OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal·lícrates (historiador)

Cal·lícrates (Callicrates, Καλλικράτης) fou un historiador grec del temps de l'emperador Lluci Domici Aurelià. Va néixer a Tir i va escriure una història del temps d'Aurelià alguns fragments de la qual s'han conservat mercès a Flavi Vopisc, que el descriu com el més entès dels escriptors del seu temps.

## Referències

* ↑ Cal·lícrates (historiador) A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. William Smith. Pàg 585
# Cal·líaros

Cal·líaros (en grec antic Καλλίαρος) era una antiga ciutat de la Lòcrida que Homer menciona al "Catàleg de les naus" de la Ilíada.
No se sap el lloc exacte on estava localitzada perquè en temps d'Estrabó, que la menciona, ja no estava habitada, i el geògraf únicament diu que era en una planúria "on hi han grans cultius". Segons la mitologia grega, va rebre el nom d'un personatge anomenat Cal·líaros, fill d'Hodoèdoc i Laònome.

## Referències

* ↑ Homer. Ilíada, II, 531
* ↑ Estrabó. Geografia, IX, 4,5
# Cal·lí

Cal·lí (llatí: Callinus, en grec antic: Καλλῖνος) fou un antic poeta elegíac grec originari d'Efes que va viure a final del segle viii aC i VII aC. Es considera el pare de la poesia elegíaca, encara que hi ha qui ho atribueix a Arquíloc.
La seva vida no es coneix. Se sap que havia nascut a Efes, i Pausànias diu que va florir l'any 690 aC, i diu que aquest poeta va ser l'autor de la Θηβαΐς Tebaida, sobre la Guerra dels set Cabdills, una epopeia del Cicle tebà que alguns autors atribuïen a Homer. Segons Estrabó, Cal·lí tenia un poema sobre la presa de Sardes pels cimmeris, que es podria datar l'any 652 aC. Estrabó diu també que Cal·lí parla de Magnèsia del Meandre com encara existent i en guerra contra els efesis. Magnèsia, va ser destruïda pels treris, una tribu dels cimmeris, el 727 aC, i que el poeta hauria participat i sobreviscut a aquell esdeveniment. Si això és cert, Cal·lí hauria viscut durant la guerra entre Magnèsia i Efes i que hi hauria participat.
Queden molt pocs fragments de l'obra de Cal·lí, però Estobeu ha preservat vint-i-una línies d'una elegia bèl·lica que és l'exemple més antic d'aquesta mena de poesia. En aquest fragment, el poeta exhorta els seus paisans a ser valents i perseverants contra els seus enemics, que en principi se suposa que eren els magnesis, però la quarta línia del poema sembla indicar que parlava dels cimmeris. Aquesta elegia és de gran bellesa i proporciona una bona mostra del talent de Cal·lí.

## Referències

* ↑ 1.Callinus of Ephesus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 573
# Cal·líades

Cal·líades és el nom dels següents personatges:
* Cal·liades d'Atenes, arcont
* Cal·líades, poeta còmic grec
* Cal·líades (Calliades, Καλλιάδης) fou un pintor grec esmentat per Llucià
* Cal·líades, escultor grec
# Caimito

Caimito és un poble i municipi de la Província d'Artemisa a Cuba, ubicat al nord-est de la Carretera Central. La població va ser fundada l'any 1820. Fins a finals del 2010 va pertànyer a l'antiga Província de l'Havana. Té una extensió territorial de 238 quilòmetres quadrats. Va ser conegut entre 1910 i 1976 amb el nom de Caimito del Guayabal.

## Història

A l'arribada dels colonitzadors espanyols, la zona formava part del Cacicat de Mariel. El municipi es va denominar inicialment Guayabal, fundat com a terme municipal de la Província de Pinar del Río el 1879. No obstant el poble de Caimito, situat a la frontera del terme municipal de Guayabal, pertanyia al terme de Bauta a la Província de l'Havana i anteriorment a la jurisdicció de San Antonio de los Baños.
El 1901 es va abolir el municipi de Guayabal i el seu territori es va incorporar a Bauta. El 1910 es va recrear el municipi amb el nom de Caimito del Guayabal, dins de l'antiga Província de l'Havana. A Guayabal hi va tenir una plantació de sucre la Francisco Sugar Company, la qual és citada per Eduardo Galeano a Las venas abiertas de América Latina.
L'actual municipi de Caimito inclou també els pobles de Ceiba del Agua i Vereda Nueva (abans de 1963 part de San Antonio de los Baños), així com els de Guayabal, Pluebo Nuevo, Rancho Grande, Capellanías, Vereda Nueva, Los Naranjos, Aguacate, Banes, Habana Libre i Menelao Mora.

## Referències

* 1 2 «Cuba: Administrative Division (Provinces and Municipalities) - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 22 gener 2023].
* ↑ «Cuba Municipalities». [Consulta: 22 gener 2023].
* ↑ «Caimito del Guayabal». [Consulta: 22 gener 2023].
* ↑ https://findingaids.uflib.ufl.edu/repositories/2/archival_objects/111171
# Cal Totxo

Cal Totxo és una obra de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció senzilla de diferents cossos asimètrics, feta de totxos posats de cantell, ara tapats pel parament arrebossat. Consta d'una sola planta, amb teulada a dos vessants. Per la banda de darrere, aprofitant el desnivell, es van habilitar uns soterranis, en part per a serveis. La façana presenta una petita porta d'entrada i dues finestres. En un dels laterals hi ha un cobert afegit, amb entrada a la casa, abans tapat pels costats, la meitat inferior amb paret i la meitat superior amb vidrieres, que es feia servir com a restaurant campestre. Després es va fer servir com a magatzem i garatge.
La finca ocupa una respectable superfície de bosc.

## Història

Els avantpassats dels titulars de la casa tenien la masia una mica més amunt que actualment, però en vendre les terres al doctor Andreu, promotor de la urbanització del Tibidabo, anaren a viure a Vallvidrera. Després tornaren a aquests verals i en Vicenç Balasch bastí la nova masia. A causa de l'afluència d'excursionistes i de visitants al Tibidabo, van anar abandonant les activitats agrícoles per dedicar-se a servir menjars i begudes, per la qual cosa cap als anys 1960-70 van construir al costat de la masia un nou edifici restaurant.
A la mort d'en Vicenç passà a la seva filla Hermínia Balasch. El negoci va tancar per problemes familiars i a la nova casa vivien els fills, germans Yebra, que exploten un bar a prop de l'aparcament del Tibidabo.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Totxo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].
# Cal Castellà (Balsareny)

Cal Castellà és una masia situada al municipi de Balsareny (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de tres edificacions de construcció molt senzilla. La més gran correspon a l'habitatge de planta rectangular, de dues plantes, amb tres portes d'accés, les llindes de les quals són de fusta (excepte una que ha estat reformada i canviada per una biga). Algunes petites finestres també tenen la llinda de fusta. Les obertures de les finestres són emmarcades amb maó. una altra de les construccions és una pallissa amb coberta a dues aigües, construïda en pedra i amb totes les obertures emmarcades amb maó, així com les cantoneres.
Es tracta d'una petita masoveria, centre d'una petita explotació agrícola-ramadera, avui semiabandonada, utilitzada només com a coberts i magatzem.
És un exemplar prototípic d'arquitectura rural barata.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Castellà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 desembre 2014].
# Cal Caset

Cal Caset és una masia del Prat de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia que constitueix una variant de la tipologia 1.I de l'esquema de Danés i Torras, amb un cos posterior adossat i cobert a una vessant. Aquest cos presenta una sèrie d'arcs formant galeria, encara que posteriorment foren cegats. La casa té planta baixa, pis i golfes. La seva situació, molt propera a l'aeroport i a la carretera d'accés a aquest, han degradat molt el seu entorn.

## Història

Cal Caset surt esmentat a la Consueta Parroquial de la primera meitat del segle xix. En una altra relació de masies de finals del mateix segle, també és esmentada, afegint-s'hi el sobrenom de "Cal Diví".

## Referències

* 1 2 «Cal Caset». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2018].
# Cal Xima

Cal Xima és una masia situada al municipi de Llobera, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ «Catàleg de masies i cases rurals». Ajuntament de Llobera. Arxivat de l'original el 2021-12-29. [Consulta: 26 desembre 2021].
# Cal Xic

Cal Xic és una casa de Font-rubí (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa aïllada composta de planta baixa, pis i golfes, amb façana a quatre vessants i torratxa central. Té cornises de separació dels pisos, façanes de composició simètrica i jardí. Destaca la utilització del totxo vist. Té diversos edificis agrícoles annexes.

## Referències

* ↑ «Cal Xic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Campionat del món d'escacs de 2000 (FIDE)

El Campionat del món d'escacs de 2000 (versió FIDE) fou l'edició de 2000 del Campionat del món d'escacs, organitzada per la FIDE entre novembre i desembre de 2000 a Nova Delhi i Teheran. Igualment com l'edició anterior, l'esdeveniment fou disputat per sistema eliminatori. La final la varen disputar, en un matx a sis partides, l'espanyol Aleksei Xírov i l'indi Viswanathan Anand, qui es proclamà nou campió. En aquest campionat no hi varen participar ni el campió del món de la PCA, Vladímir Kràmnik, ni els excampions Garri Kaspàrov i Anatoli Kàrpov.
    Final del Campionat del món d'escacs (FIDE) 123456Total Aleksei Xírov ½000--½ Viswanathan Anand ½111--3½

## Referències

* ↑ «FIDE World Chess Championship 2000» (en anglès). [Consulta: 27 abril 2011].

## Enllaços externs

* «World Chess Championship 2000 FIDE Knockout Matches» (en anglès). Quadres de resultats dels matxs pel Campionat del món de la FIDE de 2000, a Nova Delhi. FIDE. [Consulta: 23 novembre 2011].
# Calcantita

La calcantita (del grec jalkos, coure i anthos, flor) és un mineral de la classe dels sulfats amb un gran contingut en coure, descrit per primera vegada pel mineralogista alemany Wolfgang Franz von Kobell. Pertany i dona nom al grup de la calcantita.

## Característiques

La calcantita és un mineral hidrosoluble. És un pentahidrat i el membre més comú d'un grup de sulfats hidratats similars, anomenat grup calcantita. Cristal·litza en el sistema triclínic, tot i que acostuma a trobar-se recristal·litzat en forma de crostes degut a la seva hidrosolubilitat. Acostuma a trobar-se en hàbit típicament estalactític, en incrustacions, reniforme o massiu. La seva duresa és força baixa, 2,5 a l'escala de Mohs.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la calcantita pertany a «07.CB: Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dwornikita, gunningita, kieserita, poitevinita, szmikita, szomolnokita, cobaltkieserita, sanderita, bonattita, aplowita, boyleita, ilesita, rozenita, starkeyita, drobecita, cranswickita, jôkokuita, pentahidrita, sideròtil, bianchita, chvaleticeita, ferrohexahidrita, hexahidrita, moorhouseita, nickelhexahidrita, retgersita, bieberita, boothita, mal·lardita, melanterita, zincmelanterita, alpersita, epsomita, goslarita, morenosita, alunògen, meta-alunògen, aluminocoquimbita, coquimbita, paracoquimbita, rhomboclasa, kornelita, quenstedtita, lausenita, lishizhenita, römerita, ransomita, apjohnita, bilinita, dietrichita, halotriquita, pickeringita, redingtonita, wupatkiita i meridianiïta.
Molts exemplars de calcantita posats a la venda (per exemple a les subhastes en línia), generalment ben cristal·litzats, són creats artificialment.

## Formació i jaciments

Al tractar-se d'un mineral hidrosoluble, només es troba en llocs molt secs. Es presenta formant estalactites de fins a un metre de longitud en Bisbee, Arizona, Estats Units, i a Riotinto, Huelva. Altres jaciments d'interès són a Chuquicamata (Xile), i a Rupelo, Villaespasa i Campolara (Burgos); a Cerro Minado (Múrcia) ia Sant Feliu de Buixalleu, Girona. Atès que la calcantita es troba en dipòsits oxidats d'altres minerals de coure, es troba habitualment associada a altres minerals, com la calcita i la seva polimorfa, l'aragonita, tots dos CaCO₃, la brochantita, CU₄(SO₄)(OH)₆, la calcopirita, CuFeS₂, la mMalaquita, Cu₂(CO₃)(OH)₂ i la melanterita, FeSO₄·7H₂O.

## Varietats

La phillipita és l'única varietat que es coneix de la calcantita, i es tracta probablement d'una calcantita fèrrica impura, amb fórmula Cu₃Fe$^{3+}$₂(SO₄)₆·40H₂O. Ha sigut trobada a la província de Santiago, Xile, i a Festa, Trento, Itàlia.

## Referències

* ↑ «Chalcanthite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 abril 2014].
* ↑ «Phillipite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 abril 2014].
# Callionymus platycephalus

Callionymus platycephalus és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a les Filipines.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Can Tino

Can Tino és un edifici al costat esquerre del carrer d'Avall al municipi d'Anglès que respon a la tipologia de casal medieval. Està catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un casal de tres plantes i golfes, entre mitgeres, cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana.
La planta baixa destaca pel majestuós i solemne portal d'accés adovellat d'arc de mig punt amb unes dovelles de grans dimensions molt ben escairades.
Sobresurt especialment el primer pis amb les dues obertures majestàtiques que li atorguen el qualificatiu de planta noble. Es tracta de dues finestres d'estil clàssic amb guardapols rematats amb sengles petxines a les impostes, muntants de pedra i ampit treballat. D'aquestes dues, la que està ubicada a l'extrem dret contempla sota de l'ampit, la solució que consisteix a disposar tres pedres com a mesura de reforç i suport en el sosteniment de la pesant finestra. Entremig d'aquestes dues finestres, hi ha una creu de ferro forjat la qual és paral·lela amb altres casals del mateix carrer d'Avall. Aquestes creus servien per marcar el lloc on es feia aturada durant la celebració del viacrucis.
Pel que fa al segon i tercer pis, que s'han traduït en la façana en dues obertures minúscules i irrellevants que no han rebut cap tractament especial -segon pis- i en l'obertura d'uns badius en format de quatre obertures contigües d'arc de mig punt -tercer pis-, aquestes dues responen a reformes més tardanes del segle xix.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Tino». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* ↑ Núm. 26600, Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya

## Enllaços externs

* «Can Tino». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Camasària Filotecnos

Camasària Filotecnos (grec antic: Καμασαρύη Φιλότεκνος, 'que estima el fill') va ser una reina del Bòsfor que va regnar entre l'any 180 aC i el 160 aC. Camasària va rebre el nom de la reina Camasària, filla de Gorgip (389 aC - 349 aC), l'esposa del rei Parisades I. Era filla del rei Espàrtoc V i esposa del seu successor Parisades III.
Camasària va ser reina quan va morir el seu pare. Es va casar amb Parisades III, que potser era, segons el costum dels reis hel·lenístics, el seu germà o mig germà, o potser era fill de Leucó Higienont.
La reina va tenir molta activitat i el seu nom es troba en diverses inscripcions, especialment l'any 178/177 aC, quan va dedicar al temple d'Apol·lo de Dídima, prop de Milet un objecte daurat que pesava 187,5 monedes d'or. Després de la mort de Parisades III cap a l'any 170 aC, va regnar conjuntament amb el seu fill Parisades IV. En aquell moment la reina i el seu fill van adoptar respectivament els noms de Filotecnos (Φιλότεκνος, 'que estima els fills') i Filomètor (Φιλομήτωρ, 'que estima la seva mare'), seguint l'ús de la cort de la Dinastia ptolemaica i del rei contemporani Ptolemeu VI Filomètor, amb el qual mantenen relacions diplomàtiques i comercials. Cap a l'any 160 aC, la reina es va tornar a casar amb un tal Àrgot o Àrgotes, fill d'Isantos, que potser era un príncep escita i que apareix al seu costat amb el nom del seu fill en una inscripció.

## Referències

* ↑ Schmitt, Hatto H; Ernst Vogt. Lexikon des Hellenismus. Wiesbaden: Harrassowitz, 2005, p. col. 207. ISBN 9783447048422.
* 1 2 Grabrielsen, Vincent (et al.) (eds.). The Black Sea in antiquity: regional and interregional economic exchanges. Aarhus: Aarhus University Press, 2007, p. 277. ISBN 9788779342668.
* ↑ Truhart, Peter. Regents of nations : systematic chronology of states and their political representatives in past and present: a biographical reference book. Munic: Saur, 1984-1988, p. 2635. ISBN 9783598104916.
* ↑ Rostovtzeff, Michael. Skythien und der Bosporus, vol. II: Wiederent Kapitel und Verwandtes. Stuttgart: Steiner, 1993, p. 223. ISBN 9783515063999.
* ↑ «Bulletin épigraphiqu». Revue des études grecques, 19, 1891, pàg. 324.
# Cantó de Montfort-le-Gesnois

El cantó de Montfort-le-Gesnois és un cantó francès del departament de Sarthe, situat al districte de Mamers. Té 15 municipis i el cap es Montfort-le-Gesnois.

## Municipis

* Ardenay-sur-Mérize
* Champagné
* Connerré
* Fatines
* Le Breil-sur-Mérize
* Lombron
* Montfort-le-Gesnois
* Nuillé-le-Jalais
* Saint-Célerin
* Saint-Corneille
* Saint-Mars-la-Brière
* Sillé-le-Philippe
* Soulitré
* Surfonds
* Torcé-en-Vallée

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1960 | Alexandre Maugé | SFIO, després Divers gauche |
| 1960-1961 | Paul Gouyet | Divers gauche |
| 1961-1985 | Michel Beaufils | Divers gauche |
| 1985-2011 | Marcel-Pierre Cléach | Divers droite, després UMP |
| 2011- | Christophe Chaudun | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 13.543 | 14.500 | 15.328 | 17.174 | 18.229 | 19.099 | 22.421 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Can Quel Tropes

Can Quel Tropes és una masia de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta quadrada coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana situada a migdia. La vessant dreta més amplia que l'esquerre i el teulat té poc voladís. Consta de planta baixa i primer pis, però la part de llevant dona la sensació de ser més baixa, ja que la casa es troba assentada damunt un talús. La façana presenta dos portals rectangulars a la planta i tres finestres al primer. Per la diferent alçada de situació d'aquestes últimes s'endevina la prolongació posterior de la part de llevant. A ponent dona a la carretera i hi ha diverses obertures i a tramuntana ha hi un cobert de totxo cobert a una vessant i a llevant hi ha dos contraforts i dues finestres. L'estat de conservació és mitjà.

## Història

La masia de Can Quel la trobem registrada en el nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860 i no en tenim cap referència anterior, la qual cosa ens fa suposar que fou construïda a finals segle xviii o inicis del segle xix.

## Referències

* 1 2 «Can Quel Tropes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Cantó de Montlouis-sur-Loire

El cantó de Montlouis-sur-Loire és un cantó francès del departament de l'Indre i Loira, situat al districte de Tours. Té 4 municipis i el cap és Montlouis-sur-Loire.

## Municipis

* Larçay
* Montlouis-sur-Loire
* Véretz
* La Ville-aux-Dames

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1985-1998 | Dominique Leclerc | RPR |
| 1998- | Patrick Bourdy | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 6.231 | 7.852 | 10.424 | 14.138 | 16.962 | 19.361 | 21.791 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Pont-de-Vaux

El cantó de Pont-de-Vaux era una divisió administrativa francesa del departament de l'Ain. Comptava amb 12 municipis i el cap era Pont-de-Vaux. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* Arbigny
* Boissey
* Boz
* Chavannes-sur-Reyssouze
* Chevroux
* Gorrevod
* Ozan
* Pont-de-Vaux
* Reyssouze
* Sermoyer
* Saint-Bénigne
* Saint-Étienne-sur-Reyssouze

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1972 | Joseph Brayard | Radical |
| 1972-1976 | Michel Fontaine | MRG |
| 1976-1994 | Robert Tricaud | UDF-CDS |
| 1994-2015 | Henri Guillermin | RPR, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 6.812 | 7.202 | 6.990 | 7.066 | 7.286 | 7.625 | 9.276 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Can Guitard Vell

Can Guitard Vell és una obra del municipi de Cervelló (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una antiga masia de cara a migdia, amb coberta a doble vessant. La planta és compacta amb les construccions annexes i desproveïda de tancat. Consta de planta baixa i pis.
Conserva el portal d'arc de mig punt adovellat original, així com uns arcs apuntats a l'interior, que si bé estan restaurats, formen part de l'estructura original de la casa. Les obres es feren el 1960 i actualment l'edifici és un restaurant. Les antigues finestres foren convertides en balcons a començaments de segle xx.

## Història

És una de les masies més antigues del terme, segurament ja devia existir al segle xv. Durant el segle xvii va pertànyer a la família Sàbat, passant per matrimoni a la família Guitard, originària de Terrassa, a principis del segle xviii. Durant molt de temps va fer funcions d'hostal on les diligències feien el canvi de cavalls, ja que pel seu costat passava l'antic camí de ferradura cap a Vilafranca, abans de la construcció de la nova carretera, al segle xviii. Al segle xix, també per matrimoni, el mas va passar a la família Bonastre. L'edifici actual, reformat segurament durant el segle xix, ha estat convertit en restaurant.

## Referències

* 1 2 3 «Can Guitard Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Can Guitet

Can Guitet és una masia de Montmeló (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una masia d'estructura clàssica amb carener perpendicular a la façana i teulada de dues aigües. Només queda la façana. Les finestres del primer pis són gòtics amb l'interior lobulat i caretes esculpides a la pedra de descàrrega. La porta d'entrada és d'arc de mig punt alternant dovelles de diferents mida. A la pedra clau hi ha un escut sostingut per uns angelots.

## Història

A la pedra clau de la porta de l'entrada hi diu: "Restaurada 1912". El consorci de la zona façana compra els terrenys on la masia entre d'altres de la zona el 1979 i el 1985 passà a l'Ajuntament de Montmeló i es comença la restauració, que va ser feta per Narcís Tusell i Borràs.

## Referències

* 1 2 «Can Guitet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].