# Tercera Batalla de Cholet (1794)

Tercera Batalla de Cholet (Aquesta batalla va tenir lloc el 8 de febrer de 1794 durant la Revolta de La Vendée. Els combats van ser inicialment favorables als Vendéans, que van capturar la ciutat de Cholet durant unes hores, abans de ser expulsats per l'arribada de reforços republicans.

## Preludi

Des del gener de 1794, les columnes infernals del general Turreau han assolat el territori insurgent i han intentat reduir les darreres forces de Vendée. No obstant això, l'1 de febrer de 1794, les tropes republicanes dels generals Cordellier i Crouzat van patir una primera derrota a la batalla de Gesté, contra les forces de Stofflet, que s'apoderaven de Beaupréau, després de Chemillé el 6 de febrer i de Vihiers el 7, xocant-se en els seus camí les minses guarnicions republicanes. Tot seguit Stofflet va reunir les seves forces a Maulévrier i Nuaillé, amb l'objectiu d'atacar la ciutat de Cholet.
Cholet està ocupada des del 29 de gener per les tropes del general de brigada Jean-Baptiste Moulin, que van ser reforçades el 4 de febrer per les columnes dels generals François Pierre Amey i Jean Alexandre Caffin.
Per la seva banda, després de la seva derrota a Gesté, el general Cordellier va guanyar Tiffauges el 6 de febrer, arrasant tot al seu pas. El mateix dia, va escriure a Turreau:
   Vaig executar puntualment la teva ordre de depurar, amb espasa i foc, tots els llocs que vaig trobar al meu recorregut. Perquè, independentment de si tot està cremant, he passat per darrere de la bardissa uns 600 individus d'ambdós sexes.
Dos dies més tard, va anunciar que havia calat foc a la ciutat de Landes-Genusson i «afusellava a tots els homes, dones i nens que hi quedaven».
El 4 de febrer, després de la presa de Beaupréau pels Vendéans, Moulin va escriure a Turreau per advertir-lo de la insuficiència de les seves forces. Aleshores Turreau va respondre que Cordellier i Crouzat li donarien suport en cas d'atac contra Cholet. Moulin va respondre el 6 de febrer:
   No sé on són... Els bandolers són més forts del que ens pensem; m'envolten per totes bandes... Van atacar un lloc avançat de nit... Sentim un tret força agut des del costat de Gesté... No m'envien les municions demanades a Saumur; la meitat dels soldats només tenen set o vuit cartutxos.»

## Forces presents

Després de la mort d'Henri de La Rochejaquelein, mort durant una escaramuza a Nuaillé el 28 de gener, l'exèrcit d'Anjou va passar sota el comandament de Jean-Nicolas Stofflet, amb La Ville de Baugé, La Bouëre i per Bruc. Aleshores era entre 4.0004 i 7.0005 homes forts segons les estimacions. En un informe adreçat al ministre de la Guerra, el general Turreau va elevar a 4.000 el nombre de Vendéans, entre ells diversos desarmats. A les seves memòries, l'oficial reialista Bertrand Poirier de Beauvais també esmenta almenys 4.000 homes, potser més.
Pel costat republicà, el general Turreau afirma en el seu informe al Comitè de Seguretat Pública que la matinada del 8 de febrer, 5.000 homes estaven estacionats a Cholet a les ordres del general Jean-Baptiste Moulin i que 2.000 més estaven presents a Tiffauges, ubicats. 15 quilòmetres a l'oest de Cholet — sota les ordres del general Étienne Cordellier. El 1995, els historiadors Nicolas Delahaye i Pierre-Marie Gaborit van estimar en 3.000 el nombre d'homes comandats per Moulin, Amey i Caffin1. Charles-Louis Chassin, per la seva banda, augmenta la força de la columna de Cordellier i Crouzat fins a 3.000.

## Desenvolupament

Un primer informe sobre l'evolució dels combats va ser enviat el 9 de febrer pel comandant Poché a Louis-Marie Turreau, el general en cap de l'exèrcit d'Occident, que es trobava aleshores a Nantes. {nota, A 1}. L'endemà, aquest es va dirigir al seu informe propi al Comitè de Seguretat Pública. {nota, A 2}. Pel costat de la Vendée, també es deixa un relat de la batalla a la memòria de l'oficial d'artilleria Bertrand Poirier de Beauvais {nota, A 3} i a les del cap de divisió Louis Monnier. {nota, A 4}
El matí del 8 de febrer, els Vendéans van marxar cap a Cholet, les seves forces dividides en tres columnes. Segons Bertrand Poirier de Beauvais, les forces de Moulin es van desplegar a les 4 del matí fora de la ciutat. La batalla va començar a les 10 a.m.16. Tres canons republicans disparats amb bala de canó i metralla. Tenint massa poca pólvora per respondre amb la seva pròpia artilleria, els Vendeans van avançar llavors sobre les posicions que ocupaven els patriotes.
Els republicans van cedir ràpidament al pànic i van fugir. Segons l'informe del comandant Poché:
   El terror de pànic es va apoderar dels nostres soldats i la derrota va començar tan aviat com l'acció. Amenaces, oracions, tot era inútil.
El general Jean-Baptiste Moulin va intentar, sense èxit, reunir els seus homes, però només va poder reunir uns quants soldats per enfrontar-se als Vendéans i protegir la retirada. Assaltat en un carrer, ferit per dues bales, Moulin se suïcida amb un tret de pistola per evitar ser capturat. Diversos dels seus oficials també van morir o foren ferits.
Els Vendéens van entrar llavors a la ciutat de Cholet. Segons Poirier de Beauvais:
   Vam lluitar ferotgement als carrers i a través de les finestres, i els republicans encara estaven obligats a buscar la seva seguretat en fugida
. Aleshores, els Vendéans van perseguir els fugitius en diferents direccions: a la carretera de maig al nord, la de Nantes al nord-oest, la de Tiffauges a l'oest i la de Mortagne, al sud.
No obstant això, a la carretera de Tiffauges, aviat va aparèixer el general republicà Cordellier amb la seva columna i va capgirar la situació. S'hi va unir de passada el general Caffin que intentava congregar els fugitius a la carretera de Nantes.
Escampats en la persecució, els Vendéans es van quedar sorpresos i al seu torn van cedir al pànic. Cholet fou així recobrat pels republicans, després de romandre només una o dues hores en mans dels vendens.
A les seves memòries, l'oficial de Vendée Bertrand Poirier de Beauvais afirma que, acompanyat de La Bouëre, va aconseguir reunir 4.000 soldats a un quart de lloc de Cholet, però que
   l'aparició dels hússars, que la caiguda del dia els va fer creure que eren més nombrosos, van tornar a llençar la por al cap, i tothom va continuar fugint.
A continuació, informa que la jove comtessa de Bruc destaca per la seva valentia "heroica" i aconsegueix reunir els Vendéans per segona vegada, però en va:
   Una força superior sembla dominar-los i anul·lar aquesta gosadia, que tantes vegades van tenir, donada una prova sorprenent... tornen a fugir.
L'exèrcit de Vendée només va aturar el seu vol a Chemillé.

## Pèrdues

No es coneixen les pèrdues en combat. Els republicans deploren la mort del general Moulin, el cos del qual està enterrat als peus de l'arbre de la llibertat. El general Caffin va resultar ferit en els moments finals del combat. En el seu informe, el general Turreau afirma que els Vendéans van patir pèrdues molt greus i que hi va haver «una carnisseria tan gran» d'«aquests canalles, que no podíem comptar el nombre de morts».
Tanmateix, per a Bertrand Poirier de Beauvais, les pèrdues de Vendée van ser molt inferiors a les dels republicans, perquè Cordellier, segons ell, «no va experimentar cap altra pèrdua que la d'uns pocs endarrerits». D'altra banda, informa de nombroses morts entre els republicans:
   Les cases i fins i tot els jardins de Cholet estaven plens de morts, però eren republicans. [...] El carrer que baixava a l'hospital estava cobert de morts, i innombrables de la nostra gent em van assegurar que hi havia un lloc, en aquest carrer, on els cadàvers dels republicans eren tan nombrosos i tan concorreguts. que n'hi havia entre ells que estaven dempeus, recolzats pels altres.
Segons el comandant Poché, els Vendéans no van entrar a les cases i no van saquejar res, havent estat evacuats els efectes de la República per la carretera de Nantes.
El 21 de febrer de 1794, davant la Convenció Nacional, el representant en missió Jean-Baptiste Carrier, present a Nantes en el moment de la batalla, també afirmava que es van cometre massacres a Cholet per dones i nens contra els presoners republicans:
   T'hem parlat de les dones de Vendée. Aquestes dones, ciutadans, són tots uns monstres. El dia que els bandolers van entrar a Cholet, des d'on Cordellier els va perseguir dues hores després, les dones, creient que els rebels seguirien sent amos d'aquesta ciutat, van massacrar sense pietat els nostres germans d'armes que hi eren presoners i tots els patriotes coneguts.»
L'oficial de Vendée Bertrand Poirier de Beauvais esmenta aquestes acusacions a les seves memòries:
   Sé que no sempre hem admès a la Convenció el que els seus exèrcits van perdre en les batalles. Per explicar el nombre d'aquells que van sucumbir, es deia que havien estat assassinats a traïció per les dones, que les van fer morir torturades, demanant l'ajuda dels seus fills quan tenien forces. Va ser en el doble projecte de fer passar les derrotes com a victòries, d'incitar i justificar els assassinats incalculables dels quals he parlat tantes vegades, però que no puc repetir massa sovint per inspirar tant horror, que mai els podrem veure renéixer en cap part de França, o fins i tot a un altre lloc, si fos possible.»

## Suites

Després de la batalla, el general Jean-Baptiste Huché va arribar amb 1.460 homes per ocupar la ciutat per ordre de Turreau. El 15 de febrer, Huché va ser nomenat comandant de la plaça de Cholet, amb Lusignan com a adjunt.
Ansiós de cobrir-se, Turreau, en el seu informe al Comitè de Seguretat Pública, demanava l'evacuació i la destrucció de la població de Cholet, que considerava difícil de defensar:
   L'interès públic exigeix, representants dels ciutadans, que la Convenció Nacional decreti immediatament que Cholet, malgrat el patriotisme dels seus habitants, no quedarà exempt del foc general. Aquest missatge és tan dolent que no es pot respondre, fins i tot amb forces superiors a les de l'enemic... Mortagne, en una posició afortunada, es convertirà en el punt central de les operacions a Vendée. No calculo els interessos particulars perjudicats per aquesta mesura, la república està en condicions de compensar els patriotes per la pèrdua de les seves propietats... Repeteixo, mentre existeixi Cholet, serà l'escenari de les incursions de la rebels i la tomba dels nostres soldats... Quants no haurien mort recentment sense l'ordre que la prudència em va instar a donar a la columna de Cordellier?»

## Notes

   Ciutadà general, des de la vostra partida, Chollet no ha estat lluny de ser pacífic, els bandolers han mostrat una audàcia inusual; després d'alguns avantatges parcials, es van atrevir a atacar Chollet per la carretera de Saumur on es van desplegar a una distància de cinc-cents toises de les nostres tropes. El terror de pànic es va apoderar dels nostres soldats i la derrota va començar tan bon punt va començar l'acció. Amenaces, oracions, tot era inútil; el valent general Moulin, obligat a seguir el moviment, va protegir la retirada, enfrontant-se i carregant als rebels amb els pocs homes que quedaven al seu voltant; va ser atacat en un carrer, ferit per dues bales, i va acabar amb un tret de pistola, per no caure viu a les seves mans, volent morir lliures. Els que van lluitar al seu costat, la majoria dels quals eren oficials, gairebé tots van morir o van resultar ferits.
   El general Caffin havia anat a la carretera de Nantes per reunir-hi les tropes. Si no va poder fer-los tornar sobre els seus passos, almenys en va retenir una part fins a l'arribada de la columna del general Cordellier que, després d'haver creuat ràpidament la multitud dels nostres fugitius, va carregar amb tanta intrepidesa els bandolers que es van veure obligats a sortir de Chollet més ràpid que no hi havien entrat. Es van col·locar al seu torn en la seqüència més completa; però, en la seva fugida, van ferir greument el general Caffin i diversos oficials valents.
   L'enemic va ser amo de Chollet durant aproximadament una hora. Cap d'ells gosava entrar a les cases; no van saquejar res. Havia tingut cura de donar ordres d'enviar els efectes de la república pel camí de Nantes, i per aquell costat estàvem pacífics.»
   Com que les concentracions de bandolers es feien cada dia més nombroses i més inquietants per la seva audàcia, vaig pensar que calia reduir el nombre de les meves columnes i els meus llocs per reforçar l'un i l'altre. Estant les carreteres en la seva major part tallades per partits de bandolers, la correspondència es feia més difícil dia a dia, havia deixat Chollet, després d'haver-hi deixat una quantitat suficient de tropes per defensar-lo; un general, en el coratge, activitat i talents del qual tenia raons per confiar. Vaig deixar Chollet al capdavant de la columna central i vaig atacar i recuperar Tiffauge. En arribar a Montaigu, vaig lliurar al general Duquesnoy el comandament d'aquesta columna, que, recolzada d'una banda per la columna de l'ajudant general Dufour, de l'altra pels generals Haxo i Dutruy, havia de perseguir sense treva l'exèrcit de Charette, que el general Bard informe augmentat a més de deu mil homes, als quals especialment la posició de Bocage va prestar noves forces.
   Després d'haver donat als diferents caps de columna les instruccions que s'havien trobat d'acord amb el decret que m'heu enviat, i que només era conseqüència de la llei del mes d'agost, m'havia lliurat temporalment a Nantes on diverses operacions relacionades amb la defensa de les costes i altres punts del meu comandament em va cridar, i quan vaig creure més adient enviar bona part dels avituallaments per Montaigu, era més segur establir la meva correspondència amb els generals, vaig decidir establir el meu quarter general. a Nantes.
   En deixar Chollet, un lloc molt pobre que ja hauria cremat si no l'hagués reservat per decret de la Convenció Nacional, n'havia previst prou la seguretat. El valent Moulin el Jove, encarregat de comandar els cinc mil homes allà estacionats, es mereixia tota la confiança que tenia en ell: sabia que només deixaria aquest càrrec amb la seva vida.
   La marxa dels rebels, a les ordres de La Rochejaquelein, cap a aquest poble, em va causar, tanmateix, la major preocupació. L'exemple de la covardia d'uns batallons em va fer témer l'efecte del terror que sembla precedir els passos dels bandolers. Tot i que les tropes es disposaven a resistir-los, vaig ordenar al general Cordellier, aleshores a Tiffauge, que anés immediatament a Chollet amb dos mil homes de l'exèrcit del nord.
   A una llegua d'aquest lloc, Cordellier va veure tota la divisió de Moulin en completa derrota, i perseguida pel camí de Nantes per uns quants milers de bandolers, en gran part desarmats, que havien tingut l'audàcia d'atacar un lloc garantit per tantes forces. Tot anava a estar en el seu poder, munició de guerra i menjar, quan les tropes del nord, precedidas pels caçadors francs, caient sobre aquests canalla amb la velocitat del llamp, aviat els obligaren a pensar només en fugir. Res no els podia fer escapar, doncs, de la venjança d'uns soldats dignes de portar el nom de republicà: es va fer tan gran matança d'aquests canalles que no es podia comptar el nombre de morts.
   Aquesta victòria, que no podia ser més important, va costar tanmateix molt cara a la república, amb la pèrdua del general de brigada Moulin el Jove. El ploro molt menys com a amic meu que com un dels soldats més valents, els oficials més hàbils i els republicans més purs que existeixen. Indignat per la covardia de les seves tropes, Moulin va fer esforços inútils per reunir-les, afanyant-se a trobar l'enemic per animar-los amb el seu exemple; és colpejat per una bala, i, disposat a caure en mans dels bandolers, li esclata el cervell amb l'últim tret de la pistola que li quedava per disparar... No tinc cap dubte que la Convenció Nacional sap com fer-ho. apreciar aquest acte d'heroisme; però els esperits del valent Moulin demanen la venjança de les lleis contra els covards que van fugir aquell dia memorable; i si no castiguem amb mort els oficials que podrien haver donat l'exemple d'aquesta derrota, ja no tindré soldats amb els quals comptar... L'interès públic exigeix, ciutadans representatius, que la Convenció El govern nacional decretés immediatament que Chollet, malgrat el patriotisme dels seus habitants, no estaria exempt del foc general. Aquest missatge és tan dolent que no es pot respondre, fins i tot amb forces superiors a les de l'enemic... Mortagne, en una posició afortunada, es convertirà en el punt central de les operacions a Vendée.
   No calculo els interessos particulars perjudicats per aquesta mesura, la república està en condicions de compensar els patriotes per la pèrdua de les seves propietats... Repeteixo, mentre existeixi Chollet, serà l'escenari de les incursions del rebels i la tomba dels nostres soldats... Quants no haurien mort recentment sense l'ordre que la prudència em va instar a donar a la columna de Cordellier?... Avui una trista experiència m'ha posat a l'abast de jutjar el nombre de rebels que encara existeixen, denuncio formalment a la Convenció Nacional els ignorants, els bribons, els intrigants i els traïdors que han continuat enganyant sobre la veritable situació de la Vendée; que, amb els seus falsos informes, han reduït les ajudes destinades a restablir la calma en aquest país abominable... Tenia raó en dir durant molt de temps que la guerra de la Vendée només estava adormida; que hauria esdevingut més terrible que mai, si no ens haguéssim afanyat a adoptar grans mesures. Vint mil d'aquests dolents encara s'han de posar a la baioneta. Faré tot per acabar; però tinc la més gran necessitat, per aconseguir-ho, de l'assistència dels representants del poble, que estan disposats a ajudar-me amb el seu consell i la seva autoritat.
   S'està duent a terme el desarmament, les provisions abunden a les nostres botigues; i, sense la negligència dels treballadors, les intencions del comitè de seguretat ciutadana haurien estat millor recolzades.»
   Vam sortir de Vézins el dia 7 per anar a Maulévrier; en aquest lloc i els seus voltants, vam fer unes quantes reclutes, i des d'allí vam marxar, el dia 8, cap a Cholet.
   El general Moulin, ben informat dels nostres moviments, ens esperava el dia abans a les quatre del matí fora de la ciutat, amb la seva guarnició avantatjosa, alineada en fila, i disposant de tres peces de canó que ens disparaven a metralla, i bala de canó.
   Malgrat el desavantatge de la ubicació i les armes (perquè teníem massa poca pólvora per poder fer servir l'artilleria), Moulin va ser colpejat, el seu canó pres i el seu exèrcit empès de nou a la ciutat. Vam entrar a la pell amb ella. Van lluitar ferotgement als carrers i a les finestres, i els republicans encara estaven obligats a buscar seguretat en la fugida. El carrer que baixava a l'hospital estava cobert de morts, i innombrables de la nostra gent em van assegurar que hi havia un lloc, en aquest carrer, on els cadàvers dels republicans eren tan nombrosos i tan concorreguts que hi havia entre els que estaven dempeus, recolzats pels altres. Mai van creure que serien derrotats i es van sorprendre tant de ser derrotats que van perdre el cap quan van tornar a Cholet. Un soldat del país dels de Bruc, home molt valent, va trobar cinc oficials en una habitació; els va matar a tots sense que oposin gairebé cap resistència. Eren en part oficials superiors; el vam jutjar per les seves epaulets que havia portat el soldat.
   En entrar a Cholet, cadascú de nosaltres va prendre una direcció per perseguir l'enemic i expulsar-lo. M'havia desplaçat a la dreta per seguir els que fugien per la ruta del maig; Amb prou feines sortia dels boscos boscosos que potser es troben a una milla de Cholet, quan vaig sentir a la meva esquerra un tret agut, que sonava més a una lluita que a una persecució.
   Sense perdre el temps, vaig aturar els soldats que m'envoltaven, vaig fer que uns quants genets fessin tornar els que estaven més endavant, és clar que els republicans estaven massa dispersos per tornar a preocupar-nos, i vam agafar el camí de tornada a Cholet.
   No vaig poder arribar amb prou rapidesa per donar ajuda al nostre poble, que acabava de ser derrotat pel general Cordellier, que va arribar de Tiffauges i els va seguir fins a Cholet, on no es van quedar. Aleshores, els Vendéens que perseguien l'enemic des de Cholet fins a Mortagne es van trobar separats de nosaltres.
   Els soldats que eren amb mi, veient fugir els seus companys, van fer el mateix. Tanmateix, vaig aconseguir aturar-los tots dos a un quart de lliga de Cholet; eren uns quatre mil amb qui tenia la intenció de tornar a aquesta ciutat. Però l'aparició dels hússars, que la caiguda del dia els va fer creure més nombrosos, va tornar a llançar la por a la seva ment i tothom va continuar fugint.
   Desesperat per aquesta derrota que em va emportar les esperances que m'havia entretingut un moment, vaig fer tot el possible per reunir de nou els soldats... Les meves preocupacions, les de la Bouëre, són igualment inútils; llavors estava al meu costat; ens sap greu...
   La comtessa de Bruc, que allí es troba separada del seu marit, està desesperada en veure fugir així el nostre poble; ella els exhorta a tornar a l'enemic:
   - Què! soldats, els va dir, teniu por... i de qui?... dels que vau derrotar fa només un moment! Aquestes poques paraules pronunciades amb passió per una dona molt jove i bonica semblen impressionar; malauradament no va durar. La comtessa, aleshores separada dels primers fugitius per una gran rasa, insta el seu cavall a creuar-lo; l'animal, de mida mediocre, dubta de la seva força, dubta: la nostra jove heroïna s'enfada, obliga la seva montura a fer la seva voluntat i, per sort, arriba a l'altra banda. - No! no fugireu... Més aviat morireu, fills, que cobrir-vos de vergonya... Vinga! Som-hi ! segueix-me... no et demano més... sabré mostrar-te l'enemic i compartir els teus perills....
   La dedicació d'aquesta jove interessant i heroica, sens dubte, va fer molt per als nostres soldats, però aquest dia no havia de ser per a nosaltres.
   Detinguts només uns instants..., una força superior sembla dominar-los i anul·lar aquesta gosadia, de la qual tantes vegades havien donat una prova contundent... tornen a fugir.
   La comtessa no guanyà res en quedar-se, excepte trobar-se darrere de tot l'exèrcit, i veure l'enemic com ella volia, però sense els mitjans que desitjava, Imof i jo vam marxar.Ens enganxàrem als seus passos, i quan no podia ser. davant o al nostre costat, teníem l'atenció que ella estava entre nosaltres dos.
   Tement de ser perseguits amb massa vigor pel camí, i que el seu cavall no pogués respondre, seguim un gran cos d'infanteria reialista pels camps, netejant amb els nostres sabres els passos de les bardisses que podien ser difícils; Vam arribar així primer a Trémentine, després a Chemillé, on es va reunir tot l'exèrcit.
   Turreau troba gran plaer, en parlar de l'ajuda que va arribar tan oportuna en aquest darrer afer de Cholet, en repetir i fer sonar fort els afers de Gesté, sense vergonya d'atribuir l'honor d'aquest dia al general Cordellier, que havia estat colpejat allà el més completament possible.
   Deia, a més, coses que no tenen ombra de veritat: que ens manava La Rochejaquelein; no només no estava al nostre cap, sinó que ja havíem tingut la desgràcia de perdre'l.
   Podria haver passat que, malgrat les nostres victòries, Cordellier encara ocupés durant algun temps els voltants de Gesté, perquè vam continuar la conquesta del nostre país, prou feliços per anar d'èxit en èxit, però no prou forts per establir llocs als llocs on abandonats, continuant la nostra marxa victoriosa.
   Cordellier va haver de passar el dia 5 a Gesté, camí de Tiffauges, d'on va venir a expulsar-nos de Cholet, després que ens n'haguéssim fet amos, però sense causar-nos cap pèrdua que no sigui la d'uns pocs rebatuts.
   No tinc cap dubte que si Cordellier hagués vingut abans de la batalla, hagués estat vençut, malgrat el reforç que va portar a la guarnició de Cholet, essent la nostra gent prou nombrosa per a això i amb una disposició perfecta per fer-ho bé; fou la seva arribada amb una tropa fresca i en bon ordre enmig d'ells, en el desordre d'una persecució, la que fou la causa d'aquest canvi de fortuna.
   Turreau em permetrà dir-li que és ben cert que els carrers, les cases i fins i tot els jardins de Cholet estaven plens de morts..., però eren republicans.
   Sé que no sempre hem admès a la Convenció el que els seus exèrcits van perdre en les batalles. Per explicar el nombre d'aquells que van sucumbir, es deia que havien estat assassinats a traïció per les dones, que les van fer morir torturades, demanant l'ajuda dels seus fills quan tenien forces.
   Va ser en el doble projecte de fer passar les derrotes com a victòries, d'incitar i justificar els assassinats incalculables dels quals he parlat tantes vegades, però que no puc repetir massa sovint per inspirar tant horror, que mai els podrem veure renéixer en cap. part de França, o fins i tot a un altre lloc, si fos possible.
   El general republicà Moulin, després d'haver estat derrotat a Cholet, per no sobreviure a la seva derrota, es va suïcidar. Turreau el va substituir, el 15 de febrer, pel general Huché; Per nombrosa que fos la seva guarnició, va fer com totes les altres que encara van sobreviure una mica a la Vendée: només van sortir en gran força per trobar-se amb els combois que hi arribaven, quan no van ser interceptats.
   Després de l'afer Cholet, l'exèrcit de Vendée es va retirar a Chemillé.
   L'exèrcit estava complet; Cholet va haver de ser atacat. Els nostres soldats estaven preparats per lluitar. L'exèrcit estava dividit en tres columnes. Els republicans havien marxat de Cholet; una part estava en batalla a Bois-Grolleau i una altra a la carretera de Séguinière; així que Cholet estava ben cobert. A Mortagne hi havia 6.000 homes disposats a ajudar Cholet en cas de derrota. Vaig atacar el cos Bois-Grolleau, que va oposar una mica de resistència i va tornar a Cholet. Stofflet i Bérard van atacar els de la carretera de Séguinière. Vaig perseguir el blaus molt de prop a la ciutat de Cholet, passant per Saint-Pierre. Al carrer proper al mercat, hi ha un pas estret on l'aigua desemboca al fossat; allà, els cotxes van bloquejar el pas; la multitud de blaus que s'escapava es va sufocar. Els nostres soldats hi van caure; la sang fluïa en aquest fossat com si hagués estat una forta tempesta; de manera que el general republicà, desesperat per tal dia i veient que li havia de respondre el cap, es va cremar el cervell. Vaig agafar l'esquerra, on vaig veure pujar una columna. Vaig pensar que volia envoltar-me, però va fugir cap a la carretera de maig; Vaig sortir a la recerca. El general Stofflet, que havia derrotat la seva columna, em va enviar ràpidament a demanar que els meus soldats l'ajudessin. Em vaig trobar molt avergonyit, perquè perseguia una columna de gairebé 3.000 homes amb 800 homes. Finalment, em vaig rendir a prop de 200 que, amb prou feines rendits, es van trobar derrotats. Encara vaig perseguir els meus fugitius fins al maig; van agafar el camí de Chemillé; vam matar el que volíem. La llum del dia començava a caure; Vaig decidir tornar a Cholet, convençut que aquella ciutat havia estat presa per Stofflet, i el que em va convèncer va ser que cap soldat que havia desplaçat per ajudar el general no havia tornat a trobar-me. Finalment, vaig marxar a Cholet amb 50 a 60 homes; els altres havien anat a Saint-Léger, on s'havia llençat part de la columna del general. Quan em vaig acostar a Cholet, vaig veure un foc; els soldats que l'envoltaven van fugir. Vaig mirar aquest foc: vaig creure a l'instant que era un dels nostres qui havia bivaquejat. A un tret de distància, vaig veure un altre foc i homes tallant llenya; Em va semblar sentir la veu del marquès de Carabas. Em van cridar: “Qui viu!” Vaig respondre: “Reialista! » La resposta va ser: "M.... pel teu rei!"» Convençut que era el marquès de Carabas: «Això m'ho pagareu, marquès», li vaig dir. De nou, per segona vegada, em van cridar: "Qui viu!» Vaig tornar a respondre: "Reialista!» Em van donar la mateixa resposta; van fugir i van tornar a Cholet. Un soldat de la derrota del general havia fugit als boscos de Saint-Léger; em va sentir, va venir a mi, va saltar la rasa i em va dir: "És el blaus, ens han enderrocat."» Ja n'hi havia prou: els soldats que tenia amb mi van fugir com lladres i em van deixar amb un genet. Vaig anar a Saint-Léger, on vaig trobar prop de 900 homes, sense saber on havia estat el general. Eren els 6.000 homes que eren a Mortagne els que havien vingut en socors dels que el general apallissava; no va poder resistir aquesta força major. Va ser un home anomenat Carpentier, exparroqui de Louresse, prop de Doué, qui manava aquests 6.000 homes: li tocava el torn pocs dies després.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Jean Tabeur (préf. Jean Tulard), Paris contre la province : les guerres de l'ouest, 1792-1796, Paris, Economica, coll. « Campagnes & stratégies / Les grandes batailles » (no 70), 2008, p. 190-191 (ISBN 978-2-7178-5641-5).
* 1 2 Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, Éditions Robert Laffont, coll. « Bouquins », 2009, p. 388. (ISBN 978-2221113097)
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 Charles-Louis Chassin, La Vendée Patriote 1793-1795, t. IV, Paris, Paul Dupont, éditeur, 1895,/p. 288-290.
* ↑ Nicolas Delahaye et Pierre-Marie Gaborit, Les 12 Colonnes infernales de Turreau, Éditions Pays et Terroirs, 1995, p. 48. (ISBN 978-2908048209).
* ↑ Nicolas Delahaye et Pierre-Marie Gaborit, Les 12 Colonnes infernales de Turreau, Éditions Pays et Terroirs, 1995, 159 p. (ISBN 978-2908048209)/pag. 49
* ↑ Alain Gérard, Vendée : les archives de l'extermination, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2013, 400 p. (ISBN 978-2-911253-55-3)
* ↑ Jean Julien Michel Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République française, t. III, Baudoin frères, Libraires-éditeurs, 1825, p. 157
* ↑ Alain Gérard, Vendée : les archives de l'extermination, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2013, 385 p. (ISBN 978-2-911253-55-3).
* ↑ Jean Julien Michel Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République française, t. III, Baudoin frères, Libraires-éditeurs, 1825, 165 p.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Louis-Marie Clénet, Les colonnes infernales, Éditions Perrin, coll. « Vérités et Légendes », 1993, 327 p. (ISBN 978-2262009274,/187 -191
* 1 2 3 Yves Gras, La guerre de Vendée : 1793-1796, Paris, Economica, coll. « Campagnes et stratégies », 1994, p. 130. (ISBN 978-2-7178-2600-5).
* 1 2 Jean Julien Michel Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République française, t. III, Baudoin frères, Libraires-éditeurs, 1825, 172 p.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 Bertrand Poirier de Beauvais, Mémoires inédits de Bertrand Poirier de Beauvais, Plon, 1893, p. 255-260.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 Jean Julien Michel Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République française, t. III, Baudoin frères, Libraires-éditeurs, 1825, p. 166-171
* ↑ Monnier 1894, p. 81-83..
* 1 2 3 Nicolas Delahaye et Pierre-Marie Gaborit, Les 12 Colonnes infernales de Turreau, Éditions Pays et Terroirs, 1995, 51 p. (ISBN 978-2908048209)
* 1 2 Alain Gérard, Vendée : les archives de l'extermination, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2013, p. 499-502. (ISBN 978-2-911253-55-3).
* ↑ Nicolas Delahaye et Pierre-Marie Gaborit, Les 12 Colonnes infernales de Turreau, Éditions Pays et Terroirs, 1995, 52 p. (ISBN 978-2908048209)
* 1 2 Jacques Hussenet (dir.), « Détruisez la Vendée ! » Regards croisés sur les victimes et destructions de la guerre de Vendée, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2007, p. 259
* ↑ Monnier 1894, p. 81-83.

## Bibliografia

* Charles-Louis Chassin, La Vendée Patriote 1793-1795, t. IV, Paris, Paul Dupont, éditeur, 1895, 699 p.
* Louis-Marie Clénet, Les colonnes infernales, Éditions Perrin, coll. «Vérités et Légendes», 1993, 327 p. (ISBN 978-2262009274,
* Nicolas Delahaye i Pierre-Marie Gaborit, Les 12 Colonnes infernales de Turreau, Éditions Pays et Terroirs, 1995, 159 p. (ISBN 978-2908048209).
* Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, Éditions Robert Laffont, coll. « Bouquins », 2009, 1504 p. (ISBN 978-2221113097).
* Alain Gérard, Vendée: les archives de l'extermination, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2013, 684 p. (ISBN 978-2-911253-55-3).
* Yves Gras, La guerre de Vendée: 1793-1796, Paris, Economica, coll. «Campagnes et stratégies », 1994, 184 p. (ISBN 978-2-7178-2600-5).
* Jacques Hussenet (dir.), «Détruisez la Vendée!» Regards croisés sur les victimes et destructions de la guerre de Vendée, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2007, 634 p.
* Bertrand Poirier de Beauvais, Mémoires inédits de Bertrand Poirier de Beauvais, Plon, 1893, 420 p.
* Jean Julien Michel Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République française, t. III, Baudoin frères, Libraires-éditeurs, 1825, 588 p.
* Jean Tabeur (préf. Jean Tulard), Paris contre la province: les guerres de l'ouest, 1792-1796, Paris, Economica, coll. «Campagnes & stratégies / Les grandes batailles» (no 70), 2008, 286 p. (ISBN 978-2-7178-5641-5).