OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Al-Àixara al-Mubaixxara

Al-Àixara al-Mubàixxara o Al-Àixara al-Mubaixxarun bi-l-Janna —àrab: العشرة المبشرة o العشرة المبشرون بالجنة, al-ʿAxara al-Mubaxxara o al-ʿAxara al-Mubaxxarūn bi-l-Janna, literalment ‘els Deu a Qui es va prometre el Paradís'— és una llista que assenyala els deu personatges a qui el profeta Muhàmmad hauria promès el Paradís.
Tot i que les llistes conservades no sempre coincideixen, la més corrent dona aquests noms:
* Abu-Bakr as-Siddiq
* Úmar ibn al-Khattab
* Uthman ibn Affan
* Alí ibn Abi-Tàlib
* Talha ibn Ubayd-Al·lah at-Taymí
* Az-Zubayr ibn al-Awwam
* Abd-ar-Rahman ibn Awf
* Sad ibn Abi-Waqqàs
* Saïd ibn Zayd
* Abu-Ubayda ibn al-Jarrah
En algunes llistes el darrer no hi és i el primer lloc l'ocupa el mateix Muhàmmad.

## Referències

Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. «Al-ʿAshara al-Mubashshara».
# Manel Andreu i Espinosa

Manel Andreu i Espinosa (Barcelona, 3 de març de 1914 - ?) fou un atleta català especialitzat en curses de fons.
Pel que fa a clubs, fou membre del Sarrià Esportiu, del FC Barcelona, club amb el qual assolí la major part dels seus èxits, i del RCD Espanyol.
Guanyà tres Campionats de Catalunya de 5.000 metres llisos (1935, 1941 i 1942) i dos de cros individual (1934 i 1936). A nivell estatal fou quatre cops campió en els 5.000 metres i dos en els 10.000, a més de tres cops campió de camp a través. Cal notar que bona part de la seva maduresa esportiva coincidí amb la guerra civil espanyola i la manca de competicions oficials durant aquells anys.
Va establir nombrosos rècords de Catalunya i Espanya en les següents proves: 10.000 m (1941), 5.000 m (1941), 3.000 m (1942) i 2.000 m (1942). També va superar el rècord dels 4 × 1.500 m amb la selecció catalana (1942).

## Palmarès
### Campió de Catalunya

* 5.000 m: 1935, 1941, 1942
* Campionat de Catalunya de cros: 1934, 1936

### Campió d'Espanya

* 5.000 m: 1936, 1941, 1942, 1944
* 10.000 m: 1935, 1941
* cros: 1933, 1941, 1942

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Manel Andreu Espinosa». Gran Enciclopèdia Catalana, 31-12-2011. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «Campionat de Catalunya». fcatletisme.cat. Arxivat de l'original el 2016-10-20. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «Campionat de Catalunya de Cros». fcatletisme.cat. Arxivat de l'original el 2016-10-21. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ «Campionat d'Espanya». RFEA. Arxivat de l'original el 2017-08-04. [Consulta: 7 setembre 2016].
# Víctor de Cerezo

* Per a altres significats, vegeu «Sant Víctor».
Victor de Cerezo o Vitores (Cerezo de Río Tirón, Burgos, ca. 800 - Quintanilla de las Dueñas, ca. 850) fou un prevere i anacoreta castellà, mort durant una incursió musulmana. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Víctor va néixer al poble de Cerezo de Río Tirón (Burgos), on estudià i decidí la seva vocació religiosa. Vitores era rector del poble a l'església Santa María de Villalba. Desitjant major perfecció, es retira a una cova de la muntanya d'Oña a fer-hi vida eremítica, passant-hi uns anys, fins que torna al poble, assetjat per una incursió musulmana. Ajuda els seus i predica als musulmans fins que aquests el detenen i el maten, crucificant-lo.

### Llegendes

Les tradicions al voltant del seu martiri són moltes. Segons elles, un àngel avisà l'eremita que la seva terra ha estat atacada pels musulmans i llavors va decidir de tornar-hi; entra al poble assetjat i en consola els paisans. Allibera set dones eremites de Siete Fenestras i converteix alguns musulmans, entre ells la filla del cabdill de l'exèrcit, que la fa matar. És detingut per aquests i guareix el cabdill, malalt de lepra, qui li ofereix riqueses i honors. Com que les rebutja i no vol abjurar de la seva fe, és condemnat a mort, essent crucificat a Quintanilla de las Dueñas, llogarret del mateix Cerezo. A la creu, continua predicant i, com que no mor, al tercer dia és decapitat. Vitores, però, pren el seu cap amb les mans i s'adreça al seu poble natal, on continua predicant, en prediu l'alliberament i ressuscita un nen.
Per aconseguir l'alliberament de Cerezo, Vitores idea un estratagema. Dona a menjar una mesura de blat a una vaca i l'envien cap al campament enemica. Els assetjadors, en veure-la, li disparen sagetes i de les ferides de la vaca vessa blat. Els musulmans pensen que les provisions són tan abundants al poble que fins i tot els animals en mengen, per la qual cosa el setge pot allargar-se molt de temps: decebuts, l'aixequen. Vitores es fa acompanyar dels seus fins al lloc de Fresno de Río Tirón, on mor i rep sepultura, el 26 d'agost.
* Processó de San Vitores, a Bárcena de Pienza
* Església de S. Vitores a Frías (Burgos)

## Veneració

Sobre la tomba s'edificà una capella i després el Santuario de San Vitores, on el 1466 s'instal·laren les relíquies en un nou sepulcre i, el 1525, en una arca daurada. El convent, habitat per dominics i franciscans successivament, fou construït al segle xv. La devoció al sant és estesa a la zona, Burgos i la Rioja
A la Biblioteca Nacional (Madrid) se'n conserva una passió escrita al segle xv. Confonent el nom llatí de Cerezo (Cerasia) algunes fonts parlen erròniament del seu martiri a Cesarea de Mauritània (Cherchel, Algèria) en temps dels musulmans.

## Bibliografia

* Güemes, Lucas Antonio. Historia de la vida, sepulcro, reliquias y congregación del ínclito mártir San Vítores. Burgos: Imprenta de Pascual Polo, 1849.
* Huidobro Serna, Luciano (1874-1958). Vida de San Vitores de Cerezo. Burgos: Tipografía de "El Monte Carmelo", 1945.
# Marquesat del Bosco

El marquesat del Bosco (avui dia Bosco Marengo, prop d'Alessandria) fou una jurisdicció feudal del Regne d'Itàlia sorgida d'una branca dels marquesos aleramici. El seu origen fou Anselm III, nebot d'Anselm I, fill d'Aleram (el fundador de la nissaga dels Aleramici). Anselm III va tenir un fill de nom Hug (Ugo), que fou marquès del Bosco i de Ponzone, heretant els drets aleramici en el territori de la costa de Ligúria entre Albisola (a l'est de Monte Priocco) i Varazze, inclosa les terres que penetraven a la plana padana (la vall del Po) al llarg de les valls de l'Orba, del Stura di Demonte i del Piota fins a Alessandria, tenint com a frontera nord-oest el riu Bormida di Spigno.

## El Bosco

La zona de la plana entre Alexandria i els Apenins de Ligúria antigament va estar coberta per densos boscos, que formen la Media Silva (Selva Mitjana), de la qual van parlar els geògrafs antics. Els longobards van construir el primer castell de la zona a la moderna Bosco Marengo. La comarca va ser fortificada més tard pels marquesos aleràmics, que havien obtingut la terra després de la donació a Aleram feta el 935 pels reis d'Itàlia Hug de Provença i Lotari II d'Itàlia.
Entre el XI i el segle xvi, quan el castell va ser destruït per ordre de l'emperador Carles V, fou una fortalesa de primer orde; els gruixuts murs es desenvoluparen al voltant en una distància d'un quilòmetre i mig, amb un ampli fossat i dotze torres, la darrera de les quals és avui dia la torre de l'església de Sant Pere i Sant Pantaleó.

## La divisió del marquesat del Bosco i el marquesat de Ponzone

Dos fills d'Hug, Anselmo i Aleram, van donar lloc respectivament als marquesats del Bosco i de Ponzone. La senyoria del primer s'estenia al castell de Bosco, Ovada, Ussecio (moderna Belforte Monferrato), Pareto, Mioglia, Monteacuto, Ponte dei Prati (avui dia Pontinvrea), Casteldelfino (lloc antigament entre Pontinvrea Ligure i Giovo Ligure) i Stella. El marquesat de Ponzone incloïa el castell de Ponzone, Sassello, Spigno (avui Spifgno Montferrato), Celle (avui Celle Ligure) i Varazze.

## La decadència

El 1168 el marquès de Bosco va participar en la fundació d'Alessandria, el centre de la qual, Borgo Rovereto, es trobava sota la seva jurisdicció. En segles posteriors el territori va ser disputat entre les ciutats d'Alessandria i Gènova, a la que el marquès havia jurat repetides vegades la submissió. La separació gradual dels dominis entre les diferents línies dinàstiques va ser la principal causa de la decadència de l'abans poderós marquesat del Bosco, com altres dinasties dels Aleramici.
El marquesat del Bosco va durar fins a mitjan de segle xiv, quan va passar sota el domini del ducat de Milà, governada pels Visconti i més tard els Sforza.

## Vegeu també

* Marquesat de Ponzone

## Referències

Wikipèdia en italià
# Sis dies d'Atlanta

Els Sis dies d'Atlanta va ser una cursa de ciclisme en pista, de la modalitat de sis dies, que es va córrer a Atlanta (Estats Units d'Amèrica). Només es va disputar la primera edició el 1909.

## Palmarès

| Any | Primers | Segons | Tercers |
| 1909 | Joe Fogler Eddy Root | Elmer Collins Robert Walthour | George Cameron Worth Mitten |

## Referències

* ↑ «6 jours d'Atlanta (Etats-Unis)». [Consulta: 19 desembre 2022].
# Jean Batalla

Jean Batalla (Marsella, 22 de juliol de 1888 - 5 de juliol de 1963) fou un pianista francès.

## Biografia

Va entrar al Conservatori de la seva ciutat natal molt aviat, el 1893, i hi va obtenir el primer premi de solfeig. Va actuar a Marsella en un primer revelador concert als nou anys. El 1901 va guanyar el primer premi de piano. L'any següent, classificat en primer lloc de tots els candidats, va ingressar al Conservatori de París i es va convertir en alumne de Louis Diémer. En el seu primer concurs, va guanyar el premi suprem, primer nomenat. El 1906 se li va concedir per unanimitat el Gran Premi Diémer de tres anys. Els Concerts de Colonne, la Societat de Concerts del Conservatori, les Vetllades d'Art, els Concerts de Hasselmans i Sechiari i altres agències dels anomenats art menor el donen la benvinguda i oferirà concerts a La Haia, Estrasburg, Barcelona, Manchester.Participarà regularment en programes de ràdio, en particular a Radio Vitus, en companyia del violinista Jean Noceti i Édouard d'Armancourt.
Jean Batalla va ser professor de Pierre-Philippe Bauzin, Jeanne Joulain, Yves-Marie Bruel, Gabriel Tacchino i Kerttu Regina Veronica Bernhard entre d'altres.

## Referències

* ↑ Charpentiet, Raymond «Cinquante ans de musique française (1874 - 1925)». Artlyriquefr. Arxivat de l'original el 2021-06-24 [Consulta: 22 juny 2021].
# Givrezac

Givrezac és un municipi francès situat al departament del Charente Marítim i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2007 tenia 63 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Givrezac era de 63 persones. Hi havia 26 famílies de les quals 6 eren unipersonals (3 homes vivint sols i 3 dones vivint soles), 10 parelles sense fills i 10 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 30 habitatges, 24 eren l'habitatge principal de la família, 4 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 30 habitatges eren cases. Dels 24 habitatges principals, 19 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien tres cambres, 6 en tenien quatre i 17 en tenien cinc o més. 21 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 7 habitatges hi havia un automòbil i a 16 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Givrezac el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 42 persones, 28 eren actives i 14 eren inactives. De les 28 persones actives 26 estaven ocupades (14 homes i 12 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 14 persones inactives 7 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 5 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 2 d'empreses de construcció i 2 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils.
Dels 3 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 2 eren tallers de reparació d'automòbils i de material agrícola i 1 guixaire pintor.
L'any 2000 a Givrezac hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Givrezac a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Givrezac a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Al-Àixraf Khalil

Al-Màlik al-Àixraf Salah-ad-Din Khalil ibn Qalàwun —àrab: الملك الأشرف صلاح الدين خليل بن قلاوون, al-Malik al-Axraf Ṣalāḥ ad-Dīn Ḫalīl ibn Qalāwūn—, més conegut simplement com al-Àixraf Khalil, fou soldà del Caire d'origen bahrita o kiptxak (1290 - 1293).
Fou fill i successor de Qalàwun. El seu germà gran Al-Màlik al-Sàlih Salah-ad-Din Alí, hereu designat, va premorir el pare el 1288 i Khalil llavors va ocupar el seu lloc; va substituir al seu pare durant el setge de Trípoli del Líban (1289) i va succeir a Qalàwun quan va morir l'11 de novembre de 1290.
Com a visir va tenir a Ibn Salus, un comerciant sirià arrogant i mal vist pels emirs. El maig de 1291, amb un exèrcit de 200.000 homes va aconseguir la conquesta d'Acre, darrer bastió croat a Palestina després d'un setge de sis setmanes. Tot seguit Sayda (Saïda), Beirut, Athlith, Jubayl i Sur, les darreres fortaleses dels croats, es van rendir sense lluita. També el 1291 va nomenar naib a Baydara al que tenia molta consideració i li va donar en feu la fortalesa siriana d'al-Sunayba; però posteriorment Baydara fou humiliat diverses vegades pel sultà, especialment en una assemblea d'emirs, segurament a causa d'una campanya fracassada de Baydara contra els maronites libanesos de Kasrawan (1292). Alguns emirs com Karasunkur (que després es va passar als mongols) o el futur sultà Hussam-ad-Din Lajin, foren empresonats encara que alliberats al cap de poc. També el 1292 fou atacat el Regne Armeni de Cilícia i conquerida la important fortalesa de Kalat al-Rum (Rum Kalesi) a la vora de l'Eufrates.
El 1292 i 1293 el sultà va signar tractats amb Venècia i Aragó; el tractat amb Jaume el Just fou signat el 29 de gener de 1293 i renovava un anterior tractat signat amb Alfons III, i per aquestos tractats els catalans havien de lliurar armes als egipcis i obtenien facilitats comercials. També va tenir contactes amb emir turcmans d'Anatòlia en procés d'assolir la sobirania (Mentese, Karaman i Aydın). El 1293 el rei d'Armènia Hethum II va entregar a Egipte les fortaleses de Bahasna, Marash i Tall Hamdun que dominaven la ruta d'Alep; també en aquest temps es van sotmetre les tribus beduïnes que dominaven a la frontera entre il-kànides i mamelucs al desert de Síria.
El 13 de desembre de 1293 fou assassinat en una cacera al delta del Nil pel seu lloctinent Baydara al-Mansur i altres conspiradors. Baydara es va proclamar sultà però no va governar més que un parell de dies. No va poder ocupar la ciutadella del Caire, centre del poder polític i militar i va morir en els combats amb els partidaris de Khalil dirigits per l'ustadar (majordom) Husam al-Din. El germà de Khalil, al-Nasir Nasir al-Din Muhammad, de 8 anys, va ser proclamat sultà, sota regència del naib Al-Àdil Kitbughà que després va usurpar el tron el 1294.

## Referències

* ↑ Folda, Jaroslav. Crusader Art in the Holy Land: From the Third Crusade to the Fall of Acre (en anglès). Cambridge University Press, 2005, p.485. ISBN 0521835836.

## Bibliografia

* J. Sauvaget, La Chronique de Damas d'al-Jazari, París 1949
# Kliutxí (Bélgorod)

* Per a altres significats, vegeu «Kliutxí».
Kliutxí - Ключи (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 0 habitants. Pertany al districte (raion) de Novi Oskol.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
# Pedro Peña Allén

Pedro Peña Allén (Tordehumos, Valladolid, 14 de desembre de 1925 − Madrid, 2 d'octubre de 2014) fou un actor espanyol.

## Biografia

Actor de trajectòria eminentment teatral, pujà per primera vegada a un escenari quan encara era un nen, el 1939. La seva carrera posterior es desenvolupà en el camp teatral, especialment a Barcelona, on es va mantenir 25 anys treballant en el Teatre Apol·lo.
Especialitzat al gènere de la comèdia, representà durant anys el paper d'actor còmic en desenes de representacions de Revista, essent, al costat de Luis Cuenca, un dels acompanyants habituals de la vedette Tania Doris els anys setanta.
A la fi de la dècada dels setanta, començà a col·laborar amb l'actriu Lina Morgan, al costat de la qual estrenà al Teatro La Latina de Madrid, l'obra Vaya par de gemelas (1981-1983) i Sí al amor (1983-1986), que es convertiren en dos dels majors èxits de taquilla del teatre espanyol del segle xx. També actuà durant aquesta època en Que viene mi marido (1980), de Carlos Arniches; Esto es un atraco (1982), al costat d'Antonio Garisa; i La tetera (1991), de Miguel Mihura. Posteriorment, l'any 1997, coincidí amb José Luis López Vázquez en Un par de chiflados, de Neil Simon.
Guanyà popularitat a partir de 1995 quan va obtenir el paper de Manolo Martín, el pare de Nacho (Emilio Aragón) en la sèrie de televisió Médico de familia, que aconseguí un rotund suport per part dels espectadors i es mantingué en pantalla fins a l'any 1995.
Entre 2002 i 2005 intervingué a la sèrie d'Antena 3 Un paso adelante com Antonio Milá. Seguidament es retirà, patint en l'última part de la seva vida la malaltia d'Alzheimer.

## Libretista a l'ombra

Pedro Peña Allén escrigué, en col·laboració al costat del seu amic, el també cèlebre Luis Cuenca, nombrosos llibrets de les Revista Espanyola que es van estrenar sota la signatura de l'empresari teatral Matías Colsada. Reconegué l'autoria de molts altres llibrets, encara que sota el pseudònim d'Allen, el seu cognom matern.

## Premis

* Premi a la Millor Interpretació Masculina en la V Edició del Festival Internacional Digital El Sector 2011 per "Dolç".

## Referències

* ↑ «Muere Pedro Peña, el abuelo de 'Médico de Familia'». elmundo.es, 02-10-2014. [Consulta: 2 octubre 2014].
* ↑ «Pedro Peña Allén» (en castellà). Centro de Documentación de las Artes Escénas y de la Música. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ http://larevistamusical.blogspot.com.es/2014/10/pedro-pena-en-el-recuerdo-aclaracion.html
* ↑ Palmarés del cortometraje "Dulce"

## Enllaços externs

* Blog de Memòries de Pedro Peña Allén
# Estil chen

El taijiquan és un art marcial d'origen xinès que té diversos estils, és a dir, diverses formes i maneres de dur-se a terme. L'estil chen és un dels cinc estils principals i es diferencia dels altres pels seus marcats moviments espirals, pels seus canvis de ritme i velocitat. Tot i això, igual que els altres estils, té com a objectiu principal "no trencar mai el fil de seda", la continuïtat energètica del moviment.
# Can Dalmau (Gualba)

Can Dalmau és una obra de Gualba (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici aïllat, amb un jardí. La part de davant té un cos afegit a la casa, de planta i pis, la resta de l'edifici és de planta baixa i dos pisos. La façana de davant és de composició simètrica acabada en una barana de pedra on hi ha la data de construcció. El pis té una gran balconada amb elements decoratius de ferro. En general els elements formals són representatius del llenguatge de l'arquitectura eclèctica.

## Història

Aquest edifici fou construït l'any 1906, segurament ja amb intenció que fos un habitatge de temporada. Està situada en el passeig de la vila, on quasi totes les cases que hi ha estan destinades a ser habitatges de temporada.

## Referències

* 1 2 3 «Can Dalmau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Sis dies d'Amsterdam

Els Sis dies d'Amsterdam era una cursa de ciclisme en pista, de la modalitat de sis dies, que es disputà al Velòdrom d'Amsterdam, Països Baixos. La seva primera edició data del 1932 però es van deixar de celebrar el 1936. De 1966 al 1969 es van recuperar, i més recentment de 2001 fins al 2016, darrera edició disputada.

## Palmarès

| Any | Primers | Segons | Tercers |
| 1932 | Piet van Kempen Jan Pijnenburg | Viktor Rausch Gottfried Hürtgen | Adolphe Charlier Roger Deneef |
| 1933 | Jan Pijnenburg Cor Wals | Paul Broccardo Marcel Guimbretière | Viktor Rausch Gottfried Hürtgen |
| 1934 | Paul Broccardo Marcel Guimbretière | Jan Pijnenburg Jan van Kempen | Albert Buysse Roger Deneef |
| 1935 | No disputats |
| 1936 | Frans Slaats Adolphe Charlier | Jan Pijnenburg Piet van Kempen | Albert Billiet Roger Deneef |
| 1937-65 | No disputats |
| 1966 | Peter Post Fritz Pfenninger | Palle Lykke Jensen Freddy Eugen | Jan Janssen Patrick Sercu |
| 1967 | Palle Lykke Jensen Freddy Eugen | Fritz Pfenninger Jo de Roo | Sigi Renz Romain Deloof |
| 1968 | Jan Janssen Klaus Bugdahl | Peter Post Leo Duyndam | Palle Lykke Jensen Freddy Eugen |
| 1969 | Peter Post Romain Deloof | Dieter Kemper Klaus Bugdahl | Gérard Koel Piet de Wit |
| 1970-2000 | No disputats |
| 2001 | Matthew Gilmore Scott McGrory | Silvio Martinello Marco Villa | Robert Slippens Danny Stam |
| 2002 | Silvio Martinello Marco Villa | Robert Slippens Danny Stam | Matthew Gilmore Scott McGrory |
| 2003 | Robert Slippens Danny Stam | Bruno Risi Kurt Betschart | Matthew Gilmore Scott McGrory |
| 2004 | Robert Slippens Danny Stam | Bruno Risi Kurt Betschart | Matthew Gilmore Scott McGrory |
| 2005 | Bruno Risi Kurt Betschart | Robert Slippens Danny Stam | Matthew Gilmore Iljo Keisse |
| 2006 | Danny Stam Peter Schep | Joan Llaneras Isaac Gàlvez | Bruno Risi Franco Marvulli |
| 2007 | Iljo Keisse Robert Bartko | Robert Slippens Danny Stam | Peter Schep Erik Zabel |
| 2008 | Robert Slippens Danny Stam | Iljo Keisse Robert Bartko | Erik Zabel Leif Lampater |
| 2009 | Robert Bartko Roger Kluge | Bruno Risi Franco Marvulli | Danny Stam Leif Lampater |
| 2010 | Roger Kluge Robert Bartko | Leon van Bon Danny Stam | Franco Marvulli Niki Terpstra |
| 2011 | Niki Terpstra Iljo Keisse | Peter Schep Wim Stroetinga | Yoeri Havik Nick Stöpler |
| 2012 | Michael Mørkøv Pim Ligthart | Niki Terpstra Iljo Keisse | Peter Schep Wim Stroetinga |
| 2013 | Kenny De Ketele Gijs Van Hoecke | Leif Lampater Raymond Kreder | Jens Mouris Wim Stroetinga |
| 2014 | Niki Terpstra Yoeri Havik | Jasper De Buyst Pim Ligthart | Leif Lampater Nick Stopler |
| 2015 | No disputats |
| 2016 | Kenny De Ketele Moreno De Pauw | Leif Lampater Marcel Kalz | Claudio Imhof Tristan Marguet |

## Referències

* ↑ «6 jours d'Amsterdam (Pays-Bas)». [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ Archives, Cycling. «Amsterdam, Carrera de los seis días» (en anglès). [Consulta: 16 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2011-12-31 a Wayback Machine.