OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monument a la Glòria (Lviv)

El Monument a la Glòria (en rus: Монумент Славы, en ucraïnès: Монумент Слави) és un monument commemoratiu a la victòria de l'URSS a la "Gran Guerra Pàtria" (Segona Guerra Mundial), erigit a Lviv, Ucraïna.

## Informació general
### Ubicació

El memorial està situat a la part superior del parc de la cultura i l'esplai Bogdan Jmelnytsky, prop de l'Institut Militar d'Infanteria de Lviv (abans Institut Polític-Militar de Lviv), a la intersecció dels carrers Stryiska i Gvardeska. És el lloc on tradicionalment es fan les celebracions del 9 de maig (commemoració del Dia de la Victòria).

### Característiques

El 1971 s'inaugurà l'anomenat "Monument a la Glòria Militar de les Forces Armades Soviètiques" («Монумент боевой славы Советских Вооруженных Сил »). El conjunt va ser realitzat en granit i bronze per un grup d'artistes, entre ells els escultors E. P. Miska (Э. П. Мисько), I. N. Motyka (Я. Н. Мотыка), el monumentalista A. P. Pirozhkov (А. П. Пирожков) i els arquitectes M. D. Vendzilovitx (М. Д. Вендзилович) i A. S. Ogranovitx (А. С. Огранович).
El conjunt està format per un monòlit de 30 metres, un grup central de bronze, i un bloc de granit massís amb grans relleus de coure forjat. En el monòlit vertical, "l'alliberament", personifica bàsicament a les tropes; infanteria, tanquistes, artillers, pilots i mariners. El grup escultural consisteix en figures al·legòriques de soldats soviètics i la "Mare Pàtria", col·locats al centre del conjunt. La "Mare Pàtria" pren jurament als soldats, i simbòlicament els beneeix amb l'espasa. La història de l'Exèrcit Soviètic es mostra en sis alts relleus ornamentals, localitzats als costats del monòlit: el "Naixement de l'Exèrcit Roig", la "Guerra Civil ", l'"Alliberament d'Ucraïna Occidental", l'"Any 1941", la "Segona Guerra Mundial" i la "Victòria".

### Museu d'Història

Després del memorial, en la dècada de 1970 va ser erigit el Museu d'Història del Districte Militar dels Pre-Carpats, que fou tancat i destruït amb la independència d'Ucraïna. El Museu estava emplaçat en els terrenys del vell cementiri Stryyski, on van ser enterrats el 1849 centenars de soldats de l'Exèrcit Rus que van penetrar per Lviv a Hongria, i van morir degut al seu pobre equipament. El cementiri finalment va ser destruït el 1918 com a resultat dels conflictes entre ucraïnesos i polonesos.

### Destinació del Monument

L'11 de maig de 2007, el Consell de la Ciutat de Lviv va crear una comissió per examinar el tema d'una possible supressió del memorial o el seu trasllat en elements separats com a "símbols imperials bolxevics".

## Referències

* ↑ Львов (БСЭ)
* ↑ «Військові могили давнього Львова». Arxivat de l'original el 2014-02-01. [Consulta: 31 gener 2011].
* ↑ «В горсовете Львова 50 депутатов против монумента Славы». Arxivat de l'original el 2007-09-28. [Consulta: 31 gener 2011].
* ↑ Львов сносит советские памятники

## Vegeu també

* Turó de la Glòria (Lviv)

## Bibliografia

* O. Shishka (Шишка О.) Memorial dels militars soviètics (Радянські військові меморіали), Brama de Galicia (Галицька брама) 1998, № 5-6 (53-54), с. 28 — 29.

## Enllaços externs

* Vista satèl·lit del Monument de la Glòria
# Actinocheita

Actinocheita és un gènere de plantes monotípic, dins la família de les anacardiàcies. La seva única espècie: Actinocheita filicina (DC.) F.A.Barkley, és planta nativa de Mèxic.

## Sinònims

* Rhus potentillifolia Turcz.
* Rhus filicina DC.
* Actinocheita potentillifolia (Turcz.) Bullock

## Referències

* ↑ Especies en http://www.ppp-index.de/ PPP-index
* ↑ Actinocheita filicina en PlantList.

## Bibliografia

* CONABIO. 2009. Catálogo taxonómico de especies de México. 1. In Ca. nat. México. CONABIO, Mexico City.
# Rui Manuel César Costa

* No s'ha de confondre amb Rui Alberto Faria da Costa.
Rui Manuel César Costa (Lisboa, 29 de març de 1972) més conegut com a Rui Costa, és un exfutbolista portuguès. Actualment és director esportiu de l'SL Benfica.

## Trajectòria esportiva

Format en les categories inferiors del SL Benfica, va debutar a l'AD Fafe el 1989 abans de tornar al Benfica, on va guanyar la Copa de Portugal el 1993 i la Superliga el 1994. També va fixar pel AC Fiorentina d'Itàlia, on va guanyar la Copa d'Itàlia i la Supercopa italiana, el 1996.
El 2001 va fitxar per l'AC Milan, on va guanyar la Lliga de Campions, la Copa d'Itàlia (2003) i un Scudetto, en 2004. El 2006 va tornar al club del seu cor, el Benfica, signant un contracte en blanc i demostrant així el seu amor pel club que va apostar per ell i on es va formar. Ja un episodi d'aquest gènere s'havia manifestat abans quan en un amistós en el qual Rui Costa jugava amb la Fiorentina contra el Benfica a Lisboa, va marcar-li un gol a l'equip local i en comptes de celebrar-lo va fer tot el contrari, es va posar a plorar i a demanar disculpes per marcar-li un gol al Benfica a Lisboa. Amb la Selecció va guanyar el Mundial Sub-20 de (1989) i el Mundial Sub-20 (1991). A més va jugar el Mundial de 2002 i les Eurocopes del 2000 i 2004, en aquesta última anunciant que es retirava de la selecció.

## Enllaços externs

* Estadístiques i perfil del jugador - footballdatabase.com (anglès)
Rui Costa - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Portugal – Eurocopa 2000
1 Vítor Baía •
2 Jorge Costa •
3 Rui Jorge •
4 Vidigal •
5 F. Couto •
6 P. Sousa •
7 Figo •
8 João Pinto •
9 Sá Pinto •
10 Rui Costa •
11 S. Conceição •
12 Espinha •
13 Dimas •
14 Abel Xavier •
15 Costinha •
16 Beto •
17 Paulo Bento •
18 Pauleta •
19 Capucho •
20 Secretário •
21 Nuno Gomes •
22 Quim •
Entrenador: Coelho
Selecció de futbol de Portugal – Copa del Món de futbol 2002
1 Vítor Baía •
2 Jorge Costa •
3 Abel Xavier •
4 Caneira •
5 F. Couto •
6 P. Sousa •
7 Figo •
8 João Pinto •
9 Pauleta •
10 Rui Costa •
11 S. Conceição •
12 Hugo Viana •
13 Andrade •
14 Barbosa •
15 Nélson •
16 Ricardo •
17 Paulo Bento •
18 Frechaut •
19 Capucho •
20 Petit •
21 Nuno Gomes •
22 Beto •
23 Rui Jorge •
Entrenador: Oliveira
Selecció de futbol de Portugal – Eurocopa 2004
1 Ricardo •
2 P. Ferreira •
3 Rui Jorge •
4 Andrade •
5 Couto •
6 Costinha •
7 Figo •
8 Petit •
9 Pauleta •
10 Rui Costa •
11 Simão •
12 Quim •
13 Miguel •
14 Nuno Valente •
15 Beto •
16 R. Carvalho •
17 Cristiano Ronaldo •
18 Maniche •
19 Tiago •
20 Deco •
21 Nuno Gomes •
22 Moreira •
23 H. Postiga •
Entrenador: Scolari :
# Abadia de la Mare de Déu de Leffe

L'Abadia de la Mare de Déu de Leffe és una abadia de premonstratencs fundada el 1152 a Leffe, un enclavament del comtat de Namur, en front de Dinant, una bona vila del principat de Lieja (avui a Bèlgica), a la confluència del fond de Leffe amb el Mosa.

## Història
### Primera referència històrica

L'Abadia es va fundar el 1152 a la vora del riu Mosa. Com molts d'altres monestirs d'arreu d'Europa, els canonges premonstratencs elaboraven cervesa amb els ingredients que es trobaven dels camps de conreu de l'abadia. La primera referència a la fàbrica de cervesa en els registres històrics data del 1240.

### Destrucció i abandonament de l'abadia

L'abadia ha estat malmesa per diverses causes al llarg dels anys. El segle xv va ser dels pitjors pel monestir. Segons els historiadors, el 1400 van morir l'abat i set monjos a causa de la pesta. Més tard, el 7 d'agost de 1460, l'abadia va ser destruïda per una inundació i hi va morir l'abat del moment. Un cop van poder reparar els danys de la inundació, va ser assetjada per Carles el Temerari, duc de Borgonya, i les seves tropes, que van saquejar i destruir l'abadia altra vegada. Va succeir l'any 1466, quan la ciutat de Dinant, situada davant de l'abadia a l'altra riba del Mosa, es va veure obligada a rendir-se al duc després del Sac de Dinant. Carles el Temerari, un rival important per a Lluís XI i el tron francès va ordenar matar cada home, dona i nen de la ciutat per defensar l'honor de la seva mare, ja que s'havia estès el rumor que el duc havia estat derrotat i que era el fill bastard de la duquessa Isabel i el bisbe del principat de Lieja.
El 1735, l'Abadia va haver d'allotjar a la força un regiment d'hússars, mercenaris hongaresos que eren coneguts per la seva brutalitat. Van estendre el terror entre la població civil, i no van mostrar cap respecte per la naturalesa religiosa de l'Abadia, van saquejar l'edifici i tot el que contenia. La cerveseria també va patir terriblement. Una vegada més, mentre s'estava rehabilitant l'abadia, va aparèixer un altre perill, l'esclat de la Revolució Francesa el 1794. Durant segles, sota l'antic règim, l'església havia estat el major terratinent del país. El nou règim, però va abolir els privilegis l'església i tots els seus béns van ser confiscats. El 1796, l'abadia va ser oficialment abolida i declarada com a propietat de l'Estat.
Durant els anys següents, els edificis de l'abadia va anar canviant de mans i l'elaboració de cervesa va continuar en menor escala fins al 1809, quan es van interrompre per complet.

### Recuperació de l'abadia

El 1902, els canonges van recobrar uns edificis de l'abadia, i el 1937 el monestir va ser llistat com a edifici històric.

## Referències

* ↑ «Histoire de l'Abbaye de Leffe» (en francès). Abadia de la Mare de Déu de Leffe, s.d. [Consulta: 6 gener 2020].
# Abadia del Mas d'Azil

L'abadia del Mas d'Asilh fou un establiment religiós del Llenguadoc, situat a la població homònima. No se'n coneix l'origen i no apareix esmentada amb anterioritat al catàleg elaborat a la Dieta d'Aquisgrà (817). L'església estava sota advocació de Sant Esteve i ja existia en temps de Carlemany. En el regnat de Lluís el Pietós un senyor de nom Ebolat, d'acord amb la seva família, va fer donació a l'abat Asnar (Asnarius), successor de Calast (Calastus) del lloc anomenat Sylva agra i l'església de Sant Pere on reposen les relíquies de Sant Rústic Màrtir, al comtat de Tolosa, a la vora del rierol anomenat Jarles, proper a la Garona, i que probablement correspon al lloc modern de l'església de Sant Rústic a uns 4 km del rierol Jarles, en el que fou la baronia de Castelnau d'Estrétefonts. El sant Rústic d'aquest lloc seria el que fou bisbe de Cahors mort a mans dels ciutadans d'aquesta ciutat en el regnat de Dagobert I. El monestir del Mas d'Asilh es troba al país de Foix, a la riba del riu Arisa, antiga diòcesi de Rius (fins a 1790) i després de Tolosa, a uns 15 km a l'est de Pamiers.

## Referències

* ↑ Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# ADR

«ADR» té aquests significats:
* American Depositary Receipt (ADR)
* Acord europeu relatiu al transport internacional de mercaderies perilloses per carretera (European Agreement concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Road o ADR)
* Aeroporti di Roma (ADR)
* Comitè d'Acció per a la Justícia i la Democràcia dels Pensionistes, un partit polític de Luxemburg
* Adria Airways, segons la llista de codis OACI de les aerolínies
# Abd-al-Aziz ibn al-Hajjaj ibn Abd-al-Màlik

Abd-al-Aziz ibn al-Hajjaj ibn Abd-al-Màlik (en àrab ʿAbd al-ʿAzīz b. al-Ḥajjāj b. ʿAbd al-Malik) (? - 744), fou un general omeia, cosí del califa Yazid III.
En el regnat d'Al-Walid II, va ajudar a Yazid, que s'havia revoltat, a aixecar forces contra el califa; van reunir soldats a Damasc i Abd al-Aziz va marxar contra Al-Walid. Abbàs, germà de Yazid, estava en el bàndol del califa, però fou sorprès i va haver de fer homenatge a Yazid; poc després el general va conquerir el castell de Bakhra on s'havia retirat Al-Walid, al que va agafar i va fer matar (744). Yazid fou llavors proclamat califa.
La ciutat d'Homs es va oposar al nou califa i les forces locals van marxar a Damasc. Yazid va enviar contra aquestes forces dos grups armats, que van entretenir a la gent d'Homs i mentre estaven ocupats Abd al-Aziz amb totes les seves forces els va atacar i els va derrotar.
Poc després va morir Yazid després de designar al seu germà Ibrahim ibn al-Walid com a hereu i a Abd al-Aziz com a segon hereu. Però Homs va refusar altre cop reconèixer Ibrahim, que d'altra banda no era reconegut a gaires llocs més que a la capital. Ibrahim va ordenar a Abd al-Aziz d'anar a assetjar Homs, el que aquest va fer, però es va retirar quan van arribar a la rodalia de la ciutat les forces dirigides per Marwan ibn Muhàmmad, governador d'Armènia i Azerbaidjan. Homs va obrir les portes a Muhammad.
Les forces d'Ibrahim foren derrotades el novembre del 744 a Ayn al-Djarr, i Muhàmmad ibn Marwan va entrar a Damasc i es va fer proclamar califa. Només entrar a la ciutat, els lliberts d'Al-Walid II van matar Abd al-Aziz.

## Bibliografia

Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. «ʿAbd al-ʿAzīz b. al-Ḥad̲j̲d̲j̲ād̲j̲ b. ʿAbd al-Malik».
# SB (motocicleta)

SB (o S.B.) fou una marca valenciana de motocicletes, fabricades entre 1948 i 1963 a València.

## Història

S.B. era un taller mecànic que, un cop acabada la guerra civil espanyola, es dedicà a fabricar gasògens i més tard motors auxiliars per a velomotors. El primer motor d'aquesta mena que produïren, comercialitzat amb la marca David, era un de 72 cc i transmissió per corró a la roda posterior, que calia muntar a l'interior del triangle del quadre de la bicicleta.
El 1951 la marca David de motors es canvià a A.S. i després a ASB. Les motocicletes, en canvi, es produïren amb marca S.B. La primera versió duia motors de 72 i 82 cc, en versions dama i caballero, que el 1953 s'actualitzà amb cilindrades de 76, 86 i 97 cc. El 1957 la gamma es reduí a només dues cilindrades: 74 i 98 cc.

## Referències

* 1 2 3 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Relación de las principales marcas». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 317. ISBN 84-920886-5-6.
Viccionari
# Ablon-sur-Seine

Ablon-sur-Seine és un municipi francès, situat al departament de Val-de-Marne i a la regió de l'Illa de França.
Forma part del cantó d'Orly i del districte de Créteil. I des del 2016, de la divisió Grand-Orly Seine Bièvre de la Metròpoli del Gran París.
# Abnegació

L'abnegació és una forma de renúncia o abandonament d'un mateix pel bé comunitari. És considerada una virtut en algunes religions, com per exemple la cristiana, en l'àmbit militar (referit als soldats), i en algunes activitats, com per exemple en alguns esports col·lectius, com el ciclisme, depenent de la filosofia de l'entrenador. Està relacionada amb l'autosacrifici i l'obediència. Alguns crítics mantenen que l'abnegació és una forma de portar l'individu a la infravaloració i l'autoodi.
Es considera també un concepte bíblic (que apareix a Mt 16, 24ss; cf. Tit 2, 12), i que enuncia un requisit de la imitació de Crist.

## Referències

* ↑ Brian Stewart Hook; Russell R. Reno. Heroism and the Christian Life: Reclaiming Excellence. Westminster John Knox Press, 2011. (anglès) ISBN 0-664-25812-3
* ↑ David Jan Sorkin, The Transformation of German Jewry. Wayne State University Press, 1999. (anglès) ISBN 0-8143-2828-8
* ↑ Rahner, Karl; Vorgrimler, Herbert. Diccionario teológico (en castellà). Barcelona: Herder, 1966, p. 2. OCLC 1043389383.
# Thrattidion noctivagus

Thrattidion noctivagus és una espècie de peix pertanyent a la família dels clupeids i l'única del gènere Thrattidion.

## Descripció

* Pot arribar a fer 2,1 cm de llargària màxima.
* 12-18 radis tous a l'aleta dorsal i 23-25 a l'anal.

## Alimentació

Menja plàncton i insectes terrestres.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, pelàgic i de clima tropical (6°N-3°N).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és un endemisme del riu Sanaga a Edea (el Camerun).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Whitehead, P.J.P., 1985. FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* ↑ Gourène, G. i G.G. Teugels, 1994. Synopsis de la classification et phylogénie des Pellonulinae de l'Afrique Occidentale et Centrale (Teleostei; Clupeidae). J. Afr. Zool. 108(1):77-91.
* ↑ Poll, M., G.G. Teugels i P.J.P. Whitehead, 1984. Clupeidae. P. 41-55. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* ↑ Vivien, J., 1991. Faune du Cameroun. Guide des mammifères et des poissons. GICAM. 271 p.

## Bibliografia

* Anònim, 1997. Registres de peixos de la base de dades del Museu de la Secció de Vertebrats del Museu Reial de l'Àfrica central. MRAC, Tervuren, Flandes, Bèlgica.
* Coppola, S.R., W. Fischer, L. Garibaldi, N. Scialabba i K.E. Carpenter, 1994. SPECIESDAB: Global species database for fishery purposes. User's manual. FAO Computerized Information Series (Fisheries). Núm. 9. Roma, FAO. 103 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Joaquim Fort i Gibert

Joaquim Fort i Gibert (Tarragona, 1 d'abril de 1906 - Santiago de Xile, 25 d'abril de 1987) fou un polític tarragoní, alcalde de Tarragona i president de la Diputació de Tarragona durant la guerra civil espanyola.
Treballava com a comptable i era militant d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC). A les eleccions municipals espanyoles de 1931 fou escollit conseller de Tarragona i després tinent d'alcalde. Fou detingut i confinat en un vaixell arran la seva participació en els fets del sis d'octubre de 1934. Alliberat arran la victòria del Front d'Esquerres a les eleccions generals espanyoles de 1936, en maig de 1936 fou nomenat president de la Diputació de Tarragona. Quan esclatà la guerra civil espanyola fou nomenat president de la Comissió Especial de Treball i nomenat alcalde de Tarragona, càrrec que va ocupar fins a gener de 1937. Durant el seu mandat es va aprovar la Carta Econòmica Municipal, que va generar més autonomia pel municipi, va acabar les obres d'urbanització de la plaça de la font, va municipalitzar els serveis públics i va fomentar el "pont de Marsella" per tal d'augmentar els intercanvis comercials amb aquesta ciutat. En gener de 1937 fou nomenat novament Comissari Delegat de la Generalitat a Tarragona (càrrec equivalent al de President de la Diputació), i es va fer càrrec del problema dels refugiats arribats a la província. S'incorporà a l'exèrcit republicà gairebé en finalitzar la guerra. Va ser ferit de gravetat al front d'Agramunt producte de l'esclat d'una granada. El 1939 va marxar a l'exili, primer a França, després a Argentina i al Perú, i finalment a Xile, on va morir.

## Referències

* ↑ «Joaquim Fort i Gibert». Biografies de Tarragona p. 61.
* ↑ «JOAQUIM FORT I GIBERT maig 1936 - gener 1937». Ajuntament de Tarragona.

## Enllaços externs

* «Fotografia de Joaquim Fort i Gibert».
# Monument a la Llibertat

El Monument a la Llibertat és un memorial situat a Riga en honor dels soldats morts durant la Guerra d'independència de Letònia (1918-1920). És considerat un símbol a la llibertat, la independència i la sobirania de Letònia. Va ser inaugurat el 1935, fa 42 metres i està construït amb granit, travertí i coure. És un monument emblemàtic de la capital i sovint serveix com punt de referència en manifestacions i cerimònies oficials a Riga.
El monument va començar a planejar-se als anys 20, durant el govern del primer ministre Zigfrīds Anna Meierovics i després de diverses propostes es va aprovar el concepte de l'escultor Kārlis Zāle, amb el nom de "Brila com una estrella". Les escultures i els baixos relleus del monument, organitzats en tretze grups, representen la història i cultura de Letònia i estan coronats per una estàtua de 19 metres que representa la llibertat i que sosté tres estrelles daurades. Va ser finançat amb donacions privades
Durant el període d'ocupació soviètica el símbol es va intentar desvirtuar i fins i tot es va preveure la seva demolició però finalment es va conservar. Va esdevenir un emblema durant els anys 90 i un punt de trobada de manifestants que reclamaven la independència de Letònia.

## Enllaços externs

* Monument a la Llibertat a Latvia Travel
* Monument a la Llibertat a TripAdvisor
# La Serradora (Castellterçol)

La Serradora és una masia de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És al sector central-nord-est del terme, ran mateix del termenal amb Castellcir. És a l'esquerra del Torrent Mal i a la dreta de la riera de la Serradora, a llevant d'on es troben aquests dos cursos d'aigua. És a llevant de les Canals i al nord, una mica distant, del Polígon industrial El Vapor.

## Descripció

Masia d'un cos únic de planta rectangular. Presenta al costat oest una torre de defensa de planta quadrada articulada en tres pisos; aquesta torre és tipològicament semblant a la de "la Noguera", ambdues masies del segle xvi. Sota una de les finestres de la torre hi ha en un bloc de pedra dos animals enfrontats (que degut al seu estat de conservació no es pot saber si són felins o lleons) que aguanten amb les potes davanteres una serra col·locada horitzontalment.
El mas amb la torre i les altres dependencies formen un clos tancat al qual s'accedeix per un portal de grans dovelles de pedra. A la part superior del cos central i de la torre hi ha una galeria de finestres de mig punt. En la planta noble de la casa i en la torre trobem finestres conopials del segle xvi, això indica que el cos del mas és d'aquest segle encara que hagi experimentat modificacions i afegits d'altres cossos fins al segle xviii. L'immoble està encarat a migdia i té al davant diverses instal·lacions i dependències.

## Història

La família Serradora apareix com una família de grans propietaris amos de masoveries i pous de glaç. Foren en alguna ocasió batlles de la vila i sempre ben considerats. El mas és documentat el 1259, però deu ser d'origen molt més remot.

## Vegeu també

* Pla de la Terma

## Referències

* ↑ La Serradora en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 3 «La Serradora». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Riu Fred

«Riu Fred» té aquests significats:
* Riu Fred (Alt Urgell), corrent fluvial de l'Alt Urgell
* Riu Fred (Alt Àneu), corrent fluvial del Pallars Sobirà
* Riu Fred (Odèn), corrent fluvial del Solsonès