OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco Díaz Santos Bullón

Francisco Díaz Santos Bullón o Francisco Díaz Santos de Bullón (Guardo, Palència 4 de desembre de 1687 - Burgos, 17 de febrer de 1764) fou un eclesiàstic espanyol, bisbe de Barcelona entre els anys 1748 i 1750.
Després d'estudiar a la Universitat de Salamanca, entre els anys 1736 i 1748 exercí com a catedràtic de cànons i diverses matèries a la seva universitat. D'esprés d'ocupar diversos càrrecs capitulars, l'1 d'abril del 1748 fou nomenat bisbe de Barcelona, càrrec que ocupà fins al 4 de febrer de 1750. Poc després, ocupà la presidència del Consell Suprem de Castella. Cal destacar que després del seu govern a la diòcesi de Barcelona, on va celebrar un sínode a la ciutat de Barcelona, va ser traslladat a l'església de Sigüenza, i el 25 de maig de 1750 fou nomenat bisbe de Sigüenza, i exercí com a tal fins a l'any 1961. Posteriorment, el 17 d'agost de 1761 fou nomenat arquebisbe de Burgos.

## Referències

* 1 2 Martí Bonet, Josep Maria; Cabassa, Montserrat (col.); Pallàs, Gemma (col.); Alarcón, Joana (col.). «Díaz Santos de Bullón, Francisco». A: Los 120 Obispos de la Diócesis de Barcelona. Barcelona: Bubok Publishing S.L, 2020, pàg. 111. ISBN 78-84-685-4425-0 [Consulta: 5 octubre 2022]. Arxivat 4 October 2022$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Herrera Casado, Antonio. Heráldica seguntina: La Catedral de Sigüenza, 1990, pàg. 159. ISBN 84-404-756-6 [Consulta: 7 octubre 2022].
* ↑ Esperabé de Arteaga, Enrique. «Catedráticos de la Universidad de Salamanca desde principios del siglo XVIII hasta la reforma de Carlos III». A: Historia pragmática e interna de la Universidad de Salamanca, 1917, pàgs. 619-721 [Consulta: 7 octubre 2022].
* ↑ «Archbishop Francisco Díaz Santos y Bullón †». Catholic Hierarchy. [Consulta: 7 octubre 2022].
* ↑ Villanueva, Jaime. Viage literario á las iglesias de España (Vol. XVIII). Madrid: Imprenta de la Reial Acadèmia de la Història, 1851, pàgs. 75-76 [Consulta: 7 octubre 2022].
# Ururi

Ururi (albanès Ruri ) és un municipi italià, dins de la província de Campobasso. L'any 2006 tenia 3.070 habitants. És un dels municipis on viu la comunitat arbëreshë. Limita amb els municipis de Larino, Montorio nei Frentani, Rotello i San Martino in Pensilis.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Antonio Cocco | Llista cívica |
# Menomonie

Menomonie és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 14.937 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Menomonie tenia 14.937 habitants, 5.119 habitatges, i 2.370 famílies. La densitat de població era de 448,1 habitants per km².
Dels 5.119 habitatges en un 22,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 36% hi vivien parelles casades, en un 7,5% dones solteres, i en un 53,7% no eren unitats familiars. En el 32,7% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 15,5% tenia menys de 18 anys, un 40,4% entre 18 i 24, un 20,5% entre 25 i 44, un 12,3% de 45 a 60 i un 11,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 23 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.103 $ i la renda mediana per família de 44.458 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.893 $ mentre que les dones 21.898 $. La renda per capita de la població era de 15.994 $. Aproximadament el 9,1% de les famílies i el 23,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Menomonie» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Menomonie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# El último malón

El último malón és una pel·lícula muda Argentina en blanc i negre dirigida per l'advocat, periodista i escriptor Alcides Greca segons el seu propi guió que es va estrenar el 4 d'abril de 1918 en el Palace Theatre de Rosario i el 31 de juliol de 1918 en el Smart Palace, de Buenos Aires. Va ser filmada en San Javier, província de Santa Fe, la ciutat natal del director.
Poc després que morís en 1956 el director i productor del film, els seus familiars van permetre que Fernando Birri exhibís la pel·lícula als seus alumnes de l'Institut de Cinematografia. Dotze anys després, el tècnic Fernando Vigévano va reconstruir l'original de 35 mil·límetres i va fer una còpia en 16 mil·límetres. És una de les poques pel·lícules argentines d'aquesta època que va poder ser rescatada.

## Argument

És una reconstrucció de l'última rebel·lió indígena dels mocovís a San Javier, al nord de la província de Santa Fe, en 1904.

## Repartiment

El cacic mocoví Mariano López, va participar al malón i al film. Actors professionals van encarnar al cacic rebel Jesús Salvador i la seva companya Rosa Paiquí, acompanyats en el film per indis vilatans, paisans del lloc i familiars i amics d’Alcides Greca.

## Comentaris

Va dir Jorge Miguel Couselo que el film:
| « | ...en el seu pas original (35 mm) és d'abundant hora i mitja, la qual cosa no era freqüent en 1917. Però aquesta extensió va facilitar a Greca un ampli marc, un desenvolupament minuciós i vast, la llavors rara conciliació del mostrari documental, l'acció històrica i la narració lleugerament novelda o fictícia. La referència argumental seguint pas a pas el pròleg, sis actes i un epíleg, es fa inexcusable per a abastar el contingut de la pel·lícula i les seves implicancias crític-històriques." | » |
Domingo Di Núbila va escriure que
| « | "Greca va descriure la vida dels mocovís, des de les festes patronals amb les seves danses tradicionals, l'orquestra d'instruments rústics i el rostit d'egua, fins a cerques de manteniment que inclouen la caça de yacarés...Una escarida trama novel·lesca, sobre un vell cacic, la seva jove concubina i el seu germà bastard, que està enamorat de la noia i resisteix sotmetre's al mandat d'un missioner franciscà en la reducció de San Javier, enllaça la multitud de notes documentals.." | » |

## Modificació posterior

Alejandra Rodríguez pina que hi ha alguns elements que permeten suposar que el mateix Greca va intervenir el film amb posterioritat a la Massacre de Napalpí en 1924.

## Referències

* 1 2 Rodríguez, Alejandra. «[http://historiapolitica.com/datos/boletin/polhis8_RODRIGUEZ.pdf La trama, la historia y la política en El último malón]». [Consulta: 28 diciembre 2018].
* 1 2 3 Di Núbila, Domingo. La época de oro. Historia del cine argentino I. Buenos Aires: Ediciones del Jilguero, 1998, p. 21/2.
* ↑ «El último malón Mocoví». [Consulta: 28 diciembre 2018].

## Enllaços externs

* El último malón a YouTube
* Informació sobre El último malón a cinenacional.com
# Northstarita

La northstarita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom de la mina North Star, als Estats Units, la seva localitat tipus.

## Característiques

La northstarita és un òxid de fórmula química Pb₆(Te$^{4+}$O₃)₅(S$^{6+}$O₃S$^{2-}$). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2019, sent publicada per primera vegada el 2020. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. Químicament s'assembla una mica a l'adanita, a la schieffelinita i, fins a cert punt, també l'eztlita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 67291.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina North Star, situada a la localitat de Mammoth, dins el comtat de Juab (Utah, Estats Units), on es troba en forma de prismes curts amb terminacions piramidals, de fins a aproximadament 1 mm de longitud. Aquesta mina estatunidenca és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Northstarite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 agost 2021].
# Sarrabusita

La sarrabusita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom pel seu descobriment a la subregió històrica de Sarrabus-Gerrei, a Sardenya, (Itàlia).

## Característiques

La sarrabusita és un selenit de fórmula química Pb₅CuCl₄(SeO₃)₄. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1997 sense una descripció completa. Més tard, va ser anomenada com UM1999-29-SeO:ClCuHPb. El nom de sarrabusita va aparèixer per primera vegada a la Llista de Minerals de l'IMA l'any 2011 i l'estructura va ser resolta un any després.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la sarrabusita pertany a «04.JG - Selenits amb anions addicionals, sense H₂O» juntament amb els següents minerals: prewittita, georgbokiïta, parageorgbokiïta, cloromenita, ilinskita, sofiïta, francisita, derriksita, burnsita i al·localcoselita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Itàlia, concretament a la mina Baccu Locci, situada a la localitat de Villaputzu, a la província de Sardenya del Sud (Sardenya), sent aquest indret l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Sarrabusite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 gener 2022].
* ↑ Gemmi, M.; Campostrini, I.; Demartin, F.; Gorelik, T. E.; Gramaccioli, C. M. «Structure of the new mineral sarrabusite, Pb5CuCl4(SeO3)4, solved by manual electron-diffraction tomography». Acta Crystallographica Section B: Structural Science, 68, 1, 01-02-2012, pàg. 15-23. DOI: https://doi.org/10.1107/S010876811104688X [Consulta: 20 gener 2022].
# Edipo alcalde

Edipo alcalde és una pel·lícula dramàtica colombiana estrenada l'any 1996, dirigida per Jorge Alí Triana i protagonitzada per Jorge Perugorría, Ángela Molina, Francisco Rabal, Jairo Camargo, Jorge Martínez de Hoyos i Miriam Colón, basada en la tragèdia Èdip rei de Sòfocles. El guió va ser adaptat per l'escriptor Gabriel García Márquez. La pel·lícula fou seleccionada per representar Colòmbia a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 1996, però finalment no fou nominada.

## Sinopsi

Un alcalde és enviat a un poble de la serralada andina amb la finalitat que emprengui diàlegs de conciliació entre la guerrilla i els pagesos. Mentre fa el seu treball, l'alcalde coneix Jocasta, esposa de Layo, que acaba de ser assassinat. L'alcalde acaba enamorant-se de Jocasta, agreujant el problema en el que està sumit.

## Repartiment

* Jorge Perugorría - Edipo
* Ángela Molina - Yocasta
* Francisco Rabal - Tiresias
* Jorge Martínez de Hoyos - Capellà
* Jairo Camargo - Creonte
* Miriam Colón - Deyanira
* Juan Sebastián Aragón - Xofer de l'alcalde
* Armando Gutiérrez - Capità Solórzano
* Marcela Agudelo - Guerrillera
* Manuel José Chaves - Guerriller

## Referències

* ↑ «Oedipus Mayor». NY Times. [Consulta: 5 octubre 2015].
* ↑ Edipo alcalde Fitxa de la pel·lícula a Filmaffinity. Consultat el 24 de gener de 2018.
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* ↑ «39 Countries Hoping for Oscar Nominations». Academy of Motion Picture Arts and Sciences, 13-11-1996. Arxivat de l'original el 9 febrer 1999. [Consulta: 5 octubre 2015].
* ↑ Edipo alcalde Arxivat 2019-06-08 a Wayback Machine. Ibermedia. Consulta: enero de 2018.
* ↑ Edipo alcalde a Fotogramas
# Mercator

«Mercator» té aquests significats:
* Mari Mercator, escriptor eclesiàstic del segle v
* Gerardus Mercator, cartògraf flamenc del segle xvi
* Nicolaus Mercator, matemàtic alemany resident a Anglaterra del segle xvii
* Projecció de Mercator
* Banc Europeu de Dades Mercator
* Xarxa Mercator, de recerca i documentació sobre les llengües minoritzades de la Unió Europea
# Frades

Frades és un municipi de la província de la Corunya a Galícia. Pertany a la comarca d'Ordes.
Evolució demogràfica :
| 1900 | 1930 | 1950 | 1981 | 2004 |
| 3.328 | 3.766 | 4.624 | 3.655 | 2.920 |
| Fonts: INE i IGE (Els criteris de registre censal variaren i les dades de l'INE i de l'IGE poden no coincidir.) |||||

## Parròquies

| Abellá (Santo Estevo) Aiazo (San Pedro) Añá (Santa María) Céltigos (San Xulián) Frades (San Martiño) Gafoi (Santa Mariña) | Galegos (San Martiño) Ledoira (San Martiño) Mesos (San Salvador) Moar (Santaia) Papucín (Santa María) Vitre (San Xoán) |
# Menomonee Falls

Menomonee Falls és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 32.647 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Menomonee Falls tenia 32.647 habitants, 12.844 habitatges, i 9.299 famílies. La densitat de població era de 378,8 habitants per km².
Dels 12.844 habitatges en un 32,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,6% hi vivien parelles casades, en un 6,5% dones solteres, i en un 27,6% no eren unitats familiars. En el 23,7% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,52 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25% tenia menys de 18 anys, un 5,4% entre 18 i 24, un 30,5% entre 25 i 44, un 23,4% de 45 a 60 i un 15,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 57.952 $ i la renda mediana per família de 68.952 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.861 $ mentre que les dones 31.783 $. La renda per capita de la població era de 27.454 $. Aproximadament l'1,1% de les famílies i el 2,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Menomonee Falls» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Menomonee Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Northupita

La northupita és un mineral de la classe dels carbonats que pertany i dona nom al grup de la northupita. Rep el seu nom en honor de Charles Henry Northup II (1861-?), un botiguer de San José (Califòrnia), que va trobar els primers exemplars d'aquesta espècie mineral.

## Característiques

La northupita és un carbonat de sodi i magnesi de fórmula química Na₃Mg(CO₃)₂Cl. Cristal·litza en el sistema isomètric en forma d'octàedres que mesuren fins a 2 cm i també forma de masses globulars. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 3,5 a 4. Existeix una sèrie de solució sòlida completa formada per materials artificials entre la northupita i la tiquita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la nortupita pertany a «05.BF - Carbonats amb anions addicionals, sense H₂O, amb (Cl), SO₄, PO₄, TeO₃» juntament amb els següents minerals: ferrotiquita, manganotiquita, tiquita, bonshtedtita, bradleyita, crawfordita, sidorenkita, daqingshanita-(Ce), reederita-(Y), mineevita-(Y), brianyoungita, filolitita, leadhil·lita, macphersonita i susannita.

## Formació i jaciments

La northupita és un mineral rar, format probablement entre 20 °C i 50 °C, com a dipòsits lacustres o a gran profunditat en el fang i l'argila; pot ser un mineral primari o una substitució de minerals salins anteriors. Va ser descoberta l'any 1895 al llac Searles, al Comtat de San Bernardino (Califòrnia, Estats Units). També ha estat trobada a Hut Poin, a l'illa de Ross (Antàrtida); a Albersee i Südlicher Stinkersee, a Seewinkel (Burgenland, Àustria); la mina Tuzla, al cantó de Tuzla (Federació de Bòsnia i Hercegovina, Bòsnia i Hercegovina); a Egipte; a la mina Recsk, a les muntanyes Matra (Comtat de Heves, Hongria); a Daldyn, a la República de Sakhà (Districte Federal de l'Extrem Orient, Rússia); al llac Katwe, al Districte de Kasese (Uganda); i en múltiples indrets dels Estats Units, Ucraïna i la Xina.
Sol trobar-se associada a altres minerals com: tiquita, pirssonita, shortita, trona, gaylussita, labuntsovita, searlesita, norsethita, loughlinita, pirita i quars.

## Grup de la northupita

El grup de la northupita està integrat per quatre espècies de carbonats de sodi que cristal·litzen en el sistema cúbic o isomètric amb cations addicionals divalents de ferro, magnesi o manganès i sulfat o clorur com anió addicional.
| Espècie | Fórmula |
| Ferrotiquita | Na₆Fe2+ 2(CO₃)₄(SO₄) |
| Manganotiquita | Na₆Mn₂(CO₃)₄(SO₄) |
| Northupita | Na₃Mg(CO₃)₂Cl |
| Tiquita | Na₆Mg₂(CO₃)₄(SO₄) |

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Northupite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 maig 2017].
* 1 2 «Northupite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 24 maig 2017].
* ↑ «Northupite Group» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 24 maig 2017].
# Paul Leni

Paul Leni (nascut amb el nom de Paul Josef Levi; Stuttgart, 8 de juliol de 1885 − Los Angeles, 2 de setembre de 1929) va ser un director de cinema alemany i membre destacat dels inicis del cinema expressionista alemany.

## Vida i obra

Leni va estudiar a l'Acadèmia de les Arts de Prússia i més endavant va treballar d'escenògraf de teatre juntament amb directors tan destacats com Max Reinhardt. El 1914 es va iniciar al món cinematogràfic alemany com a director artístic, dissenyant escenaris i attrezzo per a directors com ara Joe May, Ernst Lubitsch, Richard Oswald, i E. A. Dupont. Més endavant Leni esdevingué director de pel·lícules com Die Verschwörung zu Genua (1920), Hintertreppe (1921) i Figures de cera (1923) així com els curtmetratges animats Rebus-Film.
El 1927 Leni es va mudar a Hollywood després d'acceptar la invitació de Carl Laemmle per convertir-se en director de la Universal Studios. El debut de Leni va ser amb The Cat and the Canary (1927), que tingué molta influència en les sèries clàssiques de terror de la Universal i que fou realitzada en noves versions més d'un cop. La versió més destacada és de 1939 amb Bob Hope. L'any següent el director es va encarregar la superproducció The Man Who Laughs, una de les més estilitzades de les darreres pel·lícules mudes. Va morir de sèpsia produïda per una infecció de queixal a Los Angeles el 1929.

## Filmografia
### A Alemanya

* 1917 Der Feldarzt / Das Tagebuch des Dr. Hart
* 1917 Dornröschen
* 1919 Prinz Kuckuck
* 1920 Die Verschwörung zu Genua
* 1921 Hintertreppe
* 1923 Das Wachsfigurenkabinett
* 1925 Rebus-Film Nr. 1-8

### Amb Universal Studios

* The Cat and the Canary (1927)
* The Chinese Parrot (1927)
* The Man Who Laughs (1928)
* The Last Warning (1929)

## Referències

* ↑ Wilson, Scott. Resting Places: The Burial Sites of More Than 14,000 Famous Persons, 3d ed. (en anglès). McFarland, 2016-08-19, p. 436. ISBN 978-1-4766-2599-7.
* ↑ Hutchings, Peter. Historical Dictionary of Horror Cinema (en anglès). Rowman & Littlefield, 2017-11-22, p. 200. ISBN 978-1-5381-0244-2.
* ↑ «BFI database: Paul Leni». bfi.org.uk. Arxivat de l'original el 17 November 2016. [Consulta: 16 novembre 2016].
* ↑ Weaver, Tom. The Horror Hits of Richard Gordon (en anglès). BearManor Media.
* ↑ Horton, Robert. Frankenstein (en anglès). Columbia University Press, 2014-02-25, p. 20. ISBN 978-0-231-85056-8.
* ↑ Atkinson, Michael. «The Last Warning». silentfilm.org/. Arxivat de l'original el 17 November 2016. [Consulta: 16 novembre 2016]. «was the final film for the illustrious Leni who died eight months after its release of blood poisoning at the age of forty-four.»

## Vegeu també

* Leopold Jessner
# Secretariat Gitano de Barcelona

El Secretariat Gitano de Barcelona és la institució més antiga de l'Estat dedicada al treball amb el poble gitano. La seva metodologia de treball es basa en la implicació dels propis gitanos, el foment del voluntariat i la independència econòmica davant les administracions.
Va ser creada el 1965 per l'arquebisbe-bisbe de Barcelona Gregorio Modrego, per a la millora de les condicions de vida de la població gitana, a partir de la tasca que els jesuïtes Lluís Artigues i Pere Closa ja feien des de 1956. Entre 1965 i 1978 va editar la revista Pomezia, degana de les publicacions espanyoles de temàtica gitana i una de les pioneres a tot el món.
Històricament, al marge dels resultats més palpables de la seva tasca, va promoure la consciència col·lectiva del poble gitano i va formar la que després seria la primera promoció de dirigents del moviment associatiu gitano. Impulsada per l'Arquebisbat de Barcelona, ha tingut com a directors al mateix Artigues, Jordi García-Díe, Oriol Xirinacs, Ignasi Marquès, Sergi Rodríguez i, en l'actualitat, Alberto Pérez.
El seu treball es desenvolupa fonamentalment en vuit àmbits diferents: inclusió, presons, cultura, ocupació, salut, habitatge, colònies infantils i cooperació. Treballa en xarxa amb Càritas de Barcelona, la Fundació Pere Closa, la Fundació Pere Tarrés i Mans Unides. Es finança, bàsicament, a partir d'aportacions privades.

## Referències

* ↑ Fabre, Jaume; Huertas, Josep Maria. Tots els barris de Barcelona. vol. 6-7. Edicions 62, 1976, p. 126. ISBN 8429712429.
* ↑ Garriga, Carme. Els Gitanos de Barcelona: una aproximació sociològica. Diputació de Barcelona, 2000, p. 104. ISBN Diputació de Barcelona.
# El esfuerzo y el ánimo

El esfuerzo y el ánimo és un documental espanyol dirigit per Arantxa Aguirre, estrenada el 2009. El documental es presentà a Espanya a la secció "Tiempo de Historia" de la 54a edició de la Setmana Internacional de Cine de Valladolid, després de presentar-se abans en diversos festivals internacionals com els de Mont-real, de Varsòvia, de Gant o de São Paulo.
| « | De puntetes, sense sabates, en silenci. Així ha entrat Arantxa Aguirre a les sales de ball de Maurice Béjart Ballet, a Lausanne. Ha escoltat la respiració entretallada dels ballarins, ha estat testimoni del seu patiment i el seu cansament, també del seu orgull, les seves il·lusions i el seu amor per la feina ben feta. | » |
| — Rocío García, El País |||

## Argument

La mort del prestigiós ballarí Maurice Béjart el 2007 evoca als trenta-cinc ballarins i ballarines de la companyia de ball, que Béjart havia fundat i dirigit fins a la seva mort, a moments de por, inquietud i amor propi per mantenir la companyia i no desaparèixer. Per aquesta raó, preparen un nou espectacle, Aria de Gil Roman, tant per mantenir el nivell del seu mestre, com també per homenatjar la mort de Maurice Béjart.

## Referències

* 1 2 3 Rocio García «El 'huracán' Béjart» (en castellà). Crítica dansa d'El País, 24-10-2009 [Consulta: 28 desembre 2012]. «De puntillas, sin zapatos, en silencio. Así ha entrado Arantxa Aguirre en las salas de baile del Maurice Béjart Ballet, en Lausanne. Ha escuchado la respiración entrecortada de los bailarines, ha sido testigo de su sufrimiento y su cansancio, también de su orgullo, sus ilusiones y su amor por el trabajo bien hecho.»
* ↑ «El esfuerzo y el ánimo - Argument» (en castellà). 20minutos. [Consulta: 28 desembre 2012].

## Enllaços externs

* El esfuerzo y el ánimo Institut Cervantes.
* Entrevista a Arantxa Aguirre. Danzaballet.com