicus podria ser també un fill de Furius.
El propi de Furunicus i dels seus descendents seria Furunici (genitiu de singular i nominatiu de plural). D'aquest Furunici s'hauria pogut derivar el topònim Frúniz: Furunici→Furuniz→Frúniz. D'una evolució similar a la d'aquest sufix llatí -icus s'haurien donat origen també els patronímics utilitzats en els idiomes llatins de la península Ibèrica. Frúniz va quedar fixat com a forma escrita del nom. No obstant això en euskera el nom va seguir evolucionant oralment i va donar lloc a Fruiz al perdre's la n intervocàlica, un fenomen comú de l'euskera en els últims segles. L'actual nom de la localitat en euskera: Fruiz és fruit d'aquesta evolució Frúniz→Fruiz. En espanyol es va conservar la forma més antiga Frúniz, com nom formal de la localitat. En 1994 l'ajuntament va decidir oficialitzar la forma basca del nom i des de llavors és oficial Fruiz.
# Cal Marín

Cal Marín és una obra de Berga protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici situat al carrer del Roser. Projectat per l'arquitecte Ignasi Maria Colomer el 1913. Es tracta d'un Casa entre mitgeres, amb planta baixa i tres pisos superiors. Originàriament es projectà un habitatge per planta. Té una estructura típica de parets de càrrega, amb decoració de faixes verticals i horitzontals que imiten la pedra. La darrera reforma que s'ha fet ha deixat la pedra al descobert. Entre els pisos de les plantes no s'hi veuen diferències estructurals ni decoratives. Molt diferent és la solució de les golfes, fetes amb totxo i a partir d'una correlació d'arcs de mig punt, que recorden a una estètica historicista i de caràcter industrial. Aquests arcs són una solució arquitectònica molt utilitzada a les obres de l'arquitecte Emili Porta i Galobart.

## Referències

* ↑ Puig i Rodríguez, Anna. Un cop d'ull a l'arquitectura a Berga en el trànsit del segle XIX al XX. 2007. Berga: Institut Municipal de Cultura de Berga, 01-03-2007. ISBN 8487803062.
* ↑ «Cal Marín». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Eleccions regionals de Sardenya de 1965

Les eleccions regionals per a renovar el Consell Regional de Sardenya se celebraren el 13 de juny de 1965. La participació fou del 84,9%.
← Eleccions regionals de Sardenya, 1965 → :
| Partits | vots | % | escons |
| Democràcia Cristiana Italiana (DC) | 303.654 | 43,4% | 35 |
| Partit Comunista Italià (PCI) | 143.395 | 20,5% | 15 |
| Partit Socialista Italià (PSI) | 48.278 | 6,9% | 5 |
| Partit Sard d'Acció -Partit Republicà Italià (PSd'Az-PRI) | 44.621 | 6,4% | 5 |
| Partit Liberal Italià (PLI) | 42.990 | 6,1% | 3 |
| Partit Socialista Democràtic Italià (PSDI) | 37.935 | 5,4% | 3 |
| Moviment Social Italià (MSI) | 31.858 | 4,6% | 3 |
| Partit Socialista Italià d'Unitat Proletària (PSIUP) | 26.295 | 3,8% | 1 |
| Partit Democràtic Italià d'Unitat Monàrquica (PDIUM) | 20.463 | 2,9% | 2 |
| Totale | 699.489 | 100,00 | 72 |
Font Web del consell regional de Sardenya