OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Victoriano Fernández Martínez

Victoriano Fernández Martínez (València, 7 de juliol de 1973 - Massalfassar, 12 de novembre de 2012) va ser un ciclista valencià, professional del 1999 fins al 2006.
El 2012 va ser trobat mort al seu domicili.

## Palmarès

* 2003
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2001. 47è de la classificació general
* 2002. 128è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Victoriano Fernández aparece muerto en su domicilio». as.com, 14-11-2012 [Consulta: 21 agost 2017].
* ↑ «El ciclismo valenciano despide a Victoriano Fernández». superdeporte.es [Consulta: 21 agost 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Aeonium glandulosum

Aeonium glandulosum és una espècie de planta suculenta del gènere Aeonium, de la família de les Crassulaceae.

## Descripció

És una planta perenne o biennal, suculenta i pubescent, que forma rosetes individuals, ocasionalment amb brots laterals, amb tiges robustes i llises.
La roseta de 12 a 40 cm de diàmetre, en forma de copa o plana. Les fulles de 6 a 11 cm de llarg, de 3 a 8 cm d'ample, i de 3 a 5 mm de gruix, obovades o oblanceolades, puberulentes, punta aguda, mucronada, basalment cuneades, marge amb cilis en forma de perles (aprox. 0,6 mm), de color verd o vermellós-ataronjat.
La inflorescència surt de la part central de la planta, és molt més ampla que alta, 8 a 25 cm d'ample i 12 a 40 cm d'alt, peduncle de 2 a 10 cm, frondosa, pedicels de 3 a 18 mm, glandular-pubescent.
Les flors són de 8 a 13 parts, sèpals glandular pubescents, pètals de 7 a 11 mm de llarg i de 3 a 4 mm d'ample, lanceolats, aguts, de color groc pàl·lid. Floració a la primavera i estiu.
És una de les dues espècies endèmiques del gènere Aeonium presents a l'arxipèlag de Madeira. A diferència d'A glutinosum, que és ramificada, aquesta espècie no presenta tija o aquest és a penes perceptible.

## Distribució

Planta endèmica de les illes de Madeira, Porto Santo i Desertes. Creix en zones rocoses, preferentment en llocs ombrejats, sobretot al vessant nord de Madeira, en cotes baixes i mitges, on imprimeix caràcter a la vegetació rupícola. Fins a 1500 m d'altitud.

## Taxonomia

Aeonium glandulosum Webb & Berthel. va ser descrita per Philip Barker Webb i Sabin Berthelot i publicada a Histoire Naturelle des Îles Canaries. Paris. 3(2:1): 185.1840.
En portuguès rep els noms vernacles d'ensaião i saião.

## Referències

* ↑ «Aeonium glandulosum Webb & Berthel.». International Crassulaceae Network.
* ↑ «Aeonium glandulosum Webb & Berthel.». Herbario de la Universidad de Almeria. Arxivat de l'original el 2023-03-29. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «Aeonium glandulosum Webb & Berthel.». International Plant Names Index.
* ↑ «Aeonium glandulosum Webb & Berthel.». Macaronesian.
# Rivulus derhami

Rivulus derhami és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden arribar als 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Perú.

## Referències

* ↑ «Rivulus derhami». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W.J.E.M.: Rivulidae (South American Annual Fishes). planes 526-548. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil, any 2003.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Río Negro

* No s'ha de confondre amb Rionegro.
«Rio Negro» té aquests significats:
* Rio Negro (Amazones), afluent del riu Amazones. Neix a Colòmbia, on se'l coneix com a Riu Guainía.
* Río Negro (Uruguai), riu d'Uruguai, afluent del riu Uruguai.
* Río Negro (Argentina), riu que desemboca a la mar Argentina.
* Rio Negro (Paraná), municipi brasiler a l'estat de Paraná.
* Departament de Río Negro, departament de l'Uruguai amb capital a Fray Bentos.
* Província de Río Negro, província de l'Argentina al sud del país, a la regió de la Patagònia.
# Ludwig

Ludwig és una pel·lícula de 1973 dirigida per l'italià Luchino Visconti, que tracta de la vida del rei Ludwig II de Baviera. La protagonitza Helmut Berger com a Ludwig, Romy Schneider fa novament el paper d'Emperadriu Elisabet d'Àustria (ja l'havia fet a la pel·lícula de 1955 Sissi i a les seves dues seqüeles). És una de les pel·lícules més llargues de la història del cinema (d'una duració de prop de cinc hores en la seva versió original, exactament de 4 h i 42 minuts; totes les altres versions són incompletes); la pel·lícula conta la història de l'últim rei de Baviera, Lluís II, la lenta decadència del jove monarca idealista, visionari, que preferia el somieig, l'art, la bellesa, l'amistat i l'amor a les càrregues del poder, que molts dels que estimava el van trair, que el seu poble va trair igualment, i que va acabar sent internat; es va ofegar, així com el seu metge, al llac de Starnberg, en circumstàncies misterioses.

## Repartiment

* Helmut Berger: Lluís II de Baviera
* Romy Schneider: Elisabet de Baviera
* Trevor Howard: Richard Wagner
* Silvana Mangano: Cosima von Bülow
* Gert Fröbe: el pare Hoffmann
* Helmut Griem: Comte Dürckheim
* Izabella Teleżyńska: Reina mare
* Umberto Orsini: Comte von Holnstein
* John Moulder-Brown: Príncep Otto
* Sonia Petrovna: Princesa Sophie
* Folker Bohnet: Josef Kainz (1858 - 1910)
* Heinz Moog: Professor Bernhard von Gudden (Johann Bernhard Aloys von Gudden: 1824 - 1866)
* Adriana Asti: Lila von Buliowski
* Marc Porel: Richard Hornig
* Nora Ricci: Comtessa Ida Ferenczy
* Mark Burns: Hans von Bülow
* Eva Axén: Maria
* Maurizio Bonuglia: Mayer

## Producció

La pel·lícula es va rodar a Múnic i altres zones de Baviera: Roseninsel, el castell Berg, el llac Starnberg, el castell Herrenchiemsee, el castell Hohenschwangau, el Palau Linderhof, el Teatre Cuvilliés, el Palau de Nymphenburg, Ettal, Kaiservilla i el Castell de Neuschwanstein. Visconti va patir un accident vascular cerebral durant la gravació.

## Premis

* Dos premis David di Donatello 1973: al millor director i a la millor pel·lícula (compartit).
* Premi Especial David al millor actor: Helmut Berger.
* Dos premis Nastro d'argento del Sindacato Nazionale Giornalisti Cinematografici Italiani (SNGCI) en 1974: a la millor fotografia i a la millor escenografia.
* Romy Schneider va guanyar el premi Sant Jordi de cinematografia de 1982 a la millor interpretació en pel·lícula estrangera.

## Referències

* ↑ «Die Götterdämmerung nach Luchino Visconti» (en alemany). Die Tageszeitung: taz, 04-09-2003, p. 23.
* ↑ Zeitung, Berliner. «Das Filmmuseum Berlin zeigt eine Sonderausstellung über Viscontis deutsche Trilogie: Der Trieb ist das deutsche Betriebsgeheimnis» (en alemany). Berliner Zeitung, 20-08-2003. [Consulta: 6 octubre 2021].
* ↑ «Ludwig». mondo-digital.com. [Consulta: 18 febrer 2022].

## Bibliografia

* Giori, Mauro «A story of love and blood: the strange connection between Ludwig II, Luchino Visconti and Italian pornographic comic books». Porn Studies, vol. 2, 1, 01-01-2015, pàg. 4–18. DOI: 10.1080/23268743.2014.993892.
# Joan Torras i Viver

Joan Torras i Viver (Sant Feliu de Llobregat, Baix Llobregat, 1929 - 5 de setembre de 2021), fou un pintor català, especialitzat en murals i vitralls d'art sacre.
Torras prové d'una saga d'artistes. El seu besavi, Tomàs Viver i Aymerich, va crear a Sant Pere de Terrassa un dels tallers de decoració artística més importants, i a la vegada fou un dels impulsors de les arts decoratives a la ciutat durant el segle xix. Posteriorment, el seu avi, Pere Viver, va seguir amb la tradició artística familiar i esdevingué un dels representants del moviment de paisatgisme pictòric a Terrassa.
L'any 1957 fa finalitzar els estudis de Belles Arts a la Universitat de Barcelona, i posteriorment va recórrer Europa durant dos anys, per a conèixer les fonts originals de l'art, especialment a França, Itàlia i Holanda. Va ser principalment un autor d'art sacre, i és significativa la seva obra mural i vitralls en més d'un centenar d'edificis religiosos d'arreu de Catalunya. Així, la seva primera obra en aquest camp fou un mural a la parròquia de Sant Agustí de Barcelona, l'any 1949, per a posteriorment pintar més murals a parròquies de Sant Just Desvern, Esplugues de Lobregat, Martorell i també a la catedral de Sant Llorenç de Sant Feliu de Llobregat.
Entre moltes més obres, va pintar el 1957 la capella i residència de religioses de l'Hospital de Sant Pau (1957), el santuari de la Pietat d’Igualada (1959), l’Asil Valldejuli de Barcelona (1961), la parròquia de Canyelles (1962), la parròquia de Banyeres del Penedès (1962), la parròquia de Dosrius (1962), el Col·legi de les Mercedàries de Martorell (1962), l’antiga capella de la Clínica Dexeus de Barcelona (1963) o les parròquies de Navàs (1963), de Sant Climent de Llobregat (1963) i de Santa Eulàlia de Mèrida a l'Hospitalet de Llobregat (1964). Són seus també els murals de les parròquies de Natzaret de Barcelona (1970), i de Vilassar de Dalt (1970). Aquell mateix any emprèn una altra obra a la catedral de la seva localitat natal, en concret per a pintar la capella del Santíssim. Posteriorment, l'any 1991 dirigí la restauració de les vidrieres de la parròquia de Sant Gregori Taumaturg de Barcelona, i el 1997 elaborà els vitralls de la cúpula de la parròquia de Sant Carles Borromeo, també a Barcelona. Ja al segle XXI, pintà la capella de la parròquia de Sant Vicenç de Sarrià (2002) i elaborà els vitralls de la parròquia de Vallcebre (2003).

## Referències

* 1 2 3 4 «Mor Joan Torras, pintor d’un centenar d’esglésies a Catalunya». Catalunya Religió, 07-09-2021 [Consulta: 24 novembre 2021].
* 1 2 3 «Recordem a Joan Torras Viver, autor de murals i vitralls d’un centenar d’esglésies catalanes». Església Arxidiocesana de Barcelona, 10-09-2021. [Consulta: 24 novembre 2021].
* 1 2 3 «Muere el pintor Joan Torras Viver, autor de vitrales en iglesias catalanas». El Periódico de Cataluña, 07-09-2021 [Consulta: 24 novembre 2021].
* ↑ «Qui era Pere Viver?». Escola Pere Viver. [Consulta: 24 novembre 2021].
# Achfary

Achfary (en gaèlic escocès: Achadh Taigh Phairidh) és un vilatge a la zona del consell escocès de Highland. A l'est del poble es troba el Loch nan Ealachan.
És propietat de Grosvenor Estate (el duc de Westminster) i és conegut per la seva inusual cabina telefònica en blanc i negre, erigida als anys 60.
L'oficina de correus d'Achfary es va obrir l'1 de setembre de 1956, i encara està oberta fins avui.
L'ajuntament d'Achfary, que s'utilitza habitualment per a funcions, també acull l'escola del poble, Achfary Primary, que es troba entre les més petites de Gran Bretanya, amb només vuit alumnes al maig de 2009.
El 1982, el poeta anglès JH Prynne va enviar una sèrie de quatre postals d'Achfary a l'amic i poeta contemporani Ed Dorn, que les va publicar al seu diari Rolling Stock sota el títol "Highland Notes". En aquestes peces, Prynne descriu el paisatge d'Achfary a través de la lent del seu rerefons històric de les Highland Clearances, tot escrivint: "Aquest lloc és fortament desolat, buit perquè invisiblement buidat".

## Clima

El 28 de desembre de 2019, es va registrar la temperatura més alta (18,7°C) un desembre de la història de tot el Regne Unit. El 28 de gener de 2024, l'oficina meteorològica del Regne Unit va registrar un nou rècord per al gener de 19,9 °C.

## Referències

* ↑ Google. Google Maps [mapa].
* ↑ Microsoft and Harris Corporation Earthstar Geographics LLC. Bing Maps [mapa].
* ↑ The Daily Telegraph, 13 October 2008, p. 14
* ↑ Mackay, James A. (1989) Scottish Post Offices, Dumfries: published by the author, ISBN 0-906440-48-3, p. 28.
* ↑ Eltringham, Daniel. Poetry & Commons: Postwar and Romantic Lyric in Times of Enclosure (en anglès). Liverpool University Press, 2022-05-13. ISBN 978-1-80085-526-7.
* ↑ «Climate summaries» (en anglès). Met Office. [Consulta: 10 juliol 2021].
# Robin Hood nunca muere

Robin Hood nunca muere és el primer llargmetratge dirigit per Francesc Bellmunt l'any 1972 per a la productora Profilmes S.A. El film, produït per Josep Antoni Pérez-Giner, es basa en les aventures de l'heroi de Sherwood i va ser rodat a Vallgorguina, Vallvidrera i Sant Pau del Camp Barcelona. Comptava en el seu repartiment amb Charly Bravo, María Reniu, Luis Induni, Fernando Rubio, Emma Cohen.

## Referències

* ↑ «Robin Hood nunca muere (1975)» (en castellà). [Consulta: 8 maig 2021].
# Milan Levar

Milan Levar fou un militar croat, que participà en la defensa del seu poble natal de Gospić (Lika, Croàcia) durant els atacs dels rebels serbis l'estiu de 1991. Acabada la guerra, va declarar com a testimoni davant del Tribunal Penal Internacional per a l'antiga Iugoslàvia (ICTY) els anys 1997 i 1998, en relació als crims comesos l'octubre de 1991 a Gospić, en els que van morir o desaparèixer més de cent civils serbis i quaranta croats.
Abans d'anar voluntàriament a La Haia, Levar havia traslladat les seves denúncies a les autoritats governamentals croates, i el 1997 havia publicat a la premsa diversos articles relacionant oficials croats d'alta graduació amb l'assassinat sistemàtic de civils serbis. Després del seu testimoni va tornar a viure a Gospić, i va denunciar agressions i amenaces. Segons el tribunal de la Haia, Levar va rebutjar les mesures de protecció que se li van oferir, però va sol·licitar que el tribunal contactés amb el govern croat perquè aquest garantís la seva seguretat. La fiscalia de l'ICTY va comunicar aquest fet al govern croat l'1 d'abril de 1998, i aquest va respondre el dia 15 del mateix mes acceptant la responsabilitat.
Després de patir dos atemptats, Levar va morir assassinat el 28 d'agost de 2000, en esclatar una granada de mà mentre reparava un cotxe al seu domicili. Les autoritats de Croàcia van condemnar l'atemptat, tot i que organitzacions de defensa dels drets humans van criticar l'absència de mesures de protecció. La mateixa policia de Gospić va declarar estava assabentada de les amenaces de mort que rebia Levar, però que aquest no els havia demanat protecció.

## Referències

* 1 2 3 4 «Croat PM acts after killing of key witness» (en anglès). The Guardian, 01-09-2000. [Consulta: 4 març 2010].
* 1 2 «Reported Murder of Milan Levar in Croatia» (en anglès). ICTY, 30-08-2000. [Consulta: 4 març 2010]. PDF
* ↑ Drakulić, Slavenka. No matarían ni una mosca. Criminales de guerra en el banquillo. Barcelona: Global Rhythm Press, 2008. ISBN 978-84-96879-15-7.
* ↑ «Threats Worry 3 Who Tied Croatian Army to Atrocities» (en anglès). The New York Times, 15-02-1998. [Consulta: 4 març 2010].: « Hem estat marcat com a traïdors. Vivim sota una pressió constant. El cap de la policia de Gospić i el comandant local de l'exèrcit són criminals de guerra. Quin tipus de protecció es pot esperar d'aquests homes? »
* ↑ Stover, Eric. The Witnesses: War Crimes and the Promise of Justice in the Hague. University of Pennsylvania Press, 2007, pàg.113-114. ISBN 0812219945 / 9780812219944.
* 1 2 «Search for war crime witness's killers» (en anglès). BBC News, 29-08-2000. [Consulta: 4 març 2010].
# Royal Indian Navy

La Royal Indian Navy (RIN) (Marina Reial de l'Índia) era la força naval de l'Índia britànica i el Domini de l'Índia. Va ser una de les branques de les Forces Armades de l'Índia Britànica. Des dels seus orígens el 1612 com a Marina de la Companyia Britànica de les Índies Orientals, la Marina va sofrir diversos canvis, inclosos els canvis en el seu nom. Amb el pas del temps va rebre el nom de Bombay Marine (1686), el Cos de Bombay Marine (1829), la Marina Índia (1830), la Marina Índia de Sa Majestat (1858), la Marina de Bombai i Bengala (1863), la Força de Defensa Índia (1871)), Marina de Sa Majestat a l'Índia (1877). Finalment va ser anomenada Royal Navy India el 1934. Tot i així, va romandre una força relativament petita fins a la Segona Guerra Mundial, quan es va expandir molt.
Després de la divisió de l'Índia Britànica en dos estats independents el 1947, la Marina es va dividir entre Pakistan i Índia. Un terç dels actius i el personal van ser assignats a la Royal Pakistan Navy. els aproximadament dos terços de la flota i el personal restant es van quedar amb la Unió de l'Índia, Aquesta força, encara sota el nom de "Royal Indian Navy", es va convertir en la marina del Domini de l'Índia fins que el país es va convertir en república el 26 de gener de 1950. Després es va anomenar Marina Índia.

## Referències

* ↑ Low, Charles Rathbone. «The History of the Indian Navy (1613–1863)» (en anglès), 01-03-2012. DOI: 10.1017/cbo9781139177207. [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «HyperWar: The Royal Indian Navy». [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ Goldrick, James.. No easy answers : the development of the navies of India, Pakistan, Bangladesh, and Sri Lanka, 1945-1996. New Delhi: Lancer Publishers, 1997. ISBN 1-897829-02-7.
# Pòlatsk

Pòlatsk (belarús: По́лацк, rus: По́лоцк Pólotsk, polonès: Połock) és una històrica ciutat de Belarús situada a la vora del riu Dvina occidental. Té més de 80.000 habitants (2009). Compta amb aeroport i durant la Guerra Freda va ser seu de la base aèria de Borovitsy.

## Història

En antic eslau oriental el nom de Polotesk, deriva del riu Polota. Els Vikings en deien Palteskja.
Una saga nòrdica descriu aquesta ciutat com la més fortificada de tot el Rus de Kiev.
El Principat de Polotsk va ser el centre dominant de poder de l'actual Belarús i amb un paper menor per al Principat de Turov al sud. El seu governant més poderós va ser el Príncep Vseslav Bryachislavich, que regnà entre 1044 i 1101.
El 1240, Polotsk va esdevenir vassall dels prínceps lituans. Vytenis s'annexà la ciutat el 1307. Va ser incorporada al Gran Ducat de Lituània. Els Drets de Magdeburg van ser adoptats el 1498. Polotsk va ser la capital del voivodat de Połock de l'Associació Polonesa-Lituana fins al 1772. Capturada per l'exèrcit rus del tsar Ivà el Terrible el 1563, va tornar 15 anys després al Gran Ducat de Lituània. El juny de 1654 va ser tornada a capturar pels russos i recapturada pels polonesos els 1660.
Després de la partició de Polònia Polotsk va esdevenir una petita ciutat de l'Imperi Rus. Durant la invasió francesa hi van tenir lloc dues batalles.
Polotsk va ser ocupada pels nazis entre el 16 de juliol de 1941 i el 4 de juliol de 1944

## Persones notables relacionades amb Polatsk

* Eufrosine de Polatsk
* Rogvolod
* Rogneda de Pólotsk
* Vseslav de Pólotsk
* Sofia de Minsk, Reina de Dinamarca
* Andrei de Pólotsk
* Simeó de Pólotsk
* Francisk Skarina
* Mari Antin
* Gabriel Lenkiewicz

## Galeria

* Catedral de Santa Sofia
* Convent Bogoyavlensky
* Bogoyavlensky Catedral
* Convent de Sant Euphrosyne
* Plaça principal de Polotsk amb l'Hotel Dzvina

## Referències

* ↑ «Occidental spelling according to the Belarus Permanent Mission to the United Nations.». Arxivat de l'original el 2013-09-27. [Consulta: 17 febrer 2015].
* ↑ «Occidental spelling according to the official Belarus website.». Arxivat de l'original el 2009-04-08. [Consulta: 17 febrer 2015].
* ↑ Occidental spelling according to "Nations Online" website.
* ↑ Spelling according to Google Maps.
* ↑ «World Gazetteer». Arxivat de l'original el 2013-01-11. [Consulta: 17 febrer 2015].
* ↑ «polotskgik.by - City». Arxivat de l'original el 2010-09-01. [Consulta: 17 febrer 2015].
* 1 2 The New Cambridge Medieval History: c. 1300-c. 1415. p.706

## Enllaços externs

* Pòlatsk - Lloc web oficial
# Seven Men from Now

Seven Men from Now és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Budd Boetticher i estrenada l'any 1956.

## Argument

Un antic xèrif, Ben Stride, turmentat per l'assassinat de la seva dona durant un robatori a la Wells Fargo, decideix venjar-se dels culpables. En el seu camí troba a un matrimoni de colons, John i Annie Greer, als quals ajuda en un compromís, i amb els quals fa part del trajecte. També s'uneixen al grup Bill Masters i el seu company Clete, que esperen que amb motiu de la venjança de Ben, podran obtenir el botí de l'assalt, 20.000 suculents dòlars.

## Crítica

Solidíd western de l'expert en títols del gènere de sèrie B Budd Boetticher. Amb guió de Burt Kennedy, i el suport en la producció de Batjac, la companyia de John Wayne, pinta un petit microcosmos compost en el fons per quatre personatges, dels quals queden perfilades les seves respectives psicologies amb breus traços. El lacònic Ben compost per Randolph Scott, que busca venjar-se i es culpa d'un estúpid orgull que va propiciar la mort de la seva esposa; Masters, increïble interpretació de Lee Marvin, el memorable malvat amb trets de noblesa, la dona colona Annie -sembla que Gail Russell va obtenir el paper per l'obstinació de John Wayne, que va voler ajudar-la pels problemes que ella arrossegava amb l'alcohol-, que comença a veure's atreta per Ben, i que coneix i assumeix les limitacions del seu marit John, home de bones intencions però maldestre i feble que sabrà demostrar, però, que té coratge.

## Repartiment

* Randolph Scott: Ben Stride
* Gail Russell: Annie Greer
* Lee Marvin: Bill Masters
* Walter Reed: John Greer
* John Larch: Payte Bodeen
* Donald Barry: Clete
* Fred Graham: un acòlit
* Chuck Roberson: Mason
* Stuart Whitman: tinent Collins
* Pamela Duncan: senyoreta Nellie
* John Beradino: Clint
* John Phillips: Jed
* Steve Mitchell: Fowler

## Referències

* ↑ «Seven Men from Now». The New York Times.