OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Palau Municipal de Villena

El Palau Municipal de Villena va ser edificat per Pedro de Medina a principis del segle xvi per domicili dels beneficiaris magistrals de l'església de Santiago (casa abadia). Va ser alienat en 1576 pel capítol eclesiàstic, i adquirida pel Consell de la Ciutat per a utilitzar-les com a Cases Consistorials.
La valoració de l'edifici ve donada pel seu caràcter renaixentista, de clara empremta a la façana, en dues de les seues finestres i al pati de doble galeria amb escala incorporada.
La seua construcció s'atribueix a Jacobo Florentino, escultor que havia treballat amb Miquel Àngel a Florència i que, després de treballar a Granada, i Múrcia, morí a Villena el 1526. Tampoc es descarta la participació de Jerónimo Quijano, continuador d'aquell a la catedral de Múrcia.
La portada, blasonada amb l'escut de la ciutat mantingut per tenants i emmarcat per una orla de temes zoomorfs i florals, segueix l'esquema serlià d'ordre dòric amb pedestals i frontó triangular. A l'interior de l'edifici destaca el pati amb arcs carpanells sobre columnes toscanes, discos als carcanyols i cassetons a l'intradós.
En 1707 l'arquitecte Cosme Carreras va intervenir a l'edifici deixant l'empremta barroca a la finestra de la façana del front esquerre. El 1963 es va ampliar la façana a la part superior per crear un tercer pis, al mateix temps que es va restaurar el pati. Va ser declarat Monument historicoartístic el 1968.
En l'actualitat alberga gran part de les dependències de l'Ajuntament de la ciutat, així com el Museu Arqueològic José María Soler.

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1759.
* ↑ Generalitat Valenciana. Conselleria de Cultura i Esport. Direcció General de Patrimoni Cultural Valencià Ajuntament (Palau Municipal)

## Enllaços externs

* M.I. Ayuntamiento de Villena, Villena ¡Un tesoro!, Guia turística de Villena. Arxivat 2012-08-20 a Wayback Machine..
# Maniquí multicolor

El maniquí multicolor (Lonchura quinticolor) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Hàbitat i distribució

Habita praderies i conreus de les terres baixes de les Illes Petites de la Sonda, a Lombok, Sumbawa, Sumba, Flores, Roti, Timor, Alor, Sermata i Babar.

## Referències

* ↑ «Maniquí multicolor». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Prokhladni (Labinsk)

* Per a altres significats, vegeu «Prokhladni».
Prokhladni - Прохладный (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora dreta del Labà, afluent del riu Kuban. És a 5 km al nord de Labinsk i a 141 km a l'est de Krasnodar.
Pertany a la ciutat de Labinsk.
# Maniquí negre

El maniquí negre (Lonchura stygia) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Hàbitat i distribució

Habita canyars, herba surant i herba alta de les terres baixes del sud de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Maniquí negre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Salal (Txad)

Salal (en àrab سلال, Salāl) és una ciutat de Txad, situada 380 quilòmetres al nord de N'Djamena, a la carretera de Faya-Largeau. Salal és la segona ciutat més gran després de Moussoro a la regió de Bahr el Gazel.
Durant el conflicte amb Líbia, l'any 1978, s'hi va instal·lar una guarnició. El 15 d'abril de 1978, les forces de FROLINAT liderades per Goukouni Oueddei, va prendre el control de Salal abans de marxar cap al sud de la capital txadiana, N'Djamena.

## Demografia

| | Població |
| 1993 | 471 |
| 2009 | 4.996 |

## Referències

* ↑ Burr, Millard. Darfur: the long road to disaster. Markus Wiener Publishers, 1 febrer 2008, p. 123. ISBN 978-1-55876-470-5.
* ↑ Brecher, Michael. A study of crisis. University of Michigan Press, novembre 1997, p. 87. ISBN 978-0-472-10806-0.
* ↑ «City Population - Population Statistics in Maps and Charts for Cities, Agglomerations and Administrative Divisions of all Countries of the World». [Consulta: 18 juliol 2020].
# Miguel de Molina

Miguel Frías de Molina, cantant espanyol de copla (Màlaga, 1908 - Buenos Aires, 1993) conegut artísticament com a Miguel de Molina.

## Biografia

En Miguel de Molina va néixer a Màlaga el 10 d'abril de 1908 i va ser criat per sis dones: sa mare, la seva germana i quatre ties. Sa mare el va dur a un col·legi de capellans. Va arribar a Algesires i va fer feina de netejador a un bordell; un dia una de les al·lotes va intentar colgar-se amb ell i la va rebutjar: és aquí on es planteja la seva condició sexual. Als 20 anys es dedica a dur els turistes als "tablaos" flamencs.
El 1931 decideix dedicar-se a ser un artista de la cançó. Triomfa a Madrid, però serà a València on obté els seus principals èxits. Va popularitzar coples com El día que nací yo, Triniá, Te lo juro yo, La bien pagá i Ojos verdes; aquesta darrera cançó -al naixement de la qual va tenir el privilegi d'assistir en el barceloní cafè d'Oriente- també la va incorporar Concha Piquer en el seu repertori, la qual cosa va fer néixer un mite de confrontació entre els dos cantants.
Durant la Guerra Civil espanyola va actuar per a les tropes republicanes.
Amb l'arribada del franquisme un empresari li ofereix 500 pessetes per actuació, quan abans en cobrava fins a 5000. Ho haurà d'acceptar amenaçat de ser acusat del seu passat republicà; de totes maneres serà represaliat per mor de la seva condició sexual i política, sofrint tortura i exili.
És el 1942 quan s'exilia a Buenos Aires, on va participar en pel·lícules com Luces de candilejas o Ésta és mi vida. Un dia rep una ordre de l'Ambaixada Espanyola i s'aguditzen els seus problemes per la seva condició homosexual; anys més tard una trucada d'Eva Perón fa que torni a l'Argentina oferint-li nombrosos concerts pel país.
El 1957 torna a Espanya. Als 52 anys (1960) decideix acabar amb la seva carrera artística.
El 1992 el rei Joan Carles I li atorgà l'Orde d'Isabel la Catòlica en reconeixment a la seva contribució personal al món de l'art a Espanya.
Un any després, el 4 de març de 1993 mor a Buenos Aires, a l'edat de 84 anys, sense haver perdut mai l'accent de la seva Màlaga natal. Va ser enterrat en el Cementiri de Chacarita.
La pel·lícula Las cosas del querer, dirigida per Jaime Chávarri el 1989 i interpretada per Manuel Bandera i Ángela Molina, és una versió lliure basada en la seva vida, tot recuperant la seva memòria històrica.

## Enllaços externs

* Biografia en castellà d'en Miguel de Molina Arxivat 2007-07-14 a Wayback Machine.
# Pueblerina

Pueblerina és una pel·lícula mexicana de 1948 del director Emilio Fernández Romo, protagonitzada per Columba Domínguez i Roberto Cañedo. Va participar en la secció oficial del 3r Festival Internacional de Cinema de Canes de 1949.

## Sinopsi

Aurelio torna al seu poble després de complir una condemna per venjar la violació de la seva estimada Paloma a mans de Julio González. En arribar s'assabenta que la seva mare ha mort i que Paloma viu exiliada del poble amb el seu fill, fruit de la violació. Aurelio busca casar-se amb Paloma i oblidar el passat, però el malvat Julio i el seu germà Ramiro no estan disposats a deixar-los en pau. La Cançó Chiquitita tema principal de la pel·lícula, va ser interpretada pel Trio Calavera, autor Nicolás Pérez Leyva.

## Repartiment

* Columba Domínguez
* Roberto Cañedo
* Arturo Soto Rangel
* Manuel Dondé
* Ismael Pérez
* Luis Aceves Castañeda
* Diego Gayara
* Guillermo Cramer
* Enriqueta Resa
* Rogelio Fernández
* Agustín Fernández
* Hermanos Huesca
* Trio Calaveres
* Héctor González
* Carmen Reyo

## Reconeixements

Considerada una de les millors pel·lícules d'Emilio Fernández, ocupa el lloc 13 dins de la llista de les 100 millors pel·lícules del cinema mexicà, segons l'opinió de 25 crítics i especialistes del cinema a Mèxic, publicada per la revista Somos en juliol de 1994.

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Pueblerina». festival-cannes.com. [Consulta: 10 gener 2009].
* ↑ PUEBLERINA, LA PELÍCULA MÁS COMPLEJA DEL INDIO FERNÁNDEZ, sectorcine.com
* ↑ «Las 100 mejores películas del cine mexicano». Arxivat de l'original el 8 de febrer de 2010. [Consulta: 23 gener 2009]. Arxivat 2002-11-25 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Faradja

Faradja és un gènere d'aranyes de la família Araneidae. Fou descrita el 1970 per Grasshoff. A data de 2017, només conté una espècie, Faradja faradjensis, localitzada a la República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ «Araneidae». Museu d'Història Natural de Berna.
# Palau del Governador

«Palau del Governador» té aquests significats:
* Palau del Governador (Palenque), sector del jaciment maia de Palenque (Mèxic)
* Palau del Governador o Duana de Barcelona, antiga seu del governador civil de Barcelona
* Palau del Governador de la Ciutadella, antiga residència del governador de la Ciutadella de Barcelona
* Palau del Governador (Tarragona), edifici del municipi de Tarragona, seu de l'antiga Generalitat a la ciutat
* Palau del Governador (Cadaqués), edifici del municipi de Cadaqués (Alt Empordà)
# Soultzbach-les-Bains

Soultzbach-les-Bains (en alsacià Sulzbàch) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2008 tenia 651 habitants. Limita amb Wasserbourg, Griesbach-au-Val i Wihr-au-Val.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 505 | 554 | 576 | 573 | 588 | 602 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1965-1977 | Jean-Alfred Hoffmeister |
| 1977-1979 | Léon Birgle |
| 1979-2001 | Gérard Anthony |
| 2001- | Jean Siry |
# Sant Jaume d'Elna

Sant Jaume d'Elna és una antiga església, ara desafectada, però en curs de recuperació, de la ciutat d'Elna, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord.
Durant anys ha estat obrador de diferents establiments comercials, el darrer dels quals fou un forn i pastisseria. Està situada a la Vila Baixa, o d'Avall, a l'espai conformat pels carrers de Sant Jaume, Franklin, Dagobert i Camille Alies, amb el frontis de ponent mirant al carrer de Franklin.
Documentada des del 1382, en l'actualitat conserva algunes parets velles, amb alguns arcs, malgrat les diferents modificacions que ha sofert al llarg dels segles.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Elna». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «103. Sant Jaume». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ L'antiga església de Sant Jaume en els ortofotomapes de l'IGN
# Elpidio Villaverde Rey

Elpidio Villaverde Rey (Vilagarcía de Arousa, 5 de novembre de 1887- Buenos Aires, 17 de novembre de 1962) fou un polític gallec.

## Biografia

Membre d'una família nombrosa, marxà a Buenos Aires el 1904 i coincidí en el viatge amb el poeta Antonio Zapata, amb qui organitzà un motí contrs els abusos i desatencions del capità del vaixell contra els emigrants gallecs. A l'Argentina treballà a diverses oficines comercials i el 1906 tornà a Galícia, on es dedicà al comerç. L'octubre de 1916 es casà amb Rosina Otero.
Nomenat President de la Cambra de Comerç el 24 de novembre de 1922, destacà per la creació de la Xunta de Obras do Porto i una comissió administrativa del Porto (1923). Cooperà perquè s'executessin les obres de la carretera a Cornazo (1924) i realitzà gestions per a la instal·lació del servei telefònic interurbà (1926). El 17 d'octubre de 1930 renuncià a la presidència de la Cambra.
Milità a les Irmandades da Fala i posteriorment a ORGA, per la qual fou escollit alcalde de Vilagarcía en proclamar-se la II República Espanyola, fins que fou destituït l'agost de 1934. Durant el seu mandat es va construir l'Escola de Música i un balneari. Durant el bienni negre, fou perseguit i empresonat a Cambados. A les eleccions generals espanyoles de 1936 fou elegit diputat per Pontevedra per Izquierda Republicana en la candidatura del Front Popular.
El 19 de juliol de 1936 fugí de Galícia amb l'alcalde de Boiro, Juan Somoza, dirigint-se a Portugal, on l'ambaixador espanyol Claudio Sánchez Albornoz l'ajudà perquè embarqués en un vaixell anglès camí de França, des d'on passà a Madrid, per a integrar-se al bàndol republicà.
Acabada la guerra civil, s'exilià a França i posteriorment marxà a Buenos Aires, on hi regentà el restaurant "La Casa de la Troya".
Acompanyà Castelao a Montevideo per a fundar el 15 de novembre de 1944 el Consello de Galiza, juntament amb Ramón Suárez Picallo i Antón Alonso Ríos, hi va pertànyer fins a la seva mort. Participà també a les Corts republicanes a l'exili reunides a Mèxic i a la presa de possessió dels presidents de les repúbliques de Xile i Uruguai.
També va prendre part en el primer Congrés de l'Emigració Gallega celebrat a Buenos Aires el 1956. Després de la seva mort sobtada el 17 de novembre de 1962 fou vetllat al Centro pontevedrés i enterrat al Mausoleu del Centro Gallego. Les seves cendres foren dutes a Vilagarcía el 1988.
# Pterygotrigla picta

Pterygotrigla picta és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

Fa 34,4 cm de llargària màxima. És, sobretot, de color vermell amb taques negres prominents. És un peix marí i batidemersal que viu entre 200-500 m de fondària.
Es troba al sud d'Austràlia, Nova Caledònia, Nova Zelanda i Xile. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Günther, A. «Report on the shore fishes procured during the voyage of H. M. S. Challenger in the years 1873-1876» (en anglès). Zoology. Rept. Challenger Shore Fishes, v. 1 (part 6), 1880, pàg. 1-82, Pls. 1-32.
* ↑ Eschmeyer, William; van der Laan, Richard; Fricke, Ron. «Eschmeyer's Catalog of Fishes». California Academy of Sciences. [Consulta: 27 agost 2019].
* 1 2 3 4 Binohlan, Crispina B.; Bailly, Nicolas. «Pterygotrigla picta (Günther, 1880) Spotted gurnard» (en anglès). FishBase. [Consulta: 31 agost 2019].
* ↑ Richards, W.J., 1999. Triglidae. Gurnards, sea robins, armored gurnards, and armored sea robins. p. 2359-2363. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 4. Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). FAO, Roma.
* ↑ Paulin, C.; Stewart, A.; Roberts, C.; McMillan, P. New Zealand fish: a complete guide (en anglès). National Museum of New Zealand, 1989, p. xiv+279 (Miscellaneous Series Núm. 19).
# Pont-l'Évêque (Calvados)

Pont-l'Évêque és un municipi francès, situat al departament de Calvados i a la regió de Normandia. El poble és conegut per la producció formatgera i sobretot pel formatge del mateix nom, el Pont-l'évêque.

## Galeria

* Casest típiques de Pont l'Evêque
* La Touques a Pont l'Evêque
* Església Saint Michel
* Plaça de less Dominicaines
* Casa típica al barri de Vaucelles
# Vinòmetre

Un vinòmetre és un instrument dissenyat per a mesurar la graduació alcohòlica del vi mitjançat la seva viscositat.
Generalment fabricat en vidre, basa el seu funcionament sobre la diversa força capil·lar que el vi exerceix sobre un petit tub capil·lar. L'escala graduada està convenientment calibrada per realitzar les mesures a una temperatura de 15 °C. Variant la temperatura del vi varia també la seva la viscositat per la qual cosa cal fer una correcció de +/- 0,33 ° alcohòlics cada 5 °C de diferència de temperatura si la temperatura de lectura no és de 15 °C (sumant si la temperatura és inferior i restant si és superior).
Equipament de laboratori de química :
# Ottone Canella

Ottone Canella va ser un noble i patrici genovès nascut probablement més tard del 1070 d.C.

## Orígens

Fou el precursor de la dinastia Grimaldi, ja que ell va ser el que va signar en un acte on es va crear el "nomen gentis" (traduït al català "nom de la nació") Grimaldo. Tot i així, Ottone pertanyia a la noblesa feudal que, durant el segle xi, va començar a viure a les muralles de la ciutat de Gènova. Aleshores, al 1133, aquest noble va convertir-se en Cònsol de Gènova, cosa que va permetre col·locar a la seva família com una de les més importants de la ciutat.

## Família

Ottone es va casar amb una dona de la noblesa local anomenada Adelasia, de la qual no es coneix el cognom. Aquests dos van tenir la següent descendència: Rubaldo, Bellamunto, Otto, Carlo, Bulzaneto, Anna Canella i, finalment, Grimaldo Canella (aquest últim fou el vertader fundador del cognom Grimaldi). Aquest primer nucli familiar constitueix l'origen i la base de la futura Casa Grimaldi, malgrat que el cognom Canella continua existint fins al segle xvi.

## Desenvolupament de la família Grimaldi

Es va reconèixer la mort d'Ottone Canella l'any 1143, malgrat va morir abans. La direcció de la Casa va passar a mans dels fills mascles, tot i que finalment es va imposar Grimaldo Canella al poder. Ottone va estar durant segles a l'ombra, segons els escrits de la genealogia del fill Grimaldo, el qual aquest últim va ser atribuït com a pare i avantpassat de la dinastia, mític noble i Príncep. Fins i tot, va fer-se passar per descendent d'Heristal, amb l'objectiu de justificar "per dret" el poder de la Casa del Principat de Mònaco (que en realitat no es va aconseguir fins al segle xiv - XV i amb altres maniobres) i després col·locar encara més la família Grimaldi en territori francès (es va aconseguir en el segle xvii quan van aliar-se amb França). Es reconeix Ottone, però, com el veritable fundador de la Casa, encara que el seu fill Grimaldo, és el patriarca de la família la qual es coneix com a Grimaldi. Ottone també torna a connectar a la seva família als orígens locals, i se situa com el primer i el més antic avantpassat fiable i segur. Pel que fa la seva ascendència, no està ben definida ni totalment comprovada. Hi ha diverses hipòtesis sobre el "nomen" (nom) Grimaldi: probablement és un patronímic que es va convertir en un cognom (o pel nom heretat pel seu pare). En canvi, el cognom "Canella" era un sobrenom convertit a cognom que probablement tenia una certa afinitat o raó amb l'espècia d'homònim del qual va ser importat (possiblement en el temps de la Primera Croada, 1096-1099).

## Referències

* 1 2 «The House of Grimaldi». [Consulta: 1r abril 2008].

## Bibliografia

* Monaco, ses origines et son histoire d'après les documents originaux - de Gustave Saige - Monaco - 1897;
* La Repubblica di Genova tra nobili e popolari - de Giuseppe Gallo - Gènova (Itàlia) - 1997.

## Enllaços externs

* «Associazione storica e genealogica famiglia Grimaldi» (en italià). Arxivat de l'original el 2007-02-20. [Consulta: 26 juliol 2016].
* «Breve storia della famiglia Grimaldi su biografiasyvidas.com» (en castellà).
# Springfield (Comtat de Fayette)

Springfield (en anglès: Springfield Township) és un municipi situat al comtat de Fayette de l'estat nord-americà de Pennsilvània. L'any 2000 tenia una població de 3.111 habitants i una densitat poblacional de 20 persones per km².
Segons l'Oficina del Cens el 2000 els ingressos mitjans per llar en la localitat eren de $29,133 i els ingressos mitjans per família eren de $32,160. Els homes tenien uns ingressos mitjans de $26,644 enfront dels $18,625 per a les dones. La renda per capita de la localitat era de $12,608. Al voltant del 21,7% de la població estava per sota del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «Troba un comptat». Associació nacional de comptats. Arxivat de l'original el 7 d’octubre 2015. [Consulta: 23 desembre 2016].
* ↑ «American Fact Finder». Factfinder. Oficina del cens dels Estats Units. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2017. [Consulta: 23 desembre 2016].
* ↑ «Oficina del Cens dels Estats Units». Cens 2010. [Consulta: 23 desembre 2016].
# Ligusticum mare

Ligusticum mare (en grec antic το Λιγυστικὸν πέλαγος) va ser l'antic nom que es donava a la part de la Mediterrània que limitava amb la costa de Ligúria i es trobava al nord de la mar Tirrena.
El nom s'aplicava, com altres noms que feien referència a llocs similars, amb una gran vaguetat, sense precisar-ne els límits, i de vegades aplicant-lo només a l'actual Golf de Gènova, al que Luci Anneu Flor anomena Ligusticus Sinus. Plini el Vell aplica el nom a una extensió de mar que arribava fins a Còrsega, a la que situa "in ligustico mare".
Alguns geògrafs grecs denominaven així a tota la part de la Mediterrània que anava des de les costes d'Hispània fins a Etrúria, i comprenia el mare Gallicum i tot el golf de Lleó. L'ús limitat del nom sembla que va ser el més utilitzat, fins i tot pel mateix Plini.

## Referències

* ↑ «Ligusticum Mare: a Pleiades place resource» (en anglès). [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ Smith, William (ed.). «Ligusticum Mare». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 juliol 2022].
# Giuditta Vannini

Giuditta Vannini, també anomenada sor Giuseppina Vannini (Roma, 7 de juliol de 1859 - Roma, 23 de febrer de 1911) fou una religiosa italiana, cofundadora (juntament amb el pare Luigi Tezza) de la congregació de les Filles de sant Camil. És venerada com a santa per l'Església catòlica.

## Biografia

Giuseppina Vannini va néixer el 1859 a Roma, filla d'Angelo i Annunziata Papi i se li va donar el nom de Giuditta . Orfe dels seus pares a l'edat de set anys, es va separar dels dos germans, Giulia i Augusto, i va ser confiada a les Filles de la Caritat al Conservatori de Torlònia a Roma.
Poc després d'haver obtingut el diploma de mestre d'asil, va sol·licitar entrar al noviciat de les Filles de la Caritat a Siena, però, al final del període de prova, va ser considerada inadequada també per problemes de salut. Judith, però, va sentir que estava cridada a la vida religiosa i, finalment, als 32 anys, després d'una entrevista amb el pare camil Luigi Tezza, va tenir l'oportunitat de realitzar el seu propòsit.
El pare Tezza, que en la seva condició de fiscal general, havia estat encarregat de restaurar els terciaris camils, va proposar dur a terme el projecte. Judith, després d'una breu reflexió, va acceptar la tasca i el 2 de febrer de 1892, després d'obtenir l'autorització del cardenal vicari de Roma, va néixer la nova família camil·la.
El 19 de març següent, Giuditta es va vestir amb l'hàbit religiós, caracteritzat per una creu vermella, i va prendre el nom de Sor Giuseppina, esdevenint també superiora de l'institut religiós que té entre les seves peculiaritats l'assistència de persones malaltes.
Aquell any el nombre de germanes va créixer ràpidament fins a 14 unitats, l'any següent es va fundar una nova casa a Cremona i després a Mesagne. Malgrat això, l'autorització eclesiàstica definitiva per al nou ordre va arribar lentament, tant perquè el papa Lleó XIII havia decidit no permetre l'obertura de noves ordres a Roma, com per a algunes calúmnies injustes del pare Tezza que va ser enviat de Roma pel cardenal vicari.
Per tant, la Mare Vannini es va mantenir sola a l'hora de gestionar l'origen religiós naixent, que mentrestant augmentava encara amb noves cases a Itàlia i Argentina. Malgrat la seva mala salut, la Mare Vannini mai va incomplir els seus compromisos i finalment, el 21 de juny de 1909, va obtenir el Decret d'establiment de l'institut en una congregació religiosa amb el títol de Filles de Sant Camil.
El 1910 finalment va caure malalt de cor i es va veure obligat a passar els últims dies al llit. Va morir a Roma el 23 de febrer de 1911.

## Culte

El papa Joan Pau II proclamà beata sor Giuseppina Vannini el 16 d'octubre de 1994,
El papa Francesc la proclamà santa el 13 d'octubre de 2019.
La seva memòria litúrgica és el 23 de febrer.

## Enllaços externs

* Hagiography Circle
* Saints SQPN
* Daughters of Saint Camillus