OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Cristóbal de Ubilla y Medina

Antonio Cristóbal de Ubilla y Medina, marquès de Rivas (Madrid, 1 de novembre de 1643 - ibid., 16 d'octubre de 1726) va ser un noble i home d'estat castellà al servei dels reis Carles II de Castella i Felip V de Castella. Fou Secretari d'Estat i del Despatx Universal.

## Biografia

Fill d'Antonio de Ubilla, que ja va ser secretari de Felip IV, es va iniciar des de jove en els assumptes administratius de la cort, aconseguint en 1698 els càrrecs de Secretari d'Estat i del Despatx Universal, notari major del regne i membre del Consell d'Índies sota el regnat de Carles II. Amb l'arribada al tron de Felip V Ubilla continuar servint en el càrrec per recomanació del cardenal Portocarrero, acompanyant al rei en els seus viatges per Catalunya i Nàpols entre 1701 i 1702, essent noment I marquès de Rivas del Jarama (gener del 1702). El 15 de setembre de 1703, i per les males relacions amb Jean Orry, li foren sostretes les competències de guerra i traspassades al marquès de Canales. Arran de la pèrdua de Gibraltar (agost del 1704) Orry fou cridat a Versalles i Canales destituït, recuperant així les competències de guerra. El febrer del 1705 fou destituït de la secretaria del Despatx Universal essent substituït pel marquès de Mejorada. Conservà la seva plaça al Consell d'Índies fins a la seva mort. Havent traspassat sense descendència després de tres matrimonis, va llegar el seu títol de noblesa a la Tercera orde de Sant Francesc.
Va deixar escrita una obra titulada Succession de el rey D. Phelipe V, nuestro Señor en la corona de España : diario de sus viages desde Versalles a Madrid, el que executó para su feliz casamiento, jornada a Napoles, a Milan, y a su exercito, successos de la campaña, y su buelta a Madrid, publicada a Madrid el 1704.

## Vegeu també

* Decrets de Nova Planta
* Guerra de Successió Espanyola

## Referències

* ↑ Juan Antonio Llorente diu que és natural d'Hondarribia a Noticias históricas de las tres provincias vascongadas, vol. V, pág. 506.
* ↑ Mª Victoria López-Cordón: Instauración dinástica y reformismo administrativo: la implantación del sistema ministerial.
* ↑ José Antonio Álvarez Baena: Hijos de Madrid, vol. I, págs. 174-176.
* ↑ Emanuele Marliani: Historia política de la España moderna (1840), pág. 166.
# Sand

Sand (en alsacià Sànd) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 1.073 habitants.
Forma part del cantó d'Erstein, del districte de Sélestat-Erstein i de la Comunitat de comunes del cantó d'Erstein.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 659 | 685 | 735 | 762 | 941 | 1.073 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Denis Schultz | |
# Sant Just d'Aidí

Sant Just d'Aidí, ara la Mare de Déu del Roser, és l'església parroquial del poble d'Aidí, en el terme municipal de Llavorsí, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada a la plaça major del poble on se celebra la festa major.

## Descripció

Modesta església d'una sola nau amb capçalera a l'est i façana a l'oest, que presideix la petita plaça del poble. En aquesta façana sota el pinyó de la coberta a dues aigües de Llicorella, s'obre la porta de mig punt i per damunt d'aquesta un ull de bou que il·lumina la nau a més d'una petita obertura en l'extrem superior. A l'esquerra, s'aixeca un cloquer de secció quadrada amb finestres d'arcs lleugerament ferrats, rematat per una petita coberta piramidal de llicorella.
Els murs exteriors, excepte el campanar, són recoberts per arrebossat de ciment.

## Història

Església parroquial que originàriament era dedicada a Santa Maria, d'"Eydí", i que formava part del deganat de Cardós, tal com consta en el llibre de la dècima del 1391. Tanmateix no apareix relacionada entre les esglésies parroquials del deganat de Cardós visitades l'any 1314. Pels volts del 1526 aquesta església, juntament amb la seva sufragània de Sant Sebastià d'Estaron, tenia com a rector Jaume Felip. En la visita de 1575 a les esglésies parroquials de l'oficialat de Cardós es fa constar que a l'església de Santa Maria d'Aidí es necessitava arranjar la porta i tancar el cementiri. En la visita pastoral del 1758 l'església apareix ja dedicada a la Mare de Déu del Roser, l'advocació actual; en aquesta mateixa visita es fa constar que el temple està en molt mal estat, que té un campanar antiquat, es fa referència a un campanar d'espadanya, i que la sagristia és estreta, motiu pels quals cal suposar que l'edifici inspeccionar pel visitador era encara un edifici medieval, substituït per l'actual amb posterioritat a aquesta data.
Actualment depèn de la parròquia de Llavorsí.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Just d'Aidí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Annibale de Gasparis

Annibale de Gasparis (Bugnara, 9 de novembre de 1819 - Nàpols, 21 de març de 1892) fou un astrònom i matemàtic italià. Va ser director de l'Observatori Astronòmic de Capodimonte de Nàpols des de 1864 a 1889, professor d'astronomia en la universitat local des de 1853 i Senador designat del Regne d'Itàlia (1861). Fou un gran observador d'asteroides, va arribar a descobrir visualment:
* (10) Higiea (12 d'abril de 1849)
* (11) Partènope (11 de maig de 1850)
* (13) Egèria (2 de novembre de 1850)
* (14) Irene (independentment de John Russell Hind)
* (15) Eunòmia (29 de juliol de 1851)
* (16) Psique (17 de març de 1852)
* (20) Massàlia (19 de setembre de 1852, independentment de Jean Chacornac.
* (24) Temis (5 d'abril de 1853)
* (63) Ausonia (10 de febrer de 1861)
* (83) Beatriz (26 d'abril de 1865)

## Premis i reconeixements

* Medalla d'or de la Reial Societat Astronòmica (1851)
* Prêmio Lalande de l'Académie des Sciences (1849-1853)
* Duen el seu nom l'asteroide (4279) de Gasparis, un cràter lunar (De Gasparis i el Rimae de Gasparis (una fractura de 93 km de longitud prop del cràter).

## Referències

* ↑ Gargano, Mauro «Ausonia: il pianetino dell'Unità d'Italia» (en italià). Giornale di Astronomia, 37, 4, 2011, pàg. 10-20. ISSN: 0339-1106.

## Enllaços externs

* Gargano, Mauro «Annibale de Gasparis». Polvere di Stelle, 2014.
# Salsa rosa (programa de televisió)

Salsa rosa era un talk show de televisió dedicat a la crònica social produït per Boomerang TV per a la cadena espanyola Telecinco, que ho va emetre entre el 21 de setembre de 2002 i el 29 de juliol de 2006.
El programa s'emetia setmanalment, els dissabtes en el prime time nocturn, i estava presentat per Santiago Acosta i dirigit per Sandra Fernández (la seva actual esposa).
Després de finalitzar el contracte de la productora amb Telecinco, la cadena va decidir no renovar el programa i cobrir el seu espai amb Sábado Dolce Vita. Des de la seva estrena el programa es va situar com a líder d'audiència en la seva franja horària, desbancant a programes consolidats com Noche de fiesta de TVE 1. Va mantenir la seva posició de lideratge, de manera regular, al llarg de les seves quatre temporades en antena, superant sovint els 2.500.000 espectadors i el 25% de quota de pantalla.

## Format

Cada setmana el programa comptava amb la presència de convidats, generalment personatges relacionats amb el món de l'espectacle i la premsa rosa. Aquests se sotmetien a les preguntes de l'equip de tertulians del programa, format pels periodistes del cor Ángela Portero, Idoia Bilbao, Pepe Calabuig, Erica Alonso, Juan Luis Alonso i Mayka Vergara, aquesta última morta el 2003. Durant alguna temporada també van col·laborar Beatriz Cortázar, Sandra Aladro (va estar al principi), Lydia Lozano, Kiko Matamoros, Marisa Martín Blázquez, Mabel Redondo i María Recarte. En les seves primeres temporades el programa també va incorporar un grup de tertulians format per ciutadans anònims.
A partir del 12 de març de 2005 es va afegir l'espai de 30 minuts Salsa rosa express, que s'emetia de manera prèvia al programa i on l'equip de tertulians comentava l'actualitat setmanal de la crònica social, a partir de reportatges i exclusives obtingudes pels reporters del programa.

## Repartiment

* Ángela Portero (2002-2006)
* Pepe Calabuig (2002-2006)
* Idoia Bilbao (2002-2006)
* Juan Luis Alonso (2002-2006)
* Erica Alonso (2002-2006)
* Marisa Martín Blázquez (2003-2006)
* Kiko Matamoros (2004-2006)
* Lydia Lozano (2004-2005)
* Beatriz Cortázar (2002-2004)
* Mayka Vergara (2002-2003)

## Premis

| Any | Categoria | Resultat |
| TP d'Or 2005 | Millor Programa del cor | Nominat |
| TP d'Or 2004 | Millor Programa del cor | Nominat |
| TP d'Or 2003 | Millor Programa del cor | Guanyador |

## Referències

* ↑ Vertele. «Telecinco "Me apetece conducir un programa donde lo más grave sea un caso de adulterio o ruptura sentimental"». [Consulta: 13 abril 2008].
* ↑ FormulaTV. «Telecinco renueva el formato de 'Salsa rosa' bajo el nombre de 'Sábado Dolce Vita'». [Consulta: 13 abril 2008].
* ↑ El Mundo. «'Salsa rosa' se hace con el liderazgo en la noche de los sábados». [Consulta: 13 abril 2008].
* ↑ Vertele. «Salsa rosa express». [Consulta: 13 abril 2008].
# Anne Fougeron

Anne Fougeron (Amsterdam, 7 de desembre de 1955) és una arquitecta, professora i autora francoestadounidenca.
Fougeron va néixer a Amsterdam, Països Baixos, però es va criar a França i als Estats Units Va realitzar el seu Bachelor of Arts en el Wellesley College i el seu mestratge a la Universitat de Califòrnia a Berkeley.
En 1989, va obrir la seva pròpia firma, Fougeron Architecture. El 2010, el mateix any en el qual li va ser concedit un FAIA (títol honorífic que concedeix el American Institute of Architects), la seva va ser nomenada una de les 50 millors empreses d'arquitectura als EUA per la revista Residential Architect.
L'agost de 2011, Princeton Architectural Press va publicar una monografia d'obres d'Anne Fougeron. Després de ser presentat en el New York Times al setembre, el projecte "Flip House" de Fougeron ha aparegut en més d'una dotzena de revistes i blogs, entre els quals Architizer i ArchDaily. El juny de 2014, el projecte de la seva empresa "Fall House" va ser en la portada de Architectural Record. Fins avui, la seva obra ha estat exposada en més de vint exposicions. La seva signatura ha rebut més de 50 premis de disseny (incloent-hi nombrosos premis AIA Honor) i ha aparegut en més de 140 publicacions.
Els seus edificis han aparegut a The New York Times, Metropolitan Home, ECO Casa i San Francisco Magazine.

## Obres arquitectòniques

* The Fall House - Big Sud, CA
* Tehama Grasshopper - San Francisco, CA
* Flip House - San Francisco, CA
* Ingleside Library - San Francisco Public Library branch, Califòrnia
* Parkview Terrace - San Francisco, CA
* Jackson Family Retreat - Big Sud, CA

## Referències

* ↑ Arias Laurino, Daniela. «Anne Fougeron 1955» (en castellà). Un dia, una arquitecta, 17-09-2015. [Consulta: 31 octubre 2020].
* ↑ «Profiles - Ra50 - Fougeron ArchitectureResidential Architecture Industry News - residentialarchitect Magazine». Residentialarchitect.com. [Consulta: 8 octubre 2013].
* ↑ «Flip House». Architizer. [Consulta: 8 octubre 2013].
* ↑ «Flip House / Fougeron Architecture». ArchDaily. [Consulta: 8 octubre 2013].
* 1 2 «Fall House - Fougeron Architecture».
* ↑ «Firm Profile | Fougeron Architecture - San Francisco». Fougeron.com. Arxivat de l'original el 2013-05-28. [Consulta: 8 octubre 2013].
* ↑ «2014 AIA Small Project Awards». AIA.
* ↑ «Another Angle on Family Life». The New York Times [Consulta: 8 octubre 2013].
* ↑ Metropolitan Home - Google Books. Books.google.com [Consulta: 8 octubre 2013].

## Enllaços externs

* Aquesta obra deriva de la traducció parcial de Anne Fougeron de Wikipedia en anglès, concretament de la versió del 4 d'octubre de 2015, publicada pels seus editors sota la Llicencia de documentació lliure de GNU i la Llicencia Creative Commons Atribució-CompartirIgual 3.0 Unported.
# Sant Miquel Arcàngel (Blasco de Grañén)

Sant Miquel Arcàngel és una pintura feta per Blasco de Grañén i conservada a la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Va ingressar al museu com una donació de Pilar Rabal Rabal en memòria del seu marit Pedro Fontana Almeda (Barcelona, 13/10/1976).

## Descripció

Tot i la presència de trets valencians en aquesta taula de Blasco de Grañén, la seva pintura reflecteix també un cert coneixement de la producció pictòrica dels lleidatans Jaume Ferrer I, Jaume Ferrer II i Pere Teixidor.
Les mides d'aquesta taula permeten pensar que constituïa un dels carrers laterals d'un retaule de triple advocació, però també és possible que aquesta taula fos la central d'un petit retaule dedicat només a sant Miquel. Per a la pintura aragonesa, Blasco de Grañén no només és important per la seva alta qualitat artística, sinó també per la capacitat que va tenir de crear escola.

## Referències

* ↑ Fitxa de l'obra al web del MNAC.
* ↑ MNAC/MAC 114741
* ↑ Comentari al web del MANC

## Bibliografia

* DDAA. Museu Nacional d'Art de Catalunya. Florència: Mnac i SCALA GROUP S.p.A, 2009. ISBN 978-84-8043-198-9.
# Sant Miquel (Rivert)

Sant Miquel és un paratge del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori del poble de Rivert. Està situat al sud de Rivert, a la dreta del barranc de Rivert. És a ponent de les Costes, al nord de la partida d'Escarruixos i al sud de l'Argilosa.
# Sant Miquel (Vilamolat de Mur)

Sant Miquel és una església de Vilamolat de Mur forma part de l'antiga pabordia de Mur, està situada dins de Casa Josep, una de les històriques i més importants cases pairals del Pallars Jussà. L'església de Sant Miquel -patró del nucli de Vilamolat- tot i ser particular s'ha utilitzat quasi sempre com església del poble.

## Paratge

Sant Miquel és també el nom del paratge on hi ha l'església, a l'antic terme de Mur, en terres del poble de Vilamolat de Mur. Està situat al nord-est de Vilamolat de Mur, entre la llau de Sant Miquel -ponent- i el barranc de Rius -llevant-, al sud de la Boïga de Sant Miquel, i més al sud del lloc on hi hagué la capella de Sant Miquel. És a llevant de la Vinya Gran i a ponent de los Seixos. Hi resten les ruïnes del Corral de Sant Miquel.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ 42° 7′ 42.8″ N, 0° 51′ 4.2″ E﻿ / ﻿42.128556°N,0.851167°E﻿ / 42.128556; 0.851167
* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Antena de televisió

Una antena de televisió o antena de TV, és una antena dissenyada específicament per a la recepció de senyals de teledifusió sobre l'aire, que es transmeten en freqüències de 41 a 250 MHz en la banda de VHF i 470-960 MHz en la banda d'UHF en diferents països.
Les antenes de televisió poden ser:
* Antenes d'interior, que es col·loquen a la part superior o al costat de la televisió
* Antenes a l'aire lliure, les quals es munten en un masteler en la part superior de les cases.
Els tipus més comuns de les antenes utilitzades a l'interior de les cases són les del tipus dipol (orelles de conill) i les antenes de bucle o espiral i respecte a les antenes d'exterior, l'antena yagi i la log periòdica.

## Referències

* 1 2 «¿Qué es una antena VHF? | Techlandia» (en castellà). Techlandia.
* ↑ Monochrome And Colour Television.

## Enllaços externs

* Article on the basic theory of TV aerials and their usi
* Consumer Electronics Association antenna mapping page Arxivat 2013-09-23 a Wayback Machine.
* Up On The Rooooof
* La Torre KXTV/KOVR la antena més alta del planeta.NEC Lab - A tool to design and test television antennas.
# Santiago Ramírez

Santiago María Ramírez de Dulanto O.P. (25 de juliol de 1891, Samiano - † 18 de desembre de 1967, Salamanca) fou un prevere i teòleg dominic espanyol, professor de filosofia i teologia i gran erudit tomista que va participar en el Concili Vaticà II.
Va estudiar al seminari major de Logronyo. El 1911 entrà a l'Orde de Predicadors, i començà el noviciat a Astúries. Va rebre la tonsura el 1914. Completà els seus estudis a la Universitat Pontifícia de Sant Tomàs d'Aquino, Roma. El 16 de juliol del 1916 fou ordenat prevere. Va fer classes de teologia i de filosofia al convent de Sant Esteve de Salamanca, a la Universitat de Friburg i a l'Institut Lluís Vives de filosofia.
És conegut per les seves discussions sobre José Ortega y Gasset amb Pedro Laín Entralgo, Julián Marías i José Luis López Aranguren, i la seva polèmica amb Jacques Maritain sobre la filosofia social i l'ètica i la noció de bé comú.

## Obres

* "De analogia secundum doctrinam aristotelico-thomisticam", Ciencia Tomista, Madrid, 1921-1922.
* De spei christianae fideique divinae mutua dependentia, Typis Consociationis Sancti Pauli, Friburgi, 1940.
* De hominis beatitudine, I, Salamanticae, 1942.
* De hominis beatitudine, II, Salamanticae, 1943.
* De hominis beatitudine, III, Salamanticae, 1947.
* De auctoritate doctrinali S. Thomae Aquinatis, Apud Sanctum Stephanum, Salmanticae, 1952.
* La filosofía de Ortega y Gasset, Herder, Barcelona, 1958.
* La esencia de la esperanza cristiana, Punta Europa, Madrid, 1960.
* De episcopatu ut sacramento deque episcoporum collegio, Apud Sanctum Stephanum, Salmanticae, 1963.
* De ipsa philosophia in universum, Instituto de Filosofía "Luis Vives", Madrid, 1970.
# Santiago Rodríguez

«Santiago Rodríguez» té aquests significats:
* Província de Santiago Rodríguez, província al nord-oest de la República Dominicana
* Biografies:
** Santiago Rodríguez-Miranda Gómez (Palma, Illes Balears, 1940), polític, advocat i professor universitari mallorquí que fou Ministre de Treball i Seguretat
** Santiago Rodríguez Serra (Vilanova i la Geltrú, el Garraf, 1964), polític català militant del Partit Popular de Catalunya, secretari general del PPC
** Josefina Santiago Rodríguez (Palma, 1961), política mallorquina
# Sancho II d'Àvila

Sancho fou un religiós castellà, que esdevingué bisbe d'Àvila entre els anys 1160 i 1181.
Va ser nomenat en època de Sanç III de Castella. A la mort de 1158, serveix a Alfons VIII: el 1177 va estar present en la presa de Conca, juntament amb altres bisbes i l'arquebisbes de Toledo, de fet, ell i els presents eclesiàstics van confirmar documents particulars que donen fe de les gestions que va protagonitzar l'arquebisbe toledà durant el setge. El 1179, en companyia d'altres bisbes castellans, va assistir al III Concili del Laterà.

## Referències

* ↑ Ayala Martínez, 2007, p. 154-155.
* ↑ Ayala Martínez, 2007, p. 169.
* ↑ Ayala Martínez, 2007, p. 174.

## Bibliografia

* Ayala Martínez, Carlos de. «Los obispos de Alfonso VIII». A: Carreiras eclesiásticas no ocidente cristão: séc. XII-XIV (en castellà). Lisboa: Universidade Católica Portuguesa, Centro de Estudos de História Religiosa, 2007, p. 151-186. ISBN 978-8361-26-6.
# Anne Lauber

Anne Lauber (Zúric, 28 de juliol de 1943) és una compositora, conductora i educadora musical suïssa-quebequesa.
Membre de la Lliga Canadenca de Compositors i associada del "Canadian Music Center", s'ha encarregat d'escriure obres de l'Orquestra Simfònica del Quebec, l' Orquestra Simfònica de Toronto, els Concursos de Música del Canadà, el Consell del Canadà i el "Ministère des Affaires culturelles. du Quebec" entre molts altres grups. El 1985 va ser guardonat amb el primer premi per la seva Arabesque a Barcelona, Concurs internacional de guitarra a Marl, Alemanya. Es va convertir en una ciutadana canadenca naturalitzada el 1972. El 2007 l'Escola de música Eastman la va presentar al "Festival Women in Music" de l'escola. El seu fill Tristan Lauber és un pianista de concerts amb èxit.

## Educació i treball com a professora

Nascuda a Zuric, Suïssa, Lauber va estudiar el violí i el piano en privat abans d'entrar al Conservatori de Lausana el 1964 amb una beca de l'"Association des musiciens suïsses". Va estudiar allà fins al 1967 on va ser alumna d'Andras Kovach i de Zoltán Kodály. Al mateix temps, va estudiar composició musical en privat amb Jean Perrin i Darius Milhaud.
El 1967, Lauber va anar al Canadà per estudiar la composició musical en privat amb André Prévost. Finalment entra al programa de postgrau de composició musical a la Universitat de Montréal (UM) on continua els estudis amb Prévost i Serge Garant. Va obtenir un Màster en Música el 1982 i un Doctor en Música el 1986, tots dos en composició. El 1980, va estudiar direcció, privadament amb Jacques Clément.
Lauber és membre del professorat de la Universitat de Québec à Montréal, de la "Université du Québec à Trois-Rivières", de la Universitat Concòrdia i de la Universitat de Montreal. Va exercir com a vicepresidenta de la regió del Quebec del Centre canadenc de música el 1987, i després va ser presidenta des de 1988 a 1992.

## Referències

* 1 2 3 4 Mireille Gagné. "Anne Lauber". L'enciclopèdia canadenca.
# Arnau Bosquet

Arnau Bosquet és el nom de diverses generacions de nobles catalans, que van participar en la dominació militar de territoris poc o gens cristianitzats durant el segle xii. Hi ha incertesa respecte a l'origen de l'Arnau Bosquet que hi participà en el setge i conquesta de Tortosa, 1148. Sembla que provenia de Cervera.
La carta de poblament de l'Espluga Calba (Les Garrigues) data del 1148, quan Lleida encara era sarraïna, i fou atorgada en el setge de Tortosa per Ramon Berenguer IV, que feu donació del castell de l'Espluga Calba amb la seva vila closa i territori del voltant a un grup de cinc famílies (les del batlle Porcell de Cervera, Vives de Cruzillada, Guillem Bertran, Arnau Bosquet i Mir de Fluvià) com a pagament pels serveis militars.
Hi ha una entitat anomenada Bosquet a la població de Mont-ral, a uns 24 quilòmetres de l'Espluga Calba, que pot procedir del cognom del noble Arnau. Posteriorment, pot haver originat part dels llinatges Bosquet que és freqüent a les comarques del Tarragonès, el Baix Camp i el Camp de Tarragona.
Segons l'historiador Fernando González del Campo Román, pareix que és en el segle xii quan es fa general entre els nobles, almenys entre els homes, l'ús hereditari de la part toponímica del cognom per indicar llur llinatge.
Seria llavors possible que l'Arnau Bosquet que va prendre possessió de l'Alqueria de Xeraco l'any 1248 -Llibre del Repartiment del Regne de València- fóra descendent d'aquell esmentat abans, que també va prendre possessió compartida de l'Espluga Calba el 1148.

## Referències

* ↑ «Arnau Bosquet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Xeracoterra
# André Strappe

André Strappe (23 de febrer de 1928 - 9 de febrer de 2006) fou un futbolista francès.

## Selecció de França

Va formar part de l'equip francès a la Copa del Món de 1954.

## Referències

* ↑ France – Trainers of First and Second Division Clubs Arxivat 31-5-2008 a Wayback Machine.
* ↑ Profile on French federation official site