OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pegomya betae

La mosca de la remolatxa (Pegomya betae) és una espècie de dípter braquícer de la família Anthomyiidae, que diposita els seus ous sobre les fulles de Beta vulgaris (remolatxes i bledes) i les seves larves viuen i s'alimenten a l'interior de les fulles, especialment en les fulles joves, on fan galeries i es desenvolupen una mena de butllofes. És una plaga molt comuna.

## Descripció

L'adult és una mosca grisenca la larva de la qual arriba a fer de 6 a 8 mm i viu entre les dues epidermis de la fulla. Els adults apareixen a la primavera, romanent inactius els dies de pluja i fred; les femelles ponen els ous a mitjans de maig i perquè els ous es descloguin es necessita una humitat relativa atmosfèrica molt alta. Al final del seu desenvolupament les larves surten de la fulla i es deixen caure a terra on fan la pupa. Poden tenir diverses generacions en un any.

## Control

Els danys no són tan grans en les fulles velles. Els plaguicides no són efectius perquè les larves estan protegides dins les fulles. Per evitar la propagació es poden treure les fulles atacades. També es poden disposar plaques de color groc amb un adhesiu per capturar els adults.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 12 maig 2022].
* ↑ Bayercropscience
# Isèra (desambiguació)

«Isèra» té aquests significats:
Toponímia
* Isèra, departament francès situat a la regió de Roine-Alps.
* Riu Isèra, riu de la regió francesa de Roine-Alps, afluent del Roine.
* Isera, municipi italià de la província de Trento.
# Gegantó Mustafà Petit del Pi

En Mustafà Petit del Pi és una rèplica infantil del famós Gegant del Pi. És pensat perquè el portin nens i nenes entre sis i deu anys. Té unes mides considerablement més reduïdes que les de la peça original, però els detalls són idèntics: el rostre, la vestimenta i la simbologia. El gegantó duu l'escut de la parròquia del Pi gravat al pit, l'espasa corbada i la característica simitarra que distingeix el rei moro.
Va ser estrenat per les festes de la Mercè del 2014 amb la il·lustradora Roser Capdevila com a padrina. La peça la va crear a Solsona el mestre imatger Manel Casserras i Solé i la roba és obra de membres de la colla gegantera, seguint rigorosament la vestimenta del gegant gran. A més, en Mustafà Petit del Pi és la primera peça d'imatgeria festiva de la ciutat finançada gràcies a una campanya de micromecenatge on-line.
En Mustafà Petit balla acompanyant la resta de la família de Gegants del Pi i surt per les festes de Santa Eulàlia, Sant Josep Oriol, la Mercè i allà on sigui convidat. Durant la resta de dies de l'any és exposat a la Casa dels Entremesos amb més peces d'imatgeria festiva de Ciutat Vella. La colla gegantera del Pi espera crear aviat la versió infantil de la gegantessa Elisenda, la parella d'en Mustafà.

## Vegeu també

* Gegants petits del Pi

## Referències

* 1 2 3 «Gegantó Mustafà Petit del Pi». Ajuntament de Barcelona.
# Gegantó Quimet del Poble-sec

En Quimet del Poble-sec és un gegantó que representa un cambrer dels cafès i teatres del Paral·lel, vestit amb camisa blanca, armilla negra i davantal. Té les mans ocupades amb una copa i una ampolla de cava, i sembla que estigui a punt de servir-ne.
El gegantó pertany a la Colla de Geganters i Grallers del Poble-sec i fa comparsa amb l'Armand de Muntjuïc i la Rosa del Paral·lel –els gegants nous– i amb les Tres Xemeneies. Va ser construït el 2002 per Jordi Grau, del Taller el Drac Petit, que l'any anterior ja havia fet els gegants grans, i el van batejar amb aquest nom pel popular bar Quimet i Quimet del carrer del Poeta Cabanyes.
En Quimet va ser presentat el juliol d'aquell any a la festa major del barri, que se celebra pels volts de Sant Jaume, i de llavors ençà no ha deixat de participar-hi mai, sempre portat pels més joves de la colla. També es pot veure en cercaviles i trobades geganteres de més barris barcelonins, normalment acompanyat de les altres figures de la comparsa.

## Referències

* 1 2 3 «Gegantó Quimet del Poble-sec». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# All Parties Hurriyet Conference

All Parties Hurriyet Conference (APHC) fou una aliança de partits musulmans de Caixmir formada el 9 de març de 1993. És favorable a la unió de Caixmir al Pakistan. El nom al Pakistan es All-Party Hurriyat Conference, i realment és una organització pakistanesa encara que les branques dels partits musulmans a Jammu i Caixmir tenen una organització identica.
Els 26 membres constituents foren:
* Aawami Action Committee
* Jamaat-e-Islami
* Jammu and Kashmir People's Conference
* Muslim Conference
* Jammu & Kashmir Liberation Front
* People's League
* Ittihad-ul Muslimeen
* All Jammu & Kashmir Employees' Confederation
* Employees and Workers Confederation
* Anjaman-e-Tablig-ul Islam
* Liberation Council
* Jamiat-e-Ahle Hadith
* Kashmir Bazme Tawheed
* Jamiat-e-Hamdania
* Kashmir Bar Association
* Political Conference
* Tehreek-e-Huriati Kashmiri
* Jamiate Ulama-E-Islam
* Anjamani Auqafi Jama Masjid
* Muslim Khawateen Markaz
* Jammu and Kashmir Human Rights Committee
* Jammu and Kashmir People's Basic Rights (Protection) Committee
* Employees & Workers Confederation (grup Arsawi)
* Students Islamic League
* Islamic Study Circle
* Auquaf Jama Masjid
Els seus líders el 2003 eren Syed Ali Shah Geelani i Mirwaiz Umar Farooq, cada un dels quals dirigia una facció (radical i moderada) que es van separar el 7 de setembre del 2003 quan els seguidors de Gelani van deposar al president Maulana Mohammad Abbas Ansari i el van substituir per Massarat Alam La facció de Gelani va agafar el nom de Tehrik-e-Hurriat-e-Kashmir.
La facció de Gelani té com a principals membres a:
* Awami Action Committee
* Ittihad-ul-Muslimeen
* Partit de la Conferència Popular (People's Conference)
* Muslim Conference
* Fron Popular Polític (People's Political Front)
* Jammu and Kashmir Liberation Forum
* Khawateen-e-Kashmir;
* Democratic Freedom Party (una facció)
* Islamic Political Party
* Republican Party
* People's Political Conference
* People's Conference facció Bilal Lone
* Tableegul Islam
* Allama Iqbal Students Union
* Amuatai-e-Islami
Mirwaiz Umar Farooq fou designat president el 8 d'agost del 2004 després de la dimissió de Maulana Abbas Ansari el 7 de juliol del 2004.
# Frederick Vincent Theobald

Frederick Vincent Theobald (1868 - 6 de març del 1930) fou un entomòleg britànic autor d'una vasta monografia, en cinc volums, sobre els culícids titulada A Monograph of the Culicidae of the World (1901-1910) amb suport del Museu Britànic. També escrigué una seixantena d'articles sobre insectes. Les seves col·leccions són a Glasgow.

## Publicacions

* An account of British flies (Diptera), E. Stock: London. 1892.
* The mosquitoes or Culicidae of Jamaica, Institute of Jamaica: Kingston. 1905
* A text-book of agricultural zoology, William Blackwood: Edinburgh & London. 1899.
* A Monograph of the Culicidae of the World. Vol. I, A Monograph of the Culicidae of the World. Vol. II, Monograph of the Culicidae of the World. Vol. III, A Monograph of the Culicidae of the World. Vol. IV, Plates

## Notes

* ↑ Tanaka, Kazuo; Mizusawa, Kiyoyuki; Saugstad, Edward S. «A revision of the adult and larval mosquitoes of Japan (including the Ryukyu Archipelago and the Ogasawara Islands) and Korea (Diptera: Culicidae)» (en anglès). Contributions of the American Entomological Institute, Vol. 16, 1979, pàg. 37. Arxivat de l'original el 1 de juny 2022. ISSN: 0569-4450 [Consulta: 27 gener 2019].

## Enllaços externs

* Publications of Theobald at Archive.org
# Ana Serret Ituarte

Ana Serret Ituarte és una directora de cinema espanyola. Ha dirigit curtmetratges, llargmetratges i documentals, alguns dels quals van obtenir premis en festivals nacionals i internacionals.

## Trajectòria

Entre 1991 i 1996, Serret va treballar en rodatges com a auxiliar i 2a de direcció amb realitzadors com Mario Camus, Mariano Barroso, Gerardo Vera i uns altres. Posteriorment, va ser muntadora en un estudi de postproducció de Roma. Va tornar a Madrid per a incorporar-se a la productora Cero en Conducta i posteriorment a la seva successora López-Li Films, on va treballar com a assistent de direcció de José Luis López-Linares, en la pel·lícula Extranjeros de sí mismos nominada als Premis Goya en 2000 com a millor pel·lícula documental.
De nou al costat de López-Linares, va treballar com a muntadora a Un instante en la vida ajena, que va guanyar el Premi Goya en 2004 al millor documental. A l'any següent, Serret va dirigir el seu primer curtmetratge Extras, que va obtenir el Premi Goya en 2005 al millor curt documental.
En 2015, va començar a col·laborar en el programa Cinema en curs de Bao A Qu, una associació cultural sense ànim de lucre que desenvolupa projectes que vinculen creació artística i educació. Aquest mateix any, va estrenar el seu primer llargmetratge documental La fiesta de otros i, el 2017, El señor Liberto y los pequeños placeres. Aquest segon film, guanyador de diversos premis, tracta sobre l'alzheimer a través del pare de Serret que pateix la malaltia i és el protagonista del documental.

## Reconeixements

El seu primer treball com a directora, el curtmetratge Extras, va rebre el Premi Goya 2005 al Millor Curt Documental, el Premi al millor curt en la Setmana de Cinema de Medina del Campo, el Festival de Lorca i el Festival de Màlaga. La fiesta de otros obtuvo el Premio DOCMA 2015 del Festival de Cine Documental Alcances. El 2018, El señor Liberto y los pequeños placeres va guanyar el Premi Lens a la Millor Fotografia de Competició Nacional de Llargmetratge del Festival Internacional de Cinema Documental DocumentaMadrid.

## Referències

* 1 2 «Festival de Málaga. El señor Liberto y los pequeños placeres (VOSE).». Arxivat de l'original el 2020-03-24. [Consulta: 24 març 2020].
* ↑ «Ana Serret Ituarte» (en castellà). Docma, 30-04-2013 [Consulta: 23 juliol 2018].
* ↑ «Filmoteca de Andalucía. La fiesta de otros».
* ↑ «Sexta jornada del IBAFF: Y llegó el encuentro con los directores» (en castellà). eldiario.es [Consulta: 31 juliol 2018].
* ↑ «DocumentaMadrid La fiesta de otros». DocumentaMadrid. [Consulta: 23 juliol 2018].
* ↑ «Ediciones Anteriores - Alcances 2017. 49 Festival Cine Documental.» (en anglès). www.alcances.org. [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ «Palmarés | DocumentaMadrid» (en castellà). www.documentamadrid.com. [Consulta: 30 juliol 2018].

## Enllaços externs

* Web de La fiesta de otros.
* Web de El señor Liberto y los pequeños placeres.
# Anna Heinel

Anna Friedrike Heinel (Bayreuth, 4 d'octubre de 1753 – París, 17 de març de 1808) va ser una ballarina alemanya que es va formar a Stuttgart. Va gaudir d'una carrera brillant tant a París com a Londres.

## Biografia

Nascuda a Bayreuth, Heinel va estudiar amb Jean-Georges Noverre a Stuttgart, on va debutar el 1767. L'any següent va interpretar el ballet La Vénitienne a l'Opéra de París, on era coneguda com «la Reina de la dansa». Va crear papers a Omphale (1769), Hippomène et Atalante (1769), Le Prix de la Valeur (1771) i La Cinquantaine (1771), i meresqué el reconeixement de la crítica. Com a resultat de la seva habilitat excepcional (es considera que va inventar la «pirueta a la segona»), es va convertir en una amenaça per a Gaétan Vestris, amb el resultat que va quedar relegada a papers secundaris. Per tant, va marxar de París cap a Londres, on va ballar durant un temps al King's Theatre amb Jean-Georges Noverre.
El 1773 va tornar a París, on va ser ben rebuda i es reconcilià amb Vestris. Allà va ballar a Orphée et Euridice (1774), Appelle et Campagne (1776), Alceste (1776), Armide (1777), Les Horaces (1777), La Fête de Village (1778), Iphigénie en Tauride (1779), Echo et Narcisse (1779), Atys (1780) i La Fête de Mirza (1781). Es va retirar dels escenaris el 1782.
A París va establir una relació amb Gaetan Vestris, amb qui va tenir un fill, Adolphe, el 1791; s'hi va casar el 1792. Moria a París el 17 de març de 1808.

## Referències

* 1 2 Craine, Debra; Mackrell, Judith. Heinel, Anna Fredrike (en anglès). Oxford University Press, 2010. DOI 10.1093/acref/9780199563449.001.0001/acref-9780199563449-e-1159. ISBN 978-0-19-956344-9.
* 1 2 3 Koegler, Horst. Heinel, Anna Friedrike, Dizionario della danza e del balletto. Gremese Editore, 1998, p. 390–. ISBN 978-88-7742-262-0.
* ↑ «Heinel, Anne Friedrike (1753-1808)» (en spanish). La web de las biografías. [Consulta: 24 febrer 2014].
* 1 2 Carmen Paris, Javier Bayo. «Heinel, Anne Friedrike (1753-1808)» (en spanish). La web de las biografías. [Consulta: 24 febrer 2014].
* ↑ «The Vestris Dynasty». Andros on Ballet. [Consulta: 24 febrer 2014].
# GP Ouest France-Plouay 2013

El GP Ouest France-Plouay 2013, 77a edició del GP Ouest France-Plouay, és una cursa ciclista que es disputà l'1 de setembre de 2013 pels voltants de Plouay, a la Bretanya. Es disputen 9 voltes a un circuit per completar un total de 243 km. El recorregut és bàsicament pla, amb algunes petites pujades que hauran de superar els ciclistes.
La cursa fou guanyada per l'italià Filippo Pozzato (Lampre-Merida), que s'imposà a l'esprint en l'arribada a Plouay. El també italià Giacomo Nizzolo (RadioShack-Leopard) acabà segon, mentre el francès Samuel Dumoulin (AG2R La Mondiale) completà el podi

## Equips participants

Els 19 equips de l'UCI World Tour 2013 són presents a la cursa, així com cinc equips continentals professionals: Bretagne-Séché Environnement, Cofidis, Team Europcar, IAM Cycling i Sojasun.
| Núm. | Codi | Equip |
| 1-8 | SKY | Team Sky |
| 11-18 | MOV | Movistar Team |
| 21-28 | GRS | Garmin-Sharp |
| 31-38 | KAT | Team Katusha |
| 41-48 | RLT | RadioShack-Leopard |
| 51-58 | OPQ | Omega Pharma-Quick Step |
| 61-68 | AST | Astana Qazaqstan Team |
| 71-78 | BMC | BMC Racing Team |
| 81-88 | ALM | AG2R La Mondiale |
| 91-98 | LAM | Lampre-Merida |
| 101-108 | CAN | Cannondale |
| 111-118 | BEL | Belkin Pro Cycling Team |
| Núm. | Codi | Equip |
| 121-128 | TST | Team Saxo-Tinkoff |
| 131-138 | OGE | Orica-GreenEDGE |
| 141-148 | LTB | Lotto-Belisol |
| 151-158 | EUS | Euskaltel–Euskadi |
| 161-168 | FDJ | FDJ |
| 171-178 | VCD | Vacansoleil-DCM |
| 181-188 | ARG | Argos-Shimano |
| 191-198 | EUC | Team Europcar |
| 201-208 | SOJ | Sojasun |
| 211-218 | COF | Cofidis |
| 221-228 | IAM | IAM Cycling |
| 231-238 | BSE | Bretagne-Séché Environnement |

## Classificació final

| # | Ciclista | Equip | Temps | Punts UCI |
| 1 | Filippo Pozzato (ITA) | Lampre-Merida | 5h 59' 54" | 80 |
| 2 | Giacomo Nizzolo (ITA) | RadioShack-Leopard | m. t. | 60 |
| 3 | Samuel Dumoulin (FRA) | AG2R La Mondiale | m. t. | 50 |
| 4 | Jürgen Roelandts (BEL) | Lotto-Belisol | m. t. | 40 |
| 5 | Daniele Bennati (ITA) | Team Saxo-Tinkoff | m. t. | 30 |
| 6 | Thor Hushovd (NOR) | BMC Racing Team | m. t. | 22 |
| 7 | Elia Viviani (ITA) | Cannondale | m. t. | 14 |
| 8 | Francisco Ventoso (ESP) | Movistar Team | m. t. | 10 |
| 9 | Borut Božič (SLO) | Astana Qazaqstan Team | m. t. | 6 |
| 10 | John Degenkolb (GER) | Argos-Shimano | m. t. | 2 |

## Referències

* ↑ «GP Ouest France-Plouay 2013 start list». Cycling News. Future Publishing Limited. [Consulta: 20 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Ambroise Ulma

Ambroise Ulma (Alenyà, 24 de novembre del 1924) va ser un jugador de rugbi a 15 i a 13 que jugà amb la USAP de Perpinyà, amb la qual guanyà el campionat de França abans de passar-se al XIII Catalan. Jugà en les posicions de pilar i segona línia. Feia 1,80 m d'alçada. En la seva vida privada va ser policia.

## Carrera en rugbi a 15

* 1943-1944 USAP

### Palmarès

* Campió de França 1944

## Carrera en rugbi a 13

* 1944-(1951) XIII Catalan

### Palmarès

* Finalista del Campionat de França 1951
* Participà en l'històric partit que els "Catalans de França" guanyaren 20 a 5 a Austràlia el 25.12.48

## Internacional

* 16 participacions amb Selecció francesa de rugbi entre 1946 i 1950

## Bibliografia

* International Français de Rugby à XIII: Puig-Aubert, Thomas Bosc, Jérôme Guisset, Clint Greenshields, Olivier Elima, Jamal Fakir, Dimitri Pelo Livres Groupe

## Referències

* ↑ «La Lleganya: Seixanta anys d'un partit històric». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 17 setembre 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa i fotografia (francès)
# Damien Touzé

Damien Touzé (7 de juliol de 1996) és un ciclista francès, professional des del 2017. Actualment corre a l'equip Decathlon-AG2R La Mondiale Combina la carretera amb la pista.

## Palmarès en ruta

* 2014
** 1r al Trofeu Louison Bobet
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Abitibi
* 2015
** Vencedor d'una etapa al Tour Nivernais Morvan
* 2016
** 1r al Gran Premi de la Saint-Laurent sub-23
* 2018
** 1r a la Kreiz Breizh Elites i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Ronda de l'Oise

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2024. 69è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2019. 108è de la classificació general
* 2021. 79è de la classificació general
* 2023. No surt (19a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Damien Touzé a ProCyclingStats
# Soiuz 40

The Soiuz 40 va ser un vol espacial tripulat de la Unió Soviètica en 1981 i l'última missió que es va utilitzar la nau espacial Soiuz 7K-T. Va ser una col·laboració entre la Unió Soviètica i Romania.

## Tripulació

| Posició | Tripulació | Tripulació |
| Comandant | Leonid Popov Segon vol espacial Unió Soviètica | Leonid Popov Segon vol espacial Unió Soviètica |
| Cosmonauta d'investigació | Dumitru Prunariu Primer vol espacial Romania | Dumitru Prunariu Primer vol espacial Romania |

### Tripulació de reserva

| Posició | Tripulació | Tripulació |
| Comandant | Iuri Romanenko Unió Soviètica | Iuri Romanenko Unió Soviètica |
| Cosmonauta d'investigació | Dumitru Dediu Romania | Dumitru Dediu Romania |

## Paràmetres de la missió

* Massa: 6800 kg
* Perigeu: 198,1 km
* Apogeu: 287 km
* Inclinació: 51,6°
* Període: 89,06 minuts

## Referències

* ↑ L'informe de la missió és disponible aquí: http://www.spacefacts.de/mission/english/soyuz-40.htm
# Attenborosaurus

Attenborosaurus és un gènere representat per una única espècie de plesiosaure plesiosàurid que va viure en el Juràssic inferior, en el que avui és Anglaterra.
A jutjar per l'holotip, que són les restes parcials d'un sol exemplar, la mida de la criatura era de 5 metres, i com els seus cosins plesiosaures, era piscívor. A partir de la impressió de la pell trobada amb els ossos, que després va ser destruïda, es presumeix que la criatura tenia una pell membranosa, desproveïda d'escates significativament grans, probablement per la disminució de la resistència a l'aigua.

## Referències

* 1 2 3 Bakker, R. T. (1993). Plesiosaur extinction cycles - events that mark the beginning, middle and end of the Cretaceous. Geological Association of Canada, Special Paper 39:641-664
* ↑ W. J. Sollas. (1881). On a new species of Plesiosaurus (P. Conybeari) from the Lower Lias of Charmouth; with observations on P megacephalus, Stutchbury, and P. brachycephalus, Owen. Quarterly Journal of the Geological Society of London 37:440-480
# Arnold Zable

Arnold Zable (Wellington, Austràlia, 1947) és un escriptor i novel·lista australià, així com un activista defensor dels drets humans. Ha publicat diverses obres, entre les quals destaca Jewels and Ashes, i tres novel·les: Café Scheherazade, Scraps of Heaven, i Sea of Many Returns. La seva darrera obra, The Watermill, es va publicar el març de 2020.

## Biografia

Zable va néixer el 10 de gener de 1947 a Wellington, Nova Zelanda, fill de refugiats jueus polonesos. Quan era petit la seva famiília es va mudar a Austràlia i va créixer a Carlton, Victoria. Zable és conegut com a storyteller — a través de les seves novel·les i històries curtes. La criítica australiana Susan Varga diu que El seu llibre “Jewels and Ashes” és un llibre de referència de la literatura australiana contemporània."

## Premis i reconeixements

* 1991: National Book Council Lysbeth Cohen Award per Jewels and Ashes
* 1991: Ethnic Affairs Commission Award per Jewels and Ashes
* 1992: FAW ANA Literature Award per Jewels and Ashes
* 1992: Braille Book of the Year Award per Jewels and Ashes
* 1992: Talking Book of the Year award per Jewels and Ashes
* 2001: Shortlisted New South Wales Premier's Literary Awards for fiction for Cafe Scheherazade
* 2003: People's Choice Award, Tasmanian Pacific Fiction Prize per Cafe Scheherazade
* 2004: National Folk Recording Award per The Fig Tree
* 2010: Nominated for The International IMPAC Dublin Literary Award for Sea of Many Returns
* 2013: The Victorian Council for Civil Liberties Voltaire Award
* 2015: Life membership, Writers Victoria
* 2016: Shortlisted, The Victorian Premier's Literary Awards for 'The Fighter'
* 2016: Shortlisted, The New South Wales Literary awards for 'The Fighter'
* 2017: The Australia Council Fellowship for Literature
* 2020: Shortlisted, Queensland Literary Awards, Nonfiction Book Award, for The Watermill

## Publicacions

| Any | Títol | Editorial | ISBN |
| 1982 | Clown Boy | Oxford University Press | ISBN 0195543777 |
| 1982 | The River Man | Oxford University Press | ISBN 0195543831 |
| 1991 | Jewels and Ashes | Scribe | ISBN 0908011202 |
| 1998 | Wanders and Dreamers: Tales of the David Herman Theatre | Hyland House | ISBN 1864470615 |
| 2001 | Cafe Scheherazade | Text Publishing | ISBN 187648571X |
| 2002 | The Fig Tree | Text Publishing | ISBN 1877008230 |
| 2004 | Scraps of Heaven | Text Publishing | ISBN 1877008869 |
| 2008 | Sea of Many Returns | Text Publishing | ISBN 9781921351532 |
| 2011 | Violin Lessons | Text Publishing | ISBN 9781921758478 |
| 2012 | Lygon St, Little Bourke St, Lonsdale St.: The Vibrant History of Melbourne's Italian, Chinese and Greek Cultural Precincts: Stories From the Heart of Melbourne | City of Melbourne | OCLC 828643946 |
| 2016 | The Fighter | Text Publishing | ISBN 9781925355062 |
| 2020 | The Watermill | Text Publishing | ISBN 9781922268556 |

## Referències

* ↑ AustLit Agent:Zable, Arnold
* ↑ Varga, Susan Masterly Tales: Arnold Zable, The Fig tree
* ↑ «Queensland Literary Awards 2020 shortlists announced» (en anglès australià). Books+Publishing, 05-08-2020. [Consulta: 6 agost 2020].