OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gaston Maspero

Gaston Maspero (París, 23 de juny de 1846 - 30 de juny de 1916) fou un egiptòleg francès.

## Biografia

Fill de pares de Llombardia (avui una regió italiana) refugiats a França, Gaston es va nacionalitzar francès en la seva joventut. Alumne excepcional, aviat demostra tenir una gran aptitud per a la Història. Auguste Mariette, va introduir el jove Maspero en l'estudi dels jeroglífics, despertant el seu interès.
Com a professor, va impartir classes d'egiptologia a la École des Hautes Études, i de filologia i arqueologia egípcia al Collège de France.
Va visitar Egipte el 1880, formant part de la Missió Francesa (el futur Institut Francès d'Arqueologia Oriental). Va ser amic d'Amelia Edwards, fundadora de l'Egypt Exploration Fund, i gran impulsor dels treballs de Flinders Petrie. Va dirigir el Service d'Antiquités Egyptienne de 1881 a 1914. Va viure a l'època d'un dels esdeveniments més importants de l'egiptologia, el descobriment de la tomba DB320 a Deir el-Bahari, i n'evità la seva espoliació.

## Publicacions

Entre les seves publicacions més notables es troba el seu Histoire ancienne des Peuple de l'Orient classique, que recorre en tres volums tota la història d'Orient Mitjà, des dels orígens fins a la conquesta d'Alexandre el Gran; Histoire des Peuple de l'Orient té el mateix objectiu, publicar sis edicions, els Etudes de Mythologies et d'Archéologie Egyptienne de 1893, és un recull d'assaigs i articles publicats originàriament en diverses revistes, important per la seva contribució a la història de la religió egípcia.

### Principals obres

* Des formes de la conjugaison en égyptien antique, en démotique et en copte, 1871.
* Du genre épistolaire chez les anciens Égyptiens, 1872.
* Histoire ancienne des peuples de l'Orient, 1875.
* L'Égypte à petites journées : études et souvenirs, 1877.
* De quelques navigations des Égyptiens sur les côtes de la mer Érythrée, 1878.
* Nouveau fragment d'un commentaire sur le second livre d'Hérodote, 1879.
* L'Archéologie égyptienne, 1887.
* La Syrie avant l'invasion des Hébreux, 1887.
* Les Contes populaires de l'Égypte ancienne, 1889.
* Les Momies royales de Deir El-Bahari, 1889.
* Histoire de l'Orient, 1891.
* Études de mythologie et d'archéologie égyptiennes, 1892-1916.
* Les Inscriptions des pyramides de Saqqarah, 1894.
* Histoire ancienne des peuples de l'Orient classique, 1895-1899.
* Guide du visiteur au musée du Caire, 1902.
* Notice biographique sur Auguste Mariette, 1904.
* Ruines et paysages d'Égypte, 1910.
* Hymne au Nil, 1912.
* Essais sur l'art égyptien, 1912.
* L'Égyptologie : la science française, 1915.
* Introduction à l'étude de la phonétique égyptienne, 1917.

## Enllaços externs

* Obres en línia (francès)
# Fortza Paris

Fortza Paris és un moviment polític regionalista actiu a Sardenya. Al seu manifest es declara proper al cristianisme democràtic, al liberalisme a la social democràcia i al federalisme.

## Història

Fou fundat el 2004 i sempre s'ha alineat amb les forces de centredreta. Disputa l'espai polític als Riformatori Sardi de Massimo Fantola i ha obtingut alguns resultats rellevant a les eleccions municipals.
A les eleccions regionals de Sardenya de 2004, aliat amb la Casa de les Llibertats, ha obtingut el 4,6% dels vots i 3 consellers regionals.
A les legislatives de 2008 el partit es va adherir a la llista de Silvio Berlusconi, Poble de la Llibertat. El candidat de Fortza Paris al Senat, Silvestro Ladu, fou el primer dels no elegits a la circumscripció sarda.
La tardor de 2008 el secretari nacional Pasquale Onida anuncià l'ingrés di Fortza Paris al PdL, a les eleccions regionals de Sardenya de 2009.
A les eleccions legislatives italianes de 2013, Silvestro Ladu es va presentar al Senat dins les llistes del PdL, però no fou reelegit.

## Referències

* ↑ «Forza Paris: Benito Orgiana nominato presidente onorario» (en italià). Cagliaripad, 30-12-2019 [Consulta: 6 juny 2021]. «Benito Orgiana, già fondatore del movimento politico nel 2004, è stato nominato presidente onorario del partito di Fortza Paris.»
* ↑ «Elezioni, le liste del Pdl per Camera e Senato» (en italià). La Nuova Sardegna, 21-01-2013 [Consulta: 6 juny 2021].

## Enllaços externs

* Grup consiliar de Fortza Paris al Consell Regional Arxivat 2007-12-20 a Wayback Machine.
* Web de Fortza Paris Assemini
# Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1959

Els dinovens Premis Nacionals de Cinematografia concedits pel Sindicat Nacional de l'Espectacle corresponents a 1959 es van concedir el 30 de gener de 1960 a l'Hotel Palace de Madrid. En aquesta edició els premis econòmics foren per 6 pel·lícules i 1.125.000 pessetes, i un total de 265.000 pessetes als premis al millor director, guió, actor i actriu principal, actor i actriu secundaris, fotografia, decorats i música. També es van atorgar tres premis de 25.000 pessetes als curtmetratges Sorolla, Toledo por el emperador i El valle de los Caídos. Van assistir a l'entrega el Ministre secretari del Movimiento José Solís Ruiz, el secretari general de la CNS José María Martínez y Sánchez-Arjona, el director general de Cinematografia i Teatre, José María Muñoz Fontán i el president del Sindicat Nacional de l'Espectacle Francisco Gomez Ballesteros.

## Guardonats de 1959

| Categoria | Premi | Pel·lícula premiada | Director |
| 1r. lloc | 250.000 pts | Molokai, la isla maldita | Luis Lucia Mingarro |
| 2n lloc | 250.000 pts | La fiel infantería | Pedro Lazaga |
| 3r lloc | 250.000 pts | El baile | Edgar Neville |
| 4t lloc | 150.000 pts | El Lazarillo de Tormes | César Fernández Ardavín |
| 5è lloc | 125.000 pts | La casa de la Troya | Rafael Gil Álvarez |
| 6è lloc | 100.000 pts | Salto a la gloria | León Klimovsky |
| Millor director | 45.000 pts | Luis Lucia Mingarro | Molokai, la isla maldita |
| Millor guió | 45.000 pts | Carlos Blanco Hernández | Diez fusiles esperan |
| Millor actriu | 30.000 pts | Analía Gadé | per la seva obra |
| Millor actor | 30.000 pts | Adolfo Marsillach | Salto a la gloria |
| Millor actriu secundària | 20.000 pts | Isabel Garcés | Una gran señora |
| Millor actor secundari | 20.000 pts | José Isbert | per la seva obra |
| Millor fotografia | 25.000 pts | Cecilio Paniagua | El hombre de la isla Sonatas |
| Millors decorats | 25.000 pts | Eduardo Torre de la Fuente | El Lazarillo de Tormes |
| Millors música | 25.000 pts | Antón García Abril | La fiel infantería |

## Referències

* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 112-116
* ↑ Entrega de los premios nacionales de Cinematografía, ABC, 31 de gener de 1960

## Vegeu també

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1959
* Fotogramas de Plata 1959
* 4a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
# Grup de la betafita

El grup de la betafita és un grup de minerals de la classe dels òxids format per dues espècies minerals: l'oxicalciobetafita i l'oxiuranobetafita. Forma part del supergrup del pirocolor, on la fórmula dels minerals del grup és A₂(Ti,Nb)₂O₆Z, on A és sobretot Ca o U$^{4+}$, i on també pot ser Na, Sn$^{2+}$, Sr, Pb$^{2+}$, Sb$^{3+}$, Y o H₂O. D'altra banda, Z és bàsicament O, però també pot ser OH, F o H₂O.

## Oxicalciobetafita

L'oxicalciobetafita és un mineral que va ser descrit l'any 2010; encara està pendent d'acceptació per part de la IMA, amb fórmula Ca₂(Nb, Ti)₂O₆O. Ha sigut trobada a Lutterworth (Ontario, Canadà), a Ausserferrera (Suïssa) i a la Lluna.

## Oxiuranobetafita

L'oxiuranobetafita és un mineral que va ser va ser descrit l'any 2010; encara està pendent d'acceptació per part de la IMA, amb fórmula (U, Ca, Y, REE)₂(Ti, Nb)₂O₆O. Fins ara no s'ha trobat mai al planeta Terra, però sí al Mare Crisium (mar de la crisi), a la Lluna, on van ser recollides mostres en la missió russa Lunik 24 l'any 1976.

## Referències

* ↑ «Betafite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «Oxycalciobetafite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 març 2014].
* ↑ «Oxyuranobetafite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 març 2014].
* ↑ «Luna 24 landing site, Mare Crisium, The Moon» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 març 2014].
# Sósnitsi

«Sósnitsi» té aquests significats:
* Sósnitsi (Nóvgorod), localitat de l'óblast de Nóvgorod, a Rússia
* Sósnitsi (Vladímir), localitat de l'óblast de Vladímir, a Rússia
# Josep Fontserè i Domènech

Josep Fontserè i Domènech (Vinyols i els Arcs, 1799 - Barcelona, 1870) va ser un fuster i arquitecte català.

## Biografia

Col·laborà amb Antoni Cellers a l'església dels Escolapis de Sabadell (1831-1832). Fou autor de la plaça de toros del Torín, a la Barceloneta, inaugurada el 1834 a partir d'un encàrrec de la Casa de la Caritat de Barcelona.
Va ser autor del projecte de l'església de Vallbona de les Monges, aprovat el 8 de març de 1835, degut a la ruïna que amenaçava a l'antiga església. Va completar l'església parroquial de Pallejà, dedicada a Santa Eulàlia de Mèrida, que s'havia començat a construir el 1832 sota la direcció de l'arquitecte Joan Merlo i que després d'algunes interrupcions va ser finalitzada per Fontserè el 1862.
Va ser membre de la Comissió de l'Eixample, creada per l'Ajuntament de Barcelona el 1853 amb el nom de Comissió de les Corporacions de Barcelona, un any abans d'enderrocar les muralles. Va ser arquitecte municipal de Barcelona, en companyia de l'arquitecte Josep Mas,
Casat amb Teresa Mestre i Folch, natural de Riudoms, fou pare dels mestres d'obres Eduard i Josep Fontserè i Mestre, i avi del meteoròleg Eduard Fontserè i Riba.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona. Baptismes (1767-1800) p.397». [Consulta: 4 agost 2018].
* ↑ «Defuncions 1870, llibre 2 (1800 a 3598), núm 2964». AMCB, 18-05-1870.
* ↑ «Josep Fontserè i Domènech». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Garganté Llanes, 2009.
* ↑ Babiano i Sànchez, 2007.
* 1 2 «DON JOSÉ FONTSERÉ». La Vanguardia, 16-05-1897, pàg. 4.
* ↑ «Defuncions 1870, núm.1225». AMCB, 26-12-1866.

## Bibliografia

* Babiano i Sànchez, Eloi. Antoni Rovira i Trias, Arquitecte de Barcelona. Viena Edicions i Ajuntament de Barcelona, 2007. ISBN 978-84-9850-071-4.
* Gargante Llanes, Maria «Antoni Cellers i el seu entorn: notes sobre arquitectura religiosa vuitcentista». Locus amoenus, 10, 2009), pàg. 195-226.

## Enllaços externs

* «El fons de la Nissaga Fontserè». Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona.
# Gaston Mobati Wa

Gaston Mobati Wa (Kinshasa, 4 de setembre de 1961 - Saint-Denis, 13 de maig de 1995) és un exfutbolista de la República Democràtica del Congo de la dècada de 1980.
Fou internacional amb la selecció de futbol de la República Democràtica del Congo. Pel que fa a clubs, destacà a Lille OSC i Ethnikos Piraeus F.C..

## Referències

* ↑ Mastrogiannopoulos, Alexander. «Greece 1989/90». RSSSF. [Consulta: 21 desembre 2008].
* ↑ Barreaud, Marc. Dictionnaire des footballeurs étrangers du championnat professionnel français (1932-1997). L'Harmattan, Paris, 1998. ISBN 2-7384-6608-7.
* ↑ Gaston Mobati Wa a National-Football-Teams.com (anglès)
# Modest (escriptor)

Modest, en llatí Modestus fou un escriptor i lexicògraf romà.
Fou l'autor d'un diccionari Libellus de Vocabulis Rei Militaris ad Tacitum Augustum, dirigit a l'emperador Marc Claudi Tàcit; aquesta obra inclou termes militars i una classificació dels soldats i de la disciplina militar. Fou acusat injustament de copiar el llibre de l'escriptor Vegeti, que va viure un segle més tard.

## Referències

* ↑ Johann Christian Felix Bähr, Geschichte der römischen Literatur (alemany), tom 1, Carlsruhe, Chr.Fr. Müller'schen Hofbuchandlung, 1832, edició del 1844, pàgina 671 (en català: Història de la literatura romana)

## Bibliografia

* Tomás Gonzales y Roure & Ana Moure Casas, Modesti libellus de vocabulis rei militaris ad Tacitum Augustum (Estudio de la transmisión manuscrita y edición crítica) (castellà)], Madrid, Cuadernos de Filologia Classica, tom XX (1986-87), Edicions de la Universitat Complutense, pàgines 294-328
* Modesti de vocabulis rei militaris libellus, ad Tacitum Augustum (llatí), Antwerpen, Edicions Christophorus Plantinus, 1585
Viccionari
# Protopopovka

«Protopopovka» té aquests significats:
* Protopopovka (Uliànovsk), localitat de l'óblast d'Uliànovsk, a Rússia
* Protopopovka (Bélgorod), localitat de l'óblast de Bélgorod, a Rússia
# Grup de la batisita

El grup de la batisita és un grup de minerals format per titanosilicats ortoròmbics. El grup està integrat per tres espècies: la batisita, que és l'espècie que li dona nom, la noonkanbahita i la shcherbakovita. Aquest grup també es va arribar a conèixer durant un temps com grup de la shcherbakovita.
| Espècie | Fórmula |
| Batisita | BaNaNaTi₂(Si₄O₁₂)O₂ |
| Noonkanbahita | BaKNaTi₂(Si₄O₁₂)O₂ |
| Shcherbakovita | (K,Ba)KNa(Ti,Nb)₂(Si₄O₁₂)O₂ |
Segons la classificació de Nickel-Strunz, els minerals del grup de la batisita pertanyen a "09.DH - Inosilicats amb 4 cadenes senzilles periòdiques, Si₄O₁₂» juntament amb els següents minerals: leucofanita, ohmilita, haradaïta, suzukiïta, taikanita, krauskopfita, balangeroïta, gageïta, enigmatita, dorrita, høgtuvaïta, krinovita, makarochkinita, rhönita, serendibita, welshita, wilkinsonita, safirina, khmaralita, surinamita, deerita, howieïta, taneyamalita, johninnesita i agrel·lita.
Les tres espècies que integren aquest grup són molt rares i els jaciments on s'hi han pogut trobar són molt escasos. Han estat descrites a l'estat de Wyoming (Estats Units), el Canadà, el Brasil, Alemanya, Rússia i Austràlia.

## Referències

* ↑ «Batisite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 abril 2021].
* ↑ «Shcherbakovite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 abril 2021].
# Temperatura de Boyle

La temperatura de Boyle és aquella temperatura a la qual un gas real es comporta gairebé com un gas ideal. A aquesta temperatura el gas té un factor de compressibilitat (Z)=1.
En una representació gràfica del factor de compressibilitat (abcisses) respecte de la pressió (ordenades), la temperatura de Boyle correspon a la primera en la qual no existeix un mínim. Si a i b són els paràmetres de van der Waals, la temperatura de Boyle es pot calcular com
    $T_{b}={\frac {a}{Rb}}$
Algunes temperatures de Boyle són:
* Heli: 17.6 kèlvins
* Neó: 14.9 kèlvins
* Hidrogen: 111 kèlvins
* Aigua: 321 kèlvins

## Referències

* ↑ «The Relationship between the van der Waals Parameters and the Boyle Temperature». Arxivat de l'original el 2011-08-23. [Consulta: 15 març 2016].
# Joan Kaisser Guasch

Joan Kaisser Guasch (Reus, 20 d'abril de 1861 - 1930) va ser un músic i compositor català. La grafia original del cognom era Caiser.
Va estudiar solfeig amb el mestre de capella Victorí Agustí i piano amb Ramon Vilanova. Es traslladà a Barcelona quan va guanyar unes oposicions a registrador de la propietat, però seguí estudiant música amb Eduard Amigó i amb Felip Pedrell. Compongué diverses obres per a piano, per a instruments de corda i per a corals a cappella. Va treballar en temes de música popular i va escriure crítiques de teatre i musicals a la premsa reusenca (Lo Somatent, La Veu del Camp) i a la Ilustración Musical Hispano-Americana de Barcelona. Aquesta revista va publicar una nota biogràfica i musicològica sobre ell al núm 65 d'octubre de 1890. Algunes obres seves són: "Salve Regina", premiada a València per l'Ateneu Obrer, "Fantasia para piano", la balada "Fada d'amor", el vals "Loló-Lola", i les composicions "Nit estrellada", "la Primavera", "lo Niu desert", "Sospira", i altres.

## Referències

* ↑ Elías de Molins, Antoni. Diccionario biográfico y bibliográfico de escritores y artistas catalanes del siglo XIX. Barcelona: Imprenta de Fidel Giró, 1889, p. 30.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 381.
# Teresa de Borbó-Dues Sicílies

Teresa de Borbó-Dues Sicílies, emperadriu del Brasil (Nàpols, 14 de març de 1822 - Porto, 28 de desembre de 1889). Princesa de les Dues Sicílies amb el tractament d'altesa reial que a través del seu matrimoni amb l'emperador Pere II del Brasil esdevingué emperadriu del Brasil.
Nascuda a la ciutat de Nàpols, capital del Regne de les Dues Sicílies, el dia 14 de març de 1822, essent filla del rei Francesc I de les Dues Sicílies i de la infanta Maria Isabel d'Espanya. Neta per via paterna del rei Ferran I de les Dues Sicílies i de l'arxiduquessa Maria Carolina d'Àustria. Ho era per via materna del rei Carles IV d'Espanya i de la princesa Maria Lluïsa de Borbó-Parma.
Es casà el 30 de maig de 1843 a Nàpols i posteriorment el dia 4 de setembre de 1843 a Rio de Janeiro amb l'emperador Pere II del Brasil, fill del rei Pere IV de Portugal i de l'arxiduquessa Maria Leopoldina d'Àustria. La parella s'establí a la capital brasilera, Rio de Janeiro, i tingueren quatre fills:
La princesa Teresa es convertí en emperadriu del Brasil des del mateix dia del seu casament i fins a l'abdicació del seu marit el dia 15 de novembre de 1889, quan un cop d'estat va implantar la República.
Amb la caiguda de l'Imperi al Brasil, la Família imperial s'embarcà al port de Rio de Janeiro amb destinació Lisboa. La princesa napolitana caigué greument malalta durant la llarga travessia i morí el dia 28 de desembre de 1889 a la ciutat portuguesa de Porto.
La reina Victòria I del Regne Unit comentà de la parella imperial: "Ell és molt alt, comprensiu, un home atractiu però gris per tenir tan sols 44 anys. L'emperadriu... complaent, tan simple i submisa". Al Brasil va ser considerada com una monarca discreta, bondadosa i caritativa, allunyada dels afers polítics i va rebre l'apel·latiu de Mare dels brasilers.

## Referències

* ↑ Avella, Aniello Angelo. Teresa Cristina de Bourbon : uma imperatriz napolitana nos trópicos, 1843-1889, 2014. ISBN 978-85-7511-329-5.
* ↑ Barman, Roderick J. Princesa Isabel do Brasil : gênero e poder no século XIX. São Paulo, SP: Editora UNESP, 2005. ISBN 85-7139-598-5.
* ↑ de Sousa Camargo, Lucas. Teresa Cristina: A Imperatriz, a mulher e as sombras do II Império Brasileiro (tesi). Universidade Federal de Uberlândia, 2017-07-21.
* ↑ Barman, Roderick J. Princess Isabel of Brazil : gender and power in the nineteenth century. Wilmington, Del.: SR Books, 2002. ISBN 978-1-4617-1498-9.
* ↑ Zerbini, Eugenia. «A imperatriz invisível», 12-09-2007. Arxivat de l'original el 15/03/2015. [Consulta: 28 setembre 2021].
* ↑ Baird, Julia. Victoria The Queen : an Intimate Biography of the Woman Who Ruled an Empire, 2016. ISBN 978-1-4000-6988-0.
* ↑ Behar, Eli. Vultos do Brasil : biografias, história e geografia : com 145 ilustrações. São Paulo: Hemus, p. 51. ISBN 85-289-0006-1.
# Gegantó Roger el Bomber

El Gegantó Roger el Bomber és un gegantó vinculat a la Colla Gegantera de Montbau i representa un bomber. Construït per Ricard Rosselló l'any 2011, a partir d'un capgròs de bomber, és un gegantó vestit de bomber que pertany a la categoria dels gegants anomenats 'manotes' perquè no tenen els braços rígids.
La colla gegantera de Montbau, que a proposta de l'Associació Excursionista d'Etnografia i Folklore de Montbau (AEEF) ja disposava de 2 gegants, el Cebrià i la Justina, construïts els anys 2010 i 2011 respectivament, van voler construir un gegantó per als més petits de la colla, i el van batejar Roger el Bomber, en homenatge al cos de bombers proper al barri, al Parc de Bombers de la Vall d’Hebron.
En Roger té un germà bessó, el Gegantó Xavier el Bomber, amb un rostre exactament igual però amb l'uniforme diferent, que forma part de la Colla dels Gegants del Poblenou.

## Referències

* 1 2 «Gegantó Roger el Bomber de Montbau». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Gegants de Montbau». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Gegantó Xavier el Bomber del Poblenou». Ajuntament de Barcelona.
# Menoncourt

Menoncourt és un municipi francès, es troba al departament del Territori de Belfort i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2005 tenia 430 habitants.

## Geografia

Se situa a la vora d'un petit riu anomenat La Madeleine que neix al massís dels Vosges. Es troba a 9 km de Belfort, capital del departament.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 137 | 146 | 188 | 239 | 281 | 356 |

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de l'ajuntament de Menoncourt Arxivat 2008-02-16 a Wayback Machine.
# Protoplast

Protoplast, del grec πρῶτον (primer) + verb πλάθω o πλάττω (moldejar), inicialment es referia al primer cos organitzat d'una espècie.
Per això hi ha diverses definicions en biologia:

## Enzims per a la preparació de protoplasts

La paret cel·lular està feta d'una varietat de polisacàrids. Els protoplasts es poden fer degradant la paret cel·lular amb una mixtura apropiada d'enzims:
| Tipus de cèl·lula | Enzim |
| Cèl·lula vegetal | Cel·lulasa, pectinasa, xilanasa |
| Bacteris Gram-positius | Lisozim (+EDTA) |
| Cèl·lules de Fongs | Quitinasa |
Durant i amb posterioritat a la digestió de la paret cel·lular, el protoplast esdevé molt sensible a l'estrès osmòtic. Això significa que la digestió i l'emmagatzemament s'han de fer en una solució de pH isotònic per a evitar la ruptura de la membrana plasmàtica.

## Usos del protoplast

Els protoplasts es poden fer servir per estudiar la membrana en biologia, incloent-hi la captura de macromolècules i virus.
Els protoplasts es fan servir molt per a la transformació genètica amb ADN i així fer plantes modificades genèticament), ja que la paret cel·lular podria d'altra manera bloquejar el pas d'ADN dins la cèl·lula. En cas de cèl·lules vegetals, els protoplasts poden ser regenerats cap a plantes senceres primer fent-les desenvolupar en grups de cèl·lules fins que formin un cal·lus i després per regeneració de brots (caulogenèsi) des del cal·lus fent servir mètodes de cultiu de teixits de plantes. El creixement de protoplasts cap a cal·lus i la regeneració de brots requereix un balanç adequat de reguladors de creixement vegetal en el medi de cultiu del teixit que ha de ser l'adient per a cada espècie de planta. Al contrari que els protoplast de plantes vascularss, els protoplasts de molsa, com Physcomitrella patens, no necessita fitohormones per a la regeneració, ni forma cal·lus. En comptes d'això regenera directament en protonema filamentós imitant la germinació d'una espora de molsa.
Els protoplasts també es fan servir en producció vegetal fent servir una tècnica anomenada fusió de protoplast. Els protoplasts de diferent espècies se’ls indueix a la fusió amb un camp elèctric o una solució de polietilè glicol, Aquesta tècnica també es fa servir per generar híbrids somàtics en cultiu de teixits vegetals.

## Referències

* ↑ Davey MR, Anthony P, Power JB, Lowe KC «Plant protoplasts: status and biotechnological perspectives». Biotechnol. Adv., vol. 23, 2, March 2005, pàg. 131–71. DOI: 10.1016/j.biotechadv.2004.09.008. PMID: 15694124.
* ↑ Thorpe TA «History of plant tissue culture». Mol. Biotechnol., vol. 37, 2, October 2007, pàg. 169–80. PMID: 17914178.
* ↑ S.C. Bhatla, Justine Kiessling, Ralf Reski (2002): Observation of polarity induction by cytochemical localization of phenylalkylamine-binding receptors in regenerating protoplasts of the moss Physcomitrella patens. Protoplasma 219, 99-105. Arxivat 2013-02-03 at Archive.is