OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rossinyol daurat

El rossinyol daurat (Tarsiger chrysaeus) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae). Es troba a les regions del nord del subcontinent indi i parts del sud-est asiàtic. S'estén per Bhutan, l'Índia, Myanmar, el Nepal, el Pakistan, Tibet, Tailàndia i Vietnam. Habita els boscos temperats. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «Rossinyol daurat». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 705. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Golden Bush-robin. Tarsiger chrysaeus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 14 desembre 2021].
# Saint-André (Dalhem)

Saint-André (en való Sint-Andrî, neerlandès Sint-Andries) és un antic municipi de Bèlgica a la Província de Lieja que el 1977 es va fusionar amb Dalhem. Té 489 habitants i té una superfície de 362 ha, regat pel Ri d'Asse.

## Història

Antigament, la localitat es deia senyoria de Curtile i pertanyia al territori carolingi. Al Segle X, l'emperador Otó III va cedir-lo a l'abadia de Joan Baptista a Burtscheid, actualment a Alemanya. Una primer petit santuari va construir-se al segle xii i va ser dedicat a sant Andreu. El campanar, al qual es poden encara observar les espitlleres, servia també de refugi per a la població durant les batalles freqüents d'aquesta època. Al segle 1859, una església nova més ample va construir-se a l'entorn de l'antic campanar. El primer esment escrit data del 1224 en un document del papa Honori III.
El 1283 el duc Joan I de Brabant va comprar Sant Andreu i l'afegí al feu de Trembleur (Blegny). El 1396 passà sota dominació borgonyona i s'integra a les Disset Províncies. Durant tot el segle tota la zona va ser víctima de moltes batalles i saquejos. Als segles xvi i xvii van seguir les batalles entre l'ocupant habsburguès castellà i més tard austríac d'un costat i els calvinistes insurrectes de les Set Províncies Unides.
El Tractat de partició del 1661 va atorgar el poble a la república de les Províncies Unides. Al Tractat de Fontainebleau (1785) la república va cedir Berne a Àustria en bescanvi per a parts del País de Valkenburg. La revolució francesa va suprimir el comtat de Dalhem. El 1815 passà al Regne Unit dels Països Baixos i el 1830 a Bèlgica. L'1 de gener de 1977, va escindir-se en dues parts: els nuclis de Lonneux, Neuvehaye i Tige passaren a Blegny, l'altra part passà a Dalhem.
Ara com antany, l'activitat principal del poble és l'agricultura amb la cultura típica del País d'Herve: fruita, bestiar, llet i els seus derivats, la transformació es fa principalment al polígon industrial d'Aubel o a Herve. Fins al 1918 hi ha hagut unes explotacions proto-industrials de calç i de sílex sense importància supralocal.

## Referències

* ↑ Saint-André Arxivat 2016-01-22 a Wayback Machine., Web oficial de la vila de Dalhem
* ↑ La informació prové d'una placa informativa posada a la paret de l'antiga casa de la vila
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Saint-André
# Laurenç

Laurenç (en francès Laurens) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Laurentophryne parkeri

Laurentophryne parkeri és una espècie d'amfibi de la família Bufonidae. És monotípica del gènere Laurentophryne i endèmica de la regió de Kivu en la República Democràtica del Congo.
El seu hàbitat natural són els montans secs. Està amenaçada d'extinció.

## Referències

* ↑ «Laurentophryne parkeri (Laurent, 1950)». Amphibian Species of the World. [Consulta: 11 agost 2024].
* ↑ «Laurentophryne parkeri (Laurent, 1950)». Integrated Taxonomic Information System ITIS - Report. [Consulta: 11 agost 2024].
* ↑ IUCN «Laurentophryne parkeri: IUCN SSC Amphibian Specialist Group» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species 2013, 02-06-2012. DOI: 10.2305/iucn.uk.2013-2.rlts.t54813a16935437.en.
# Sant'Orsola Terme

Sant'Orsola Terme és un municipi italià, dins de la província de Trento, a la vall dels Mocheni. L'any 2007 tenia 1.022 habitants. Limita amb els municipis de Baselga di Pinè, Bedollo, Fierozzo, Frassilongo, Palù del Fersina i Pergine Valsugana.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Damiano Fontanari | Llista cívica |
# Sant'Eufemia d'Aspromonte

Sant'Eufemia d'Aspromonte és un comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Reggio de Calàbria, a la regió italiana de Calàbria, situat a uns 90 km al sud-oest de Catanzaro i a uns 25 km al nord-est de Reggio de Calàbria. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 4.009 habitants.
Sant'Eufemia d'Aspromonte limita amb els municipis següents: Bagnara Calabra, Melicuccà, San Procopio, Scilla i Sinopoli.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 31 gener 2020].
# STS-104

La STS-104 va ser una missió duta a terme amb el Transbordador espacial Atlantis.

## Tripulació

* Steven W. Lindsey (3), Comandant
* Charles O. Hobaugh (1), Pilot
* Michael L. Gernhardt (4), especialista de missió
* James F. Reilly (2), especialista de missió
* Janet L. Kavandi (3), especialista de missió
 El nombre ens parèntesi indica el nombre de vols espacials completats anteriors a la missió STS-104.

## Enllaços externs

* STS-104, Arxiu de missions Arxivat 2008-09-21 a Wayback Machine. (en anglès)
* Cobertura del llançament Arxivat 2006-09-30 a Wayback Machine. (en anglès)
* Dades de la missió Arxivat 2016-08-10 a Wayback Machine. (en anglès)
# STS-109

La missió STS-109 (SM3B) va ser una missió del transbordador espacial llançada des del centre espacial John F. Kennedy l'1 de març de 2002. Va ser la 108a missió del programa de transbordadors espacials, el vol número 27L Transbordador espacial Columbia (essent l'última missió amb èxit abans del desastre ocorregut en el 2003), portant a terme la quarta revisió tècnica de telescopi espacial Hubble.

## Tripulació

* Scott D. Altman (3), Comandant
* Duane G. Carey (1), Pilot
* John M. Grunsfeld (4), Comandant de càrrega
* Nancy J. Currie (4), especialista de missió
* James H. Newman (4), especialista de missió
* Richard M. Linnehan (3), especialista de missió
* Michael J. Masaimino (1), especialista de missió
Entre parèntesis, el nombre de missions de l'astronauta, inclosa la STS-109

## Paràmetres de la missió

* Massa:
** al despegar: 116.989 kg
** a l'aterrar: 100.564 kg
* Perigeu: 486 km
* Apogeu: 578 km
* Inclinació: 28,5°
* Període: 95,3 min

## Resum de la missió

El propòsit principal de la STS-109 era prestar servei al telescopi Espacial Hubble (HST. Durant la missió es van instal·lar un sistema d'instruments, la càmera avançada per a sondejos (ACS), panells solars rígids (SA3), una unitat de control de potència (PCU), 1 Cryocooler Infraroig Proper i un espectròmetre multi-objecte (NICMOS).
Els astronautes van realitzar un total de cinc passejos espacials en cinc dies consecutius.

## Enllaços externs

* Més informació de la missió STS - 109 Arxivat 2017-03-18 a Wayback Machine. (en anglès)
* Imatges de la reentrada de la missió STS -109 sobre Austin, Texas (anglès)
# Le Peuple singe

Le Peuple singe és un documental francès, coproduït amb Indonèsia, dirigit per Gérard Vienne i estrenat el 1989.

## Argument

Des de Borneo fins al Japó, passant per Brasil o Kenya, aquesta pel·lícula és un descobriment de múltiples espècies de micos repartides pels quatre racons del món.

## Repartiment

* Michel Piccoli : narrador

## Notes i referències

* ↑ «Le Peuple-singe». unifrance.org.
* ↑ " LE PEUPLE SINGE ", DE GERARD VIENNE Des hommes à quatre mains, Le Monde, 15 de juny de 1989
* ↑ Le peuple singe a film-documentaire.fr

## Enllaços externs

* Le Peuple singe a capuseen.com
# Lex Optima

La lex Optima va ser una antiga llei romana de data desconeguda, que donava imperium absolut al dictador romà. El nom significava que tot li estava subordinat; més tard el dictador va perdre el poder absolut i les seves decisions van poder ser apel·lades.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 121 [Consulta: 15 abril 2022].
# Lex Papiria Julia de mulctarum aestimatione

La lex Papiria Julia de mulctanum aestimatione va ser una antiga llei romana proposada pels cònsols Luci Juli Jul i Gai Papiri Cras. Fixava els imports de les multes, encara que no se'n sap concretament el contingut però es pensa que renovava el que havia proposat la llei Aternia Tarpeia. El poble la va veure de manera favorable.

## Referències

* ↑ Puente Franco, Antonio de; José Francisco Díaz. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 126-127 [Consulta: 20 abril 2022].
# Sant Jaume Sesoliveres

«Sant Jaume Sesoliveres» té aquests significats:
* Sant Jaume Sesoliveres (poble) nucli de població del municipi de Piera (l'Anoia)
* Ermita de Sant Jaume Sesoliveres, al municipi d'Igualada (l'Anoia)
* Església de Sant Jaume Sesoliveres, al municipi de Piera (l'Anoia)
# Sant Jaume Vell

Sant Jaume Vell és una masia de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta gairebé basilical, malgrat que el cos central no és prolongat fins al final de l'edificació i un dels cossos laterals és més baix que l'altre.
La porta es troba orientada a migdia, descentrada; la dovella central és decorada. Al pis superior hi ha unes galeries d'arc rebaixat i barana de fusta.
El mur és de pedra, arrebossada excepte a les cantoneres i portes.

## Història

La casa fou reformada per Jaume Morers al segle XVI; la dovella central del portal de migdia du la data de 1545.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Jaume Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 març 2019].
# Sant Jaume d'Almenara

Sant Jaume d'Almenara és una església del municipi de Santa Coloma de Queralt (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici en runes, actualment queden només els murs de la nau. Les successives reformes fetes a l'edifici original van configurar la planta rectangular que ha arribat als nostres dies. S'evidencien almenys tres processos d'obra.
La zona presbiteral mostra un aparell rectangular de mida mitjana, col·locat horitzontalment i en filades sobreposades. A la part baixa del mur nord es troben el mateix tipus de carreus.
A la zona dels peus de l'edifici, en el mur nord i sud hi ha un aparell quadrat i tallat regularment a cops d'escoda, que es disposa en el mur en filades verticals i horitzontals alternades.
A la part del presbiteri, tres filades de carreus, diferents dels anteriors, assenyalen l'arrencada d'una volta. Són de proporcions regulars, tallats a cops d'escoda i disposats en el mur de forma isòdoma.
El portal d'accés s'obria en el mur sud. És d'arc de mig punt dovellat i sense decoració. La coberta ha desaparegut totalment. El presbiteri estava cobert amb volta.

## Història

El 1185 apareix documentat el castell. Durant el segle xii, Almenara va passar a dependre de la família Queralt que senyorejava a Santa Coloma. No són nombroses les referències a l'església de Sant Jaume. Segons Francesca Español va ser construïda al llarg del segle xi, si bé les primeres referències no es troben fins a les acaballes del segle xiii, quan hi ha un seguit de llegats testamentaris (documentació de l'escrivania pública de Santa coloma). Sabem també que durant el segle xiv diversos donats van tenir cura del servei de l'església.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Jaume d'Almenara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
* ↑ Español Bertran, Francesca. L'arquitectura religiosa romànica a la Conca de Barberà i Segarra tarragonina. Montblanc: Centre d'Estudis de la Conca de Barberà, 1991, p. 82. ISBN 84-604-0615-6.

## Enllaços externs

* «Sant Jaume d'Almenara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Sant'Antioco

Sant'Antioco (en sard, Santu Antiogu) és un municipi italià, situat a la regió de Sardenya i a la província de Sardenya del Sud. L'any 2006 tenia 11.782 habitants. Es troba a la regió de Sulcis-Iglesiente. Limita amb els municipis de Calasetta i San Giovanni Suergiu. Està format per l'illa homònima, al sud-oest de Sardenya, que amb els seus 109 km² és la quarta illa més gran d'Itàlia, després de Sicília, Sardenya i Elba.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Mario Corongiu | Llista Cívica |

## Personatges il·lustres

* Antonello Cabras, president de Sardenya 1991-1994
# Ligusticum

Ligusticum és un gènere de plantes amb flors amb unes 25 espècies dins la família Apiàcia, són originàries de les regions temperades de l'Hemisferi Nord. Es creu que el seu nom deriva de la regió italiana de Ligúria.
Algunes espècies es fan servir en la fitoteràpia xinesa.

## Taxonomia

* Ligusticum ajanense
* Ligusticum apiifolium -
* Ligusticum brachylobum
* Ligusticum calderi -
* Ligusticum californicum -
* Ligusticum canadense -
* Ligusticum canbyi - De Canby
* Ligusticum filicinum -
* Ligusticum gingidium
* Ligusticum grayi - De Gray
* Ligusticum holopetalum
* Ligusticum hultenii
* Ligusticum huteri
* Ligusticum ibukicola
* Ligusticum jeholense
* Ligusticum monnieri
* Ligusticum mutellina -
* Ligusticum mutellinoides -
* Ligusticum porteri - osha de Porter
* Ligusticum scoticum -
* Ligusticum sinense - gaoben 藁本
* Ligusticum tenuifolium - Idaho
* Ligusticum vaginatum
* Ligusticum verticillatum -
* Ligusticum wallichii - chuānxiōng

## Usos

Les arrels de dues espècies són plantes medicinals. L. wallichii és una de les 80 plantes medicinals de la fitoteràpia xinesa. L. porteri (osha) es fa servir en la medicina occidental. Les arrels de Ligusticum xinesa contenen alcaloides medicinals.
Els olis essencials tant de Ligusticum sinense com de L. jeholens contenen substàncies antimicrobianes i agents antioxidants.

## Referències

* ↑ Huxley, A., ed. (1992). New RHS Dictionary of Gardening. Macmillan ISBN 0-333-47494-5
* ↑ «Page about use in Chinese medicine». Arxivat de l'original el 2006-10-29. [Consulta: 14 juliol 2012].
* ↑ Prieto JM, Recio MC, Giner RM, Máñez S, Giner-Larza EM, Ríos JL «Influence of traditional Chinese anti-inflammatory medicinal plants on leukocyte and platelet functions». J Pharm Pharmacol, 9, 55, 2003, pàg. 1275–82. Arxivat de l'original el 2011-12-10 [Consulta: 5 gener 2012].
* ↑ Jihua Wang 1, Liang Xu, Ling Yang, Zhilong Liu and Ligang Zhou "Composition, Antibacterial and Antioxidant Activities of Essential Oils from Ligusticum sinense and L. jeholense (Umbelliferae) from China" Rec. Nat. Prod. 5:4 (2011) 314-318 http://acgpubs.org/RNP/2011/Volume%205/Issue%201/41-RNP-1008-293.pdf
# Lee Sung-gang

Lee Sung-gang (nascut el 25 d'octubre de 1962) és un director de cinema i guionista de Corea del Sud. És reconegut pel lirisme de les seves pel·lícules d'animació, les més conegudes de les quals són My Beautiful Girl, Mari (2002) i Yobi, the Five Tailed Fox (2007).

## Carrera

Lee Sung-gang va ingressar a la Universitat de Yonsei el 1981 i es va graduar en Psicologia a la Universitat de Yonsei el 1991. Originalment, Lee va formar part d'un col·lectiu d'art Minjung anomenat Ganeunpae ({{lang-ko|가는패} }) a la dècada de 1980. Va començar la seva carrera com a animador l'any 1995 amb el grup d'animació coreà Dal dirigint nombrosos curtmetratges animats com ara Soul, Lovers, Umbrella i Ashes in the Thicket. Va debutar com a director d'animació amb My Beautiful Girl, Mari el 2002. Per al seu esforç de segon any, va dirigir el llargmetratge en imatge real Texture of Skin el 2005 (que va rebre una estrena en cinemes el 2007). Va tornar a l'animació el 2007, amb Yobi, the Five Tailed Fox.
Lee va ser guardonat al 26è Festival Internacional de Cinema d'Animació d'Annecy (Gran Premi, Millor Llargmetratge) el 2002, Animafest Zagreb (Premi Especial) el 2004 i Festival Internacional de Cinema Infantil de Chicago (Premi Certificat d'Excel·lència) l'any 2005.

## Filmografia

* Princess Aya (프린세스 아야) (2019)
* Kai (카이: 거울 호수의 전설) (2016)
* Aksim (악심) (2014) (director)
* A Monster in the Reservoir (저수지의 괴물) (2012) (director, escriptor, director de fotografia, editor, productor)
* The House (집 (2010년 영화) (2010) (productor)
* A Day of Water Giant (2008) (director)
* Yobi, the Five Tailed Fox (2007) (director, guionista)
* If You Were Me: Anima Vision "Bicycle Trip" (2005) (director, guionista, editor)
* Texture of Skin (살결) (2005) (director, guionista)
* O-nu-ri (2004) (director, guionista)
* My Beautiful Girl, Mari (2002) (director, guionista)
* Room of Sound (2000)
* Record of April 23 (2000) (director, guionista)
* Ashes in the Thicket (덤불 속의 재) (1999) (director, guionista)
* Ocean (1998) (director, editor, so)
* Umbrella (우산) (1997) (director, guionista, sound)
* 낫 (1997) (director)
* Thief (1997) (director)
* Lovers (연인) (1996) (director, guionista, sound)
* Soul (넋) (1995) (director, guionista)
* Torso (1995) (director)
* Du Gaeui Bang (Room for Two) (1995) (director, guionista)

## Referències

* ↑ «아름다운 영상에서 펼쳐지는 그만의 메세지». The Yonsei Chunchu, 04-03-2002.
* ↑ «정보의 바다에 뜬 달,아름답다 애니메이션 그룹». Kyunghyang Shinmun, 31-07-1996.
* ↑ «Texture of Skin». Asian Project Market. Arxivat de l'original el 2013-04-14. [Consulta: 4 octubre 2012].
* ↑ «A Day of Water Giant». 4th Cinema Digital Seoul Film Festival. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 octubre 2012].
* ↑ «LEE Sung-gang». Korean Film Biz Zone. [Consulta: 4 octubre 2012].
* ↑ «O-nu-ri». IndieStory. [Consulta: 4 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Lee Sung-gang al Korean Movie Database
* Lee Sung-gang a HanCinema
* Canal de lee sung kang a YouTube
# Sant Gregori de Vilamolat de Mur

L'església de Sant Gregori de Vilamolat de Mur fou una església del terme municipal de Castell de Mur, a l'antic terme de Mur. Estava situada al nord del poble de Vilamolat de Mur.
Estava situada damunt de la riba dreta del barranc de Sant Gregori, sota mateix de Casa Josep i de Vilamolat de Mur.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Leges

Leges (llatí: legae grec Λῆγαι) fou un poble de la vora de la mar Càspia que la mitologia situa entre Albània i el país de les Amazones, d'arrel escita. El seu nom sobreviu avui en el poble dels lesguis que viuen al sud de Daguestan i nord de l'Azerbaidjan.
Viccionari
# Leges Clodiae

Les Leges Clodiae van ser unes lleis aprovades per diversos plebiscits proposats per Publi Clodi Pulcre quan era tribú de la plebs l'any 58 aC.
Les principals eren:
* Lex Clodia de auspiciis. Establia la prohibició dels magistrats de dissoldre els comicis tribunats al·legant que els auspicis eren desfavorables.
* Lex Clodia de censoribus. La llei prohibia als censors preterir en la llista i cobrir d'ignomínia als senadors, sense que haguessin tingut una acusació formal i haguessin estat condemnats.
* Lex Clodia de civibus romanis interemptis. Ordenava que fos imposada la interdicció de l'aigua i del foc a tot aquell que hagués fet executar un ciutadà sense sentència en ferm
* Lex Clodia frumentaria. Va establir que el gra, fins llavors venut als pobres a baix preu, seria regalat en endavant.
* Lex Clodia de sodalitatibus. Va restablir els gremis (soldalitia) d'artesans que havien estat instituïts per Numa Pompili i després abolits per lleis i senatusconsultums.
* Lex Clodia de Libertinorum Suffragiis.
* Lex Clodia de rege ptolemaeo et de exsulibus byzantinis. Establia la conversió del regne de Xipre en província romana.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 31-34 [Consulta: 18 abril 2022].
* ↑ Ciceró. Pro Milone, XII, 33
# Sant Joan Evangelista de Dorres

Sant Joan Evangelista de Dorres és l'església parroquial, romànica, del poble i terme de Dorres, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
Està situada a 1.453,9 m alt, lleugerament aturonada en el centre del poble de Dorres, a la Plaça, situada al capdamunt del carrer Major.

## Història

Apareix documentada per primer cop el 1163, en un privilegi del Papa Alexandre III que confirmava que l'abadia de Sant Martí del Canigó hi tenia possessions.

## Característiques

Es tracta d'una església romànica tardana, del segle xii, de nau única i absis, molt ample, a llevant. En època moderna s'hi afegí dues naus laterals més, a migdia i al nord, que no ocupen tota la longitud de l'edifici.

## Mobiliari

El temple té els retaules de la Passió, del segle xvi i de l'Altar Major, del XVII. En un cambril lateral es mostra la marededéu procedent de l'ermita de Santa Maria de Bell-lloc, del segle xi.
* Vista des de l'oest
* Campanes
* Campanar d'espadanya, des del sud
* Làpides, a la façana sud

## Referències

* ↑ Sant Joan Evangelista de Dorres en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «52 - Dorres». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Cerd 46. Sant Joan Evangelista de Dorres». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Dorres». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Sant Joan Evangelista d'Entrevalls

Sant Joan Evangelista d'Entrevalls és l'antiga església parroquial, romànica, del poble nord-català d'Entrevalls, ara del tot en ruïnes, de la comuna de Toès i Entrevalls, a la comarca del Conflent.
Està situada en el poble vell, ara en ruïnes, d'Entrevalls, en el sector nord del petit nucli de ruïnes que és actualment el poble.

## Història

El villare Tresvalles és esmentat des del 854. Pertanyia a Sant Andreu d'Eixalada, per la qual cosa passà posteriorment a Sant Miquel de Cuixà. L'església és esmentada des del 871, en un precepte de Carles el Calb.

## L'edifici

És una església d'una sola nau coberta amb volta de canó de punt rodó lleugerament apuntada, capçada a llevant per un absis semicircular. L'església té tres finestres de doble esqueixada amb arc de mig punt, una al centre de l'absis, una altra a la façana meridional i la tercera al frontis de ponent. A ponent, damunt de l'extrem de la nau, es dreça una torre quadrada que era només accessible per un forat a la volta de la nau. És del segle xii o XIII, mentre que la resta de l'església és de l'XI.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «175 - Toès i Entrevalls». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 154. Sant Joan Evangelista d'Entrevalls». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Toès». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ponsich, Pere. «Toès: Sant Joan d'Entrevalls». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 545-546 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.

## Referències

* ↑ Sant Joan Evangelista d'Entrevalls en els ortofotomapes de l'IGN