OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Star Valley Ranch

Star Valley Ranch és una població dels Estats Units a l'estat de Wyoming. Segons el cens del 2000 tenia 776 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Star Valley Ranch tenia 776 habitants, 357 habitatges, i 292 famílies. La densitat de població era de 23,6 habitants/km².
Dels 357 habitatges en un 12% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 78,7% hi vivien parelles casades, en un 2,8% dones solteres, i en un 18,2% no eren unitats familiars. En el 12,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,17 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,36.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 11,5% tenia menys de 18 anys, un 2,4% entre 18 i 24, un 12,4% entre 25 i 44, un 36,1% de 45 a 60 i un 37,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 61 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.981 $ i la renda mediana per família de 58.036 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.313 $ mentre que les dones 32.083 $. La renda per capita de la població era de 28.635 $. Cap de les famílies i el 3,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Star Valley Ranch». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Star Valley Ranch». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Shahid Buttar

Shahid Ali Buttar és un activista i advocat estatunidenc.

## Biografia

Natural de Londres (Regne Unit), amb família d'origen pakistanès, va immigrar als Estats Units d'Amèrica. S'hi va graduar per la Universitat Loyola de Chicago i per la Stanford Law School, on va participar com a activista en protestes contra la guerra de l'Iraq i en contra del racial profiling.
Establert a San Francisco, a esdevenir director de la Electronic Frontier Foundation, una plataforma que promou les llibertats civils a internet. Es va presentar a les primàries del Partit Demòcrata de 2018 per seleccionar el candidat per al districte congressual número 12 de Califòrnia de la Cambra de Representants. Defensor del Medicare for All, el Green New Deal i la fi de la vigilància massiva, Buttar es va postular de nou per a les primàries del Partit Demòcrata de 2020 per determinar el candidat del mateix districte i aspirar així a desbancar a Nancy Pelosi, presidenta de la Cambra.

## Referències

* 1 2 Manchester, Julia. «Pelosi gets longshot progressive primary challenger». The Hill, 12-06-2016.
* 1 2 Albanese Jr., Giovanni. «Pakistani American Activist Shahid Buttar Challenging Nancy Pelosi for CA 12th Congressional District Seat in 2020». India West, 30-04-2019. Arxivat de l'original el 28 de febrer 2020. [Consulta: 28 febrer 2020].
* ↑ Borland, Kyle. «Shahid Buttar Must Defeat Nancy Pelosi». Current Affairs, 27-02-2020.
* ↑ Schatz, Bryan. «The Impractical, Unsophisticated, Very Necessary Long-Shot Campaign to Unseat Nancy Pelosi». Mother Jones, 09-08-2019.
* ↑ Uhlmann, Natascha Elena. «Meet Shahid Buttar, Pelosi’s Left-Wing Challenger». Jacobin, 27-07-2019.
* ↑ Mulkerin, Joey. «Shahid Buttar’s Campaign to Unseat House Speaker Nancy Pelosi». California Globe, 11-09-2019.
# Joaquim Folch i Girona

Joaquim Folch i Girona (Barcelona, 1892 - 1984) fou un enginyer català.

## Biografia

Destacà com a geòleg i enginyer, impulsor de la mineria i la metal·lúrgia del plom a Catalunya (mines de Bellmunt del Priorat), i fundador l'any 1917 de la fàbrica de pintures Industrias Titán S.A. Va ser un col·laborador molt actiu de la Institució Catalana d'Història Natural i també del Centre Excursionista de Catalunya on impulsà el centre d'esports d'hivern de la Molina. Va ser un gran afeccionat a la mineralogia, arribant a ser president d'honor del Grup Mineralògic Català. Al llarg de tota la seva vida va aplegar una important col·lecció de minerals, la coneguda com a «Col·lecció Folch», que encara avui és considerada com una de les millors del món entre les que són privades. Actualment (febrer de 2009) aquesta col·lecció es manté gairebé intacta, fins i tot lleugerament ampliada, 25 anys després de la mort del seu creador, en unes instal·lacions a Barcelona emparades per la Fundació Can Costa. Com a homenatge per la seva estima a l'excursionisme, la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya va donar el seu nom al refugi d'Engorgs a la Cerdanya. Fou membre de l'Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona.
Morí a Barcelona el 1984. Un dels seus fills va ser el jove poeta Jorge Folch i Rusiñol.

## Referències

* ↑ «Joaquim Folch i Girona». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Editorial «In memoriam». Mineralogistes de Catalunya, 2, 9, 01-07-1984, pàg. 219 [Consulta: 29 novembre 2023].
# Taraxip

Taraxip (en grec antic: Ταράξιππος, 'el que torba els cavalls') era, segons la mitologia grega, un geni o un dimoni que estava a l'hipòdrom d'Olímpia i espantava els cavalls que prenien part en les curses, vora d'un giravolt on hi havia un altar.
S'expliquen diverses tradicions sobre aquest geni. Es deia que era l'ànima en pena de l'heroi Isquen, sacrificat a Olímpia per posar fi a una carestia, o la d'Oleni, un auriga molt famós, o també la de Dameó, fill de Fliünt, que havia participat en l'expedició d'Hèracles contra Augias i havia mort a mans de Ctèat, al mateix temps que el seu cavall. Tant l'amo com l'animal haurien estat enterrats en aquell lloc. També es deia que el que pertorbava els cavalls era Alcàtous, fill de Portàon, mort a mans d'Enòmau quan intentava aconseguir la mà d'Hipodàmia. Aquest geni es relacionava amb la llegenda d'Enòmau de dues maneres: o bé Pèlops havia enterrat en aquell indret un "encanteri" que li havia facilitat un egipci, destinat a espantar els cavalls d'Enòmau i que li va servir per guanyar la cursa, o bé el mateix Pèlops havia estat sepultat a l'hipòdrom d'Olimpia i així seguia pertorbant les curses, com en el seu temps havia fet amb la del seu futur sogre. Una tradició més recent, deia que en realitat, en aquell lloc hi havia crescut un llorer, i que la seva ombra i el seu brancatge mogut pel vent era suficient per espantar els cavalls.
A l'hipòdrom de Corint hi havia un altre Taraxip. Era l'ànima de l'heroi Glauc, fill de Sísif, que havia mort devorat pels seus cavalls.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 501. ISBN 9788496061972.
# Necròpoli paleocristiana de Pécs

La necròpolis paleocristiana de Pécs (abans anomenada Sopianae) al sud de Panonia a Hongria és la prova de la presència d'una comunitat cristiana al segle iv. Els hipogeus, el mausoleu i les restes de capelles descoberts i conservats en el terreny de la necròpolis constitueixen una herència excepcional de la comunitat paleocristiana. Es tracta d'una de les més importants necròpolis fora d'Itàlia. El lloc està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des de 2000.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Early Christian Necropolis of Pécs (Sopianae)» (en anglès). [Consulta: 7 febrer 2021].
# Séquia de l'Or

La séquia de l'Or és l'última séquia de rec de l'Horta de València (País Valencià), que dona rec a les terres del marge dret del riu Túria, compreses entre el llit del riu, al sud d'aquest, i la mar Mediterrània, en la major part terres d'arrossar del Parc Natural de l'Albufera.

## Història

El primitiu origen de la Séquia de l'Or estava en un assut ubicat en el vell llit del Túria, aigües avall del pont del "Perniler" oficialment conegut com a pont de l'Assut de l'Or. La séquia va ser promoguda en 1822 pels agricultors d'Alfafar per a aprofitar les aigües sobrants al final del riu Túria, però la seua funció es va perdre en 1975 amb el pla Sud. El desviament del riu, per evitar les recurrents riuades que patia la ciutat, va obligar a traslladar aigües amunt la presa de la séquia de l'Or. En concret, es va situar a l'assut del Repartiment, al terme de Quart de Poblet. Des d'allí naixen en l'actualitat les séquies de Favara, Rovella, Rascanya i de l'Or.
Així, actualment l'origen de la séquia està situada en l'Assut del Repartiment i discorre el seu traçat al costat de la V-30 pel marge esquerre, entre el canal de l'assarb i la séquia de Favara. Esta séquia a soles té dret a les aigües sobrants del rec de les altres séquies, és per això que la presa d'aigua està elevada 41 cm sobre la séquia de Favara marge dret i 29 cm sobre les de Mislata, Rascanya i Rovella. Davant l'escassesa del recurs hídric, rep les aigües de la depuradora de Quart-Benàger quan passa pel seu costat; i a la fi del traçat, quan recupera el recorregut històric a prop de Pinedo, també rep aportacions procedents de la depuradora de Pinedo, que li proporcionen cabals de fins a 3 metres cúbics per segon, més que suficients per al rec de l'arrossar.
L'any 2006 es va realitzar un recreixement del caixer primitiu, format per peces de formigó prefabricat talment que permet un transport de majors cabals cap a l'arrossar que els permesos pel caixer històric. Atés que la major part del territori de l'Horta està urbanitzat, probablement la séquia de l'Or és una de les que tenen actualment la major superfície de reg.
La casa de les comportes, protegida pel PGOU de València, és l'única resta de la séquia de l'Or que queda en la ciutat de València. L'edifici, situat entre l'Àgora i el pont de l'Assut de l'Or, ha quedat envoltat pels moderns edificis de l'arquitecte Santiago Calatrava.

## Referències

* 1 2 «El rastro perdido de la acequia de l'Or» (en castellà). Levante-EMV, 25-01-2009.

## Enllaços externs

* Projecte bàsic i d'execució de recuperació ambiental de l'entorn de l'Assut de l'Or Ajuntament de València (castellà) PDF
# Mawdud

Mawdud és el nom dels següents personatges:
* Qutb-ad-Din Mawdud, atabeg zengita de Mossul 1149-1170
* Mawdud ibn Massud, sultà gaznèvida 1041-1048
# Joaquim Figuerola i Fernández

Joaquim Figuerola i Fernández (Barcelona, 1878 — 1946) fou un gravador i exlibrista català.
Va estudiar a l'Escola de la Llotja. El 1905 va obtenir una beca per viatjar per tot el país i aprendre les tècniques d'enquadernació d'arreu. Va visitar llocs com l'Arxiu de la Corona d'Aragó, la Biblioteca Central de Barcelona o la Biblioteca Nacional de Madrid, entre d'altres.
Posteriorment col·laborà amb l'Institut Català de les Arts del Llibre, des d'on publicaria un tractat sobre xilografia. També va ser degà de l'Escola Elemental del Treball a Barcelona. Va treballar amb Ramon Miquel i Planas.
Al Museu Nacional d'Art de Catalunya es conserva obra seva, més concretament un exlibris.

## Publicacions

* 1931- La Xilografia i les seves tècniques

## Referències

* ↑ «Joaquim Figuerola i Fernández». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Panyella, Vinyet. Emili Brugalla, enquadernador: commemoració del centenari del seu naixement (exposició). Biblioteca de Catalunya, 1 setembre 2001, p. 35. ISBN 978-84-7845-147-0.
* ↑ Figuerola i Fernández, Joaquim. Sobre la decoració exterior del llibre: disquisicions llegides pel seu autor Joaquim Figuerola el dia 23 d'abril de 1933 "Diada del llibre" en la Escola Professional de l'Institut Català de les Arts del Llibre. Escola d'Arts Gràfiques de l'Institut Català de les Arts del Llibre, 1933 [Consulta: 13 gener 2013].
* ↑ Fontbona, Francesc. La xilografía a Catalunya entre 1800 i 1923. Biblioteca de Catalunya, 1992, p. 326. ISBN 978-84-7845-106-7 [Consulta: 13 gener 2013].
* ↑ Quiney, Aitor. Hermenegildo Miralles, Arts Gráfiques i Enquadernació. Biblioteca de Catalunya, 2005, p. 107. ISBN 978-84-7845-152-4.
* ↑ «Ex-libris Canibell». Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* ↑ Figuerola i Fernández, Joaquim. La Xilografia i les seves tècniques. Institut Catalá de les Arts del Llibre, 1931 [Consulta: 13 gener 2013].
# Antàrtida Argentina

L'Antàrtida Argentina és la regió de l'Antàrtida reclamada per l'Argentina com a part del seu territori nacional. Aquesta regió, que inclou la península Antàrtica i una secció triangular que s'estén fins al pol Sud, està delimitada pels meridians 25° W i 74° W, i el paral·lel 60° S.
Administrativament, l'Antàrtida Argentina és un departament de la província de Terra del Foc, Antàrtida i Illes de l'Atlàntic Sud.
Les autoritats provincials resideixen a Ushuaia i el governador designa anualment un delegat per a la regió antàrtica, el qual hi representa el poder civil. El territori reclamat per l'Argentina coincideix en part amb les reivindicacions de Xile i el Regne Unit, de manera que el poder civil dels administradors només s'exerceix a les bases antàrtiques nacionals, amb regulació pel Tractat Antàrtic.

## Referències

* ↑ Hogan, C Michael. «Antarctic Peninsula». The Encyclopedia of Earth, 01-10-2013. [Consulta: 4 agost 2024].
* ↑ Prescott, J. R. John Robert Victor; Triggs, Gillian Gillian Doreen. International Frontiers and Boundaries: Law, Politics and Geography (en anglès). Martinus Nijhoff Publishers, 2008, p. 391. ISBN 978-90-04-16785-8.
* ↑ Sgrosso, Pascual «La Antártida Argentina» (en castellà). Revista del Museo de La Plata, 1948, pàg. 179–201. ISSN: 2545-6377.
* ↑ Mericq, Luis S. Antarctica: Chile's Claim (en anglès). National Defense University, Fort Leslie J. McNair, 1987, p. 60.
* ↑ Inventory of International Nonproliferation Organizations and Regimes. «Antartic Treaty». Center for Nonproliferation Studies.
# Tarazona (llinatge)

El llinatge dels Tarazona era un llinatge de rics-homes aragonesos.

## Escuts d'armes

Zapata de Cadreto: dues sabates col·locats en pla.
Valltorres, Tarazona y Arenós: una sabata de costat.
Calahorra: tres sabates de costat, planes.
Zapata Calatayud i la d'Alfaro: tres sabates dividit en escacat d'or i sable.
A València antigament es va usar les tres sabates dels de Calahorra i, després, s'hi van afegir els escacs.
Barajas: cinc sabates col·locades al centre.
La baronia de Gavín: té les sabates de cara i amb els cordills d'argent.
Garcipollera: una sabata de sable oberta i posada cap amunt.

## Llista dels Tarazona

* Pero Pérez de Tarazona, Justícia d'Aragó (1208-1235)
* Eximén Pérez de Tarazona, (germà de l'anterior) després anomenat Eximén Pérez d'Arenós
* Ferrando Pérez de Tarazona, Justícia d'Aragó (1235-1242)

## Vegeu també

* Arenós (llinatge)
* Genealogía de los Condes de Real. Familia de Eximén Pérez ZAPATA de Tarazona Arxivat 2014-11-09 a Wayback Machine.. Pàg. 253 a 278.

## Bibliografia

* (castellà) Jerónimo Zurita: Anales de la Corona de Aragón (Ed. 1562-1580)
* (castellà) El nobiliario original, Linajes de Aragón
# Bertold de Baviera

Bertold (vers 900 - 23 de novembre de 947), de la dinastia dels Luitpoldings, fou el fill més jove del marcgravi Luitpold de Baviera i de Cunegunda, germana del duc de Suàbia Erchanger. Va rebre drets ducals a Caríntia el 927, a petició del seu germà Arnulf el Dolent, i el 938 va succeir al seu nebot Eberard com a duc de Baviera.
Se sap que va ser comte a la marca de Caríntia el 926, mentre que el seu germà gran Arnulf el Dolent era duc de Baviera. El 927 el rei alemany Enric l'Ocellaire li va conferir drets ducals a Caríntia. Quan el 938 el fill i successor d'Arnulf, Eberard va tractar de conservar l'autonomia del ducat de Baviera, va ser destituït i desterrat pel rei Otó I el Gran, que llavors va nomenar Bertold al seu lloc.
A diferència del poderós duc Arnulf, Bertold no va rebre el dret de nomenar bisbes o administrar béns reals, però va romandre lleial a la dinastia otoniana al llarg del seu regnat. Fins i tot planejava casar-se amb la germana d'Otó, Gerberga, vídua de Gilbert duc de Lorena, i més tard amb Hedwigis, una altra germana, però aquests plans van fracassar. En el seu lloc, es va casar amb Biltruda, una dona de la noblesa bavaresa, aproximadament el 939. El 943 va derrotar els magiars i va evitar els seus atacs per un temps, com Arnulf havia fet abans que ell.
Amb l'adhesió de Bertold al tron de Baviera, aquest ducat i la marca de Caríntia van quedar una vegada més unides. No obstant després de la seva mort, el 947, el rei Otó I el Gran no va infeudar el ducat i el marcgraviat al fill de Bertold, Enric conegut com a Enric el Jove, i en canvi els va donar al seu propi germà Enric I, que s'havia casat amb la filla d'Arnulf el Dolent, Judit. El 976 Enric el Jove va rebre el ducat de Caríntia, segregat de Baviera, com a compensació.
El duc Bertold està enterrat a l'abadia de Niederaltaich.

## Referències

* Heinrich Appelt: Berthold (Herzog von Bayern und Kärnten) a: Neue Deutsche Biographie (NDB), Duncker & Humblot, Berlín 1955 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Sigmund Ritter von Riezler: Berthold (Herzog von Bayern und Kärnten) a: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), Duncker & Humblot, Leipzig 1875
# Neoperla hubleyi

Neoperla hubleyi és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.
En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador. Es troba a Indoxina: el Vietnam.

## Referències

* ↑ Stark & Sivec, 2008. Illiesia 4(3):30.
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species (anglès)
# Séquia de la Foia (Ulldecona)

Séquia de la Foia és una séquia d'Ulldecona (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquesta séquia té el seu recorregut per l'est d'Ulldecona, travessa la Foia o Vall d'Ulldecona, triangle obert de nord-est a sud-oest., limitant a l'est amb la Serra de Montsià i a l'oest la Serra de Godall. Aquesta vall és el pas tradicional del Principat al País Valencià. La séquia està bastida amb ciment, té una amplada de 0,60 metres i una alçada d'un metro; pel seu recorregut hi ha comportes per desviar l'aigua.

## Història

Aquesta séquia juntament amb la séquia major i la de Torta daten de l'època de domini santjoanista. Aquesta séquia es nodria de les aigües del riu Sénia. Les Cartes de Població atorgades, l'any 1222 i 1273, per l'Orde de Sant Joan de Jerusalem, amb les modificacions pronunciades pel Bisbe Berenguer de Tortosa, a la seva Sentència Arbitral de 1332, i les 00.MM de Modulació de l'any 1954, han regulat al llarg del temps la repartició de les aigües del riu de Sénia.

## Referències

* 1 2 «Séquia de la Foia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Mas de Pei

Mas de Pei és un edifici del municipi de Flix, a la comarca catalana de la Ribera d'Ebre. S'hi duen a terme activitats ornitològiques.

## Referències

* ↑ «Jornada d'anellament científic d'ocells a la Reserva Natural de Sebes». EbreActiu. [Consulta: 26 gener 2022].
# Josep Gibert i Genís

Josep Gibert i Genís (Agullana, Alt Empordà, 1915 - ?) fou un promotor cultural especialment del món de la sardana.
El 1921 la seva família es trasllada a Barcelona on el seu pare funda, amb altres sardanistes, l'Agrupació Sardanista de Barcelona, circumstància que fa que ja de molt menut assisteixi a les ballades de sardanes i entri de molt jove a la junta directiva.
Després de la guerra, entra a formar part de la colla sardanista Roserar i, amb la represa l'any 1947 de les activitats de l'Agrupació, denominada donades les circumstàncies Secció Sardanista del Club Dinàmic, comença una llarga etapa d'activitats sardanistes sempre al davant, coordinant, impulsant i dirigint actes, alguns d'ells prou significatius com l'exhibició de 50 colles sardanistes al Camp de les Corts amb motiu del 50è aniversari del F.C. Barcelona (1949), actuació de 61 colles i 34 esbarts en la inauguració del Camp Nou (1957), la multitudinària ballada de més de 4.000 infants al passeig de Gràcia amb motiu del Congrés de Cultura Catalana (1968), etc. El 1950 va ser nomenat vicepresident de l'A.C.F. Barcelona i el 1959 entrà a l'Obra del Ballet Popular com a vicepresident i president del departament de sardanes. Per la seva eficàcia i capacitat de treball, ha estat distingit i homenatjat diverses vegades. També ha conreat el dibuix i la pintura, i és autor de moltes de les portades dels programes editats amb motiu de les celebracions del Dia de la Sardana, del qual en va ser un principal impulsor durant la dècada dels anys 60.
Va escriure Normes per a ballar, comptar i repartir la sardana.

## Referències

* ↑ Subirana, Lluís. Ciutats Pubilles de la Sardana: 1960-1995. El Medol, 1995, p. 306. ISBN 9788488882226.
* ↑ Dades a google llibres
# Bertold I de Suàbia

Bertold I (vers 1060-18 de maig de 1090), més conegut com a Bertold de Rheinfelden, fou duc de Suàbia a partir de 1079 fins a la seva mort. Era l'únic fill de Rodolf de Rheinfelden, l'anti-rei alemany que s'oposava a l'emperador Enric IV i anterior duc de Suàbia, que li va concedir aquest ducat el 1079. El nom de la seva mare és desconegut.
El 25 de maig de 1077, Rodolf de Rheinfelden va ser coronat per l'arquebisbe de Magúncia, Sigfrid I, però la gent de la ciutat es va rebel·lar i es va veure obligat a fugir a Saxònia. Això presentava un problema, ja que Saxònia quedava separada del seu ducat de Suàbia per les terres del rei Enric. Per això finalment el 1079 li va donar el ducat de Suàbia al seu fill Bertold com a supervisor de la lluita contra el rei al sud d'Alemanya mentre ell mateix es concentrava en Saxònia, i va intentar rectificar la situació de divisió de les zones que controlava o que li eren aliades, assetjant Würzburg, però amb poc efecte. Al mateix temps la dieta d'Ulm presidida per Enric IV, el maig de 1079 va nomenar duc de Suàbia a Frederic de Buren o Frederic de Staufen, el primer Hohenstaufen, les terres del qual estaven estratègicament situades per afavorir a Enric.
Mort Rodolf de Rheinfelden (1080), Rodolf, ara comte de Rheinfelden, va seguir la llarga guerra civil entre contra Enric, i contra el duc rival de Suàbia Frederic. Suàbia fou al cor de la lluita. El 1084, Bertold va quedar assetjat pels partidaris d'Enric IV tot i que tenia una base de poder més gran, es va mantenir sempre poc actiu i va acabar deixant el pes de la lluita a Bertold II de Zähringen i a Welf IV de Baviera. Va morir sense descendència el 1090 i va ser enterrat al monestir de Sant Blai. Uns mesos després, el 1092, Bertold II presentava la seva reclamació al ducat de Suàbia així com al ducat de Caríntia i Marca de Verona.

## Referències

* Gerold Meyer von Knonau: Berthold (Herzog von Schwaben) a: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), Duncker & Humblot, Leipzig 1889
# Nikónovo (Perm)

* Per a altres significats, vegeu «Nikónovo».
Nikónovo (en rus: Никоново) és un poble del krai de Perm, a Rússia, que forma part del raion de Gaini. El 2010 tenia 10 habitants.

## Referències

* ↑ «ВПН-2010. Численность и размещение населения Пермского края» (en rus). Arxivat de l'original el 2013-07-10. [Consulta: 26 agost 2023].
# Superbase

Una superbase és un compost d'elevada alcalinitat, generalment superior a la de l'hidròxid de sodi, com ara, la diisopropilamida de liti, [(CH₃)₂CH]₂NLi. Les superbases s'empren fonamentalment en síntesi orgànica amb l'objectiu d'obtenir carbanions, anions de composts orgànics, mitjançant l'eliminació d'hidrògens que es troben fortament units als carbonis, és a dir de composts que són àcids extremadament febles. Des del 1850 s'empren superbases en síntesi orgànica. El seu ús requereix tècniques especials, ja que les superbases són destruïdes per l'aigua, el diòxid de carboni de l'atmosfera i per l'oxigen. Per la qual cosa el seu ús s'ha de dur a terme en atmosferes inertes i a baixes temperatures.

## Referències

* ↑ McNaught, A.D.; Wilkinson, A. IUPAC. Compendium of Chemical Terminology, the "Gold Book" (en anglès). 2a edició. Oxford: Blackwell Scientific Publications, 1997. DOI 10.1351/goldbook.S06135. ISBN 0-9678550-9-8 [Consulta: 13 abril 2022].