OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ricard Simó i Bach

Ricard Simó i Bach (Sabadell, 11 de maig de 1911 - 11 d'agost de 1991) fou un barber, agent comercial i biògraf català.

## Biografia

Barber d'ofici, als 19 anys Ricard Simó s'incorporà com a professional a la barberia del seu pare, després d'uns anys d'aprenentatge a la Barberia Roca. Ja de molt jove se sentí atret per la política i freqüentà la biblioteca del Círcol Republicà Federal, on conegué els futurs companys de militància del Bloc Obrer i Camperol, organització que més tard s'integrà en el POUM. Exiliat a França el febrer de 1939, va ser internat al camp de concentració de Sant Cebrià i al de Barcarès, d'on aconseguí escapar-se, al locutori, canviant inadvertidament els papers de visitat per visitant. Va anar a raure a Montpeller, a la residència d'intel·lectuals catalans, on va tenir ocasió, com a barber, de conèixer i tractar els grans escriptors i artistes catalans exiliats.
De retorn a Sabadell el 1943, va haver de sofrir denúncies per la seva antiga militància trotskista. Escrit entre el camp de Sant Cebrià i la presó de Sabadell, el 1953 va publicar Barberos y peluqueros, que va arribar a set edicions i tingué una gran difusió per l'Amèrica Llatina, com a llibre de text a les escoles de capacitació professional. Amb tot, el 1959 va deixar l'ofici de barber per ingressar al Col·legi d'Agents Comercials; va treballar aleshores de viatjant d'una empresa tèxtil i, voltant per tota la península, va fer amics arreu, alguns tan singulars com el bisbe de Canàries o l'escriptor José María Pemán. Els darrers anys treballà en la recopilació d'un arxiu de dades personals, fotografies, documents i testimonis de personatges nascuts o relacionats amb Sabadell, per a l'edició d'un magne Diccionari biogràfic de sabadellencs, que restà inèdit. Però només en part, perquè d'aquest extens arxiu van sortir els centenars d'articles biogràfics apareguts al Diari de Sabadell i tres volums de biografies.
El 29 de gener de 1992, Sabadell li va dedicar el nom de la plaça que hi ha davant del Museu d'Art.

## Obra

* 1953 - Barberos y peluqueros
* 1984 - 100 sabadellencs en els nostres carrers
* 1986 - Sabadellencs morts en l'exili
* 1988 - 63 dones sabadellenques dignes de recordar

## Referències

* ↑ «Ricard Simó i Bach». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 Nomenclàtor. «Plaça de Ricard Simó Bach». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 28 març 2014].
* ↑ Rosa Granolleras. «Ricard Simó i Bach. Un sabadellenc de soca-rel». Penell de Sabadell, 32, 01-04-1988, pàg. 10-12.
* ↑ Farrús, Jaume. «El retorn espiritual d'uns sabadellencs». Penell de Sabadell, 25, 01-02-1987, pàg. 3.
# Augusta de Wit

Augusta de Wit (Sibolga, 25 de novembre de 1864 - Baarn, 9 de febrer de 1939) va ser una escriptora neerlandesa. Va viure durant anys a les Índies Orientals Neerlandeses, on va exercir de professora i de periodista per a diversos diaris locals. Posteriorment es va establir a Europa i va viatjar durant anys per l'Índia. Destaquen les seves descripcions de la naturalesa i les temàtiques inspirades en la terra nadiua. També va escriure sota el pseudònim G.W. Sylvius.
En destaquen les novel·les De godin die wacht (‘La deessa que espera’, 1903) i Het dure moederschap (‘La bella maternitat’, 1907), i la narració Orpheus in de dessa (‘Orfeu a la dessa', 1903).

## Referències

* ↑ «Augusta de Wit». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Premi Ariel al millor actor de repartiment

El Premi Ariel a millor actor de repartiment (en castellà mejor actor de cuadro) és una de les categories dels Premis Ariel. Aquesta categoria actualment es troba inactiva. El premi es va lliurar per primera vegada de 1947 al 1958, després la categoria es va reprendre del 1987 al 2004.
El màxim guanyador d'aquesta categoria és l'actor Luis Felipe Tovar, amb tres premis, que a més van ser consecutius. El primer en 1994 per Principio y fin, el segon en 1995 per El callejón de los milagros, i el tercer en 1996 per Sin remitente.
En 1992 (Lliurament XXXIV), va haver-hi múltiples guanyadors. Enrique Gardiel, Farnesio de Bernal, Luis Ignacio Erazo i Rubén Márquez eren premiats amb l'Ariel a millor actor de quadre, tots per la pel·lícula La mujer de Benjamín.

## Guardonats per any

| Lliurament | Any | Guanyador | Pel·lícula |
| LX | 2018 | Andrés Almeida | Tiempo compartido |
| LIX | 2017 | Hernán Mendoza | La 4ª. compañía |
| XLVI | 2004 | Alejandro Parodi | El misterio del Trinidad |
| XLV | 2003 | Ernesto Gómez Cruz | El crimen del padre Amaro |
| XLIV | 2002 | Mario Zaragoza | De la calle |
| XLIII | 2001 | Gustavo Sánchez Parra | Amores perros |
| XLII | 2000 | Juan Carlos Colombo | La ley de Herodes |
| XLI | 1999 | Fernando Torre Lapham | Bajo California: El límite del tiempo |
| XL | 1998 | Ignacio Retes | Por si no te vuelvo a ver |
| XXXIX | 1997 | Roberto Sosa | De muerte natural |
| XXXVIII | 1996 | Luis Felipe Tovar | Sin remitente |
| XXXVII | 1995 | Luis Felipe Tovar | El callejón de los milagros |
| XXXVI | 1994 | Luis Felipe Tovar | Principio y fin |
| XXXV | 1993 | Daniel Giménez Cacho | Cronos |
| XXXIV | 1992 | Enrique Gardiel Farnesio de Bernal Luis Ignacio Erazo Rubén Márquez | La mujer de Benjamín |
| XXXIII | 1991 | Fernando Rubio | La leyenda de una máscara |
| XXXII | 1990 | Alfredo Solares | El homicida |
| XXXI | 1989 | Claudio Brook | Esperanza |
| XXX | 1988 | Héctor Ortega | Mariana, Mariana |
| XXIX | 1987 | Ernesto Yáñez | El imperio de la fortuna |
| XIII | 1958 | Roberto Ramírez | El buen ladrón |
| XII | 1957 | Pedro de Aguillón | El inocente |
| XI | 1956 | Eulalio González | Espaldas mojadas |
| X | 1955 | Jaime Fernández | La rebelión de los colgados |
| IX | 1954 | Guillermo Álvarez Bianchi | Cuarto de hotel |
| VIII | 1953 | José Elías Moreno | La bestia magnífica |
| VII | 1952 | Luis Aceves Castañeda | Sentenciado a muerte |
| VI | 1951 | Gilberto González | Vino el remolino y no alevantó |
| V | 1950 | Juan García | Cara sucia |
| IV | 1949 | Arturo Soto Rangel | Maclovia |
| III | 1948 | Juan García | La perla |
| II | 1947 | Francisco Fuentes | Cantaclaro |
| I | 1947 | Gilberto González | Canaima, el dios del mal |

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada» (en castellà). Academia Mexicana de Artes y Ciencias Cinematográficas. Arxivat de l'original el 2016-03-23. [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ Bloch, Catherine «La Academia Mexicana festeja su entrega número 50 del Ariel» (en castellà). Cineteca Nacional. Secretaría de Cultura, 29-03-2008 [Consulta: 19 octubre 2016]. Arxivat August 9, 2022$^{[Datemismatch]}$, a Wayback Machine.
# Sambhal

Sambhal és una ciutat i municipalitat del districte de Moradabad a Uttar Pradesh. Consta al cens del 2001 amb 182.930 habitants (un segle abans el 1901 tenia 39.715 habitants), i està situada a 28° 35′ N, 78° 34′ E﻿ / ﻿28.583°N,78.567°E﻿ / 28.583; 78.567 a uns 40 km al sud-oest de Moradabad.

## Història

La tradició diu que la primera batalla a la zona fou contra el ghazi gaznèvida Sayyid Salar Masud. Prithwi Raj d'Ajmer i Delhi va derrotar a Jai Chand de Kanauj prop de Sambhal. Aybak Kutb al-Din va sotmetre el territori al final del segle xii però els turbulents katehriyes repetidament van exigir l'atenció dels primers sultans musulmans que van tenir governador a la ciutat. El 1346 el governador es va revoltar però fou derrotat ràpidament. Firuz Shah Tughluk (1351-1388) va nomenar un afganès com a governador el 1380, amb ordes d'envair el país de Katehr cada any fins a Khargu i arrasar-lo, en revenja perquè el senyor hindú havia mort a uns sayyids. Al segle següent fou un territori en litigi entre els sultanats de Delhi i Jaunpur, i a la caiguda del segon, Sikandar Lodi (1489-1517) va tenir la seva cort a la ciutat durant uns anys. Baber va nomenar al seu fill Humayun com a governador de la ciutat, i l'hauria visitat personalment. Sota Akbar fou capital d'un sarkar pero en el regnat de Shah Jahan va començar a perdre importància i fou substituïda per Moradabad. Al segle xviii hi va néixer el cap pindari Amir Khan, que va saquejar Rohilkhand el 1805 i al final del 1817 va fundar l'estat de Tonk. La municipalitat es va formar el 1871.

## Arqueologia

Queden les restes de l'antiga fortalesa i una mesquita segurament construïda per Baber sobre un temple de Vixnu. A la rodalia hi ha diversos temples i llocs sagrats.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Carrer de Baix (Gósol)

El Carrer de Baix és una obra de Gósol (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Carrer constituït pel tipus de cases baixes de muntanya, característiques del municipi. Es tracta també d'un carrer en desnivell, no gaire ample i amb cases a ambdós costats.

## Història

La indústria tèxtil de les mantes de Gósol, ja d'origen medieval, prosperà àmpliament durant els segles xvii i XIX, obrint noves possibilitats d'expansió a la vila. A poc a poc es començaren a construir noves cases fora dels murs del vell poble, presidit pel castell. També sorgiren carrers nous com el de la pujada del Tossal al segle xvii, o ja al segle xviii molts dels actuals, quedant constituït com ho coneixem actualment a principis del segle xix.

## Referències

* 1 2 «Carrer de Baix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Sentfores (Tavertet)

Sentfores és una masia de Tavertet (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia situada prop de l'engorjat de la Riera de les Gorgues. És de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener paral·lel a la façana la qual es troba orientada a migdia. Consta de planta baixa i primer pis. El portal és rectangular, i, fent espona a ell, hi ha una construcció semi-circular on s'ubica el forn. A la part esquerra de la façana, al mur de ponent, s'hi adossa un cos cobert a una vessant, amb la part baixa destinada, antigament, a bestiar, i la superior a herbera. És construïda en pedra malgrat que té alguns afegitons de totxo. És una construcció de dimensions molt reduïdes.

## Història

Antic mas que actualment forma part del patrimoni de l'Arau. Es troba registrat entre els quinze masos que formaven part de la parròquia de Sant Bartomeu de Sesgorgues abans de la pesta negra (1348). Segurament que amb la pesta quedà despoblat, ja que no està registrat en el fogatge de 1553 de la mateixa parròquia. Aquest mas, per les petites dimensions, dona la impressió que no fou reformat durant els segles XVII i XVIII. Actualment serveix de residència temporal i no compleix tasques agrícoles.

## Referències

* 1 2 «Sentfores». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Reuss-Ebersdorf

Reuss-Ebersdorf va ser un comtat sobirà i des de 1806 un principat localitzat a Alemanya. Els comtes de Reuss-Ebersdorf pertanyeren a la línia menor de Reuss. Reuss va formar part successivament del Sacre Imperi Romanogermànic, la Confederació del Rin, la Confederació Germànica, la Confederació Alemanya del Nord, l'Imperi alemany i la República de Weimar abans de convertir-se en part de l'estat de Turíngia en 1920.

## Història

Després de la mort del comte sobirà Enric X de Reuss-Lobenstein en 1671, Reuss-Lobenstein va ser governat conjuntament pels seus tres fills Enric III, Enric VIII i Enric X. En 1678 Reuss-Lobenstein va ser dividit romanent Enric III com Conde de Reuss-Lobenstein, Enric VIII convertint-se en comte de Reuss-Hirschberg i Enric X convertint-se en Comte de Reuss-Ebersdorf.
En 1806 el títol de comte de Reuss-Ebersdorf va ser elevat al de príncep. En 1824, després de la mort d'Enric LIV de Reuss-Lobenstein, Enric LXXII de Reuss-Ebersdorf el va succeir i va prendre el títol de príncep de Reuss-Lobenstein-Ebersdorf. El príncep Enric LXXII va romandre com a príncep de Reuss-Lobenstein-Ebersdorf fins a la seua abdicació en 1848 en favor del príncep de Reuss-Schleiz.
Enric XXIV va ser el pare de la comtessa, després princesa Augusta de Reuss-Ebersdorf, àvia materna de la reina Victòria del Regne Unit i mare del rei Leopold I de Bèlgica.

## Governants de Reuss-Ebersdof
### Comtes Sobirans de Reuss-Ebersdorf (1678-1806)

* Enric X, 1678-1711
* Enric XXIX, 1711-47
* Enric XXIV, 1747-79
* Enric LI, 1779-1806
Elevat a principat, 1806

### Prínceps de Reuss-Ebersdorf (1806-24)

* Enric LI, 1806-22
* Enric LXXII, 1822-24
Succeït com Príncip de Reuss-Lobenstein-Ebersdorf, 1824

### Prínceps de Reuss-Lobenstein-Ebersdorf (1824-48)

* Enric LXXII, 1824-48
Absorbit per Reuss-Schleiz, 1848

## Enllaços externs

* Cronologia regnal Arxivat 2006-02-17 a Wayback Machine. a HostKingdom.net
* Reuss-Ebersdorf a Genealogy.eu
# Arthur Adamov

Arthur Adamov fou un escriptor i autor dramàtic francès d'origen russo-armeni, nascut el 23 d'agost de 1908 a Kislovodsk. Se suïcidà el 15 de març de 1970, a París. El seu teatre, primer influenciat pel Surrealisme, pot relacionar-se amb el Teatre de l'absurd. Reb ràpidament la influència de Bertold Brecht tot orientant-se cada vegada més en obres polititzades. La seva obra crítica i autobiogràfica és una meditació sobre les contradiccions íntimes que només la mort voluntària pot alliberar. Les seves històries sovint són extretes d'experiències personals.

## Obra dramàtica

* L'Aveu (1946)
* La Parodie (1947)
* Invasion (1949)
* La Grande et la petite manœuvre (1950)
* Tous contre tous (1952)
* Le Professeur Taranne (1953)
* Le Ping Pong (1955)
* Paolo Paoli (1956)
* La Politique des restes (1962)
* La Sainte Europe (1965)
* M. le Modéré (1967)
* Off Limits (1968)
* Je... Ils... (1969)

## Referències

* ↑ Dictionnaire de la litterature francaise du XXe siecle.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-147-9.
# Langouet

Langouët (en bretó Langoed) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 543 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 257 | 278 | 317 | 418 | 454 | 537 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Daniel Cueff | Les Verts |
# Carrer del Mur (Martorell)

El Carrer del Mur és una via pública del municipi de Martorell (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt de cases de finals del segle xix bastides al llarg del desviament de la carretera de Madrid.

## Història

El carrer del Mur s'obrí cap a 1863-1865, desviant la carretera de Madrid. El poble va créixer al llarg de la carretera, on es van construir cases a banda i banda al gust de l'època. Un dels costats del carrer fou destruït, els anys seixanta del segle xx, quan es va eixamplar la carretera.

## Referències

* 1 2 «Carrer del Mur». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 febrer 2016].
# Santa Creu

«Santa Creu» té aquests significats:
* Religió: Santa Creu o Veracreu, relíquia de la creu en què va morir Crist venerada pel cristianisme.
* Festes: Santa Creu (festa), festivitat que se celebra el 3 de maig.
* Topònims:
** Església de la Santa Creu, diversos temples
** Santa Creu (l'Ametlla del Vallès), barri de l'Ametlla del Vallès (Vallès Oriental).
** Santa Creu (Montferrer i Castellbò), entitat de població del municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell).
** Voivodat de Santa Creu, voivodat polonès
# Estanislau

«Estanislau» té aquests significats:
Viccionari
# Rineloricaria catamarcensis

Rineloricaria catamarcensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Berg, C. 1895. Sobre peces de agua dulce nuevos ó poco conocidos de la República Argentina. An. Mus. Nac. Hist. Nat. B. Aires v. 4: 121-165, Pls. 2-3.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S. A. (1986). Historical biology of the loricariid catfishes: phylogenetics and functional morphology. Unpublished D. Phil. Thesis, The University of Chicago, Chicago, Estats Units. 290 pp.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pyxis (gènere)

Pyxis és un gènere de tortuga de la família Testudinidae endèmic de Madagascar.

## Taxonomia

Conté les següents espècies:
* Pyxis arachnoides (Tortuga aracnoide)
* Pyxis planicauda (Tortuga cuaplana)

## Referències

Viccionari
# Carrer de l'Enrajolat

El Carrer de l'Enrajolat és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt d'edificis que formen l'actual carrer de l'Enrajolat i són la façana posterior de les cases del carrer de La Nao. Sota aquests edificis es creu que es troben les restes de les voltes i grades del Circ Romà.

## Història

Al segle xiii limitava la ciutat de Tarragona la muralla que corria pels carrers dels Ferrers i de l'Enrajolat, amb porta a l'entrada del carrer Major (Portal de l'Olivera). Al segle següent s'amplia el recinte emmurallat amb la reconstrucció del mur de la Rambla Vella (la Muralleta o Mur Nou).

## Referències

* 1 2 «Carrer de l'Enrajolat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# Sidi Bouzid Arragragui

Sidi Bouzid Arragragui (àrab: سيدي بوزيد الركراكي, Sīdī Būzīd ar-Ragrāgī; amazic: ⵙⵉⴷⵉ ⴱⵓⵣⵉⴷ ⴰⵔⴳⵔⴰⴳⵉ) és una comuna rural de la província de Chichaoua, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 8.971 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Eutoxeres

Eutoxeres és un gènere d'ocells de la subfamília dels fetornitins (Phaethorthinae) dins la família dels troquílids (Trochilidae). Aquests colibrís habiten des d'Amèrica Central cap al sud, pels països andins, fins a Bolívia.

## Llista d'espècies

Se n'han descrit dues espècies dins aquest gènere:
* colibrí becfalçat cua-rogenc (Eutoxeres condamini).
* colibrí becfalçat cuaverd (Eutoxeres aquila).

## Referències

* ↑ El gènere Eutoxeres a ITIS Rev. 23-10-2010
# Riu Fraser

El Riu Fraser és el riu més llarg de Colúmbia Britànica, Canadà, amb més de 1.370 km de longitud. Es localitza completament dins de la província de Columbia Britànica. Neix en les muntanyes Rocoses i desemboca a l'oceà Pacífic. El delta del riu se situa en la regió metropolitana de Vancouver.

## Vegeu també

* Illa de Barnston.
* Llista de peixos del riu Fraser.
* Delta (Colúmbia Britànica).
# Barcial de la Loma

Barcial de la Loma és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 184 | 171 | 155 | 151 |
# Roser Oromí Dalmau

Roser Oromí Dalmau (Barcelona, 1924) és una fotògrafa catalana. Va estudiar pintura a l'Acadèmia Baixas i esmalts a l'Escola Massana de Barcelona. Va aprendre a fer fotografia en un curset de l'Agrupació Fotogràfica de Catalunya en el qual va participar poc després de fer-se'n sòcia, l'estiu de 1960. Llavors aconseguí una càmera Kodak, amb la qual es va posar a treballar i, aviat, va muntar un laboratori a casa. En l'actualitat utilitza una càmera digital molt lleugera. Malgrat que sempre ha mantingut una gran i constant afecció per la fotografia, no va pensar mai a dedicar-s'hi professionalment. De fet, fins a jubilar-se, va treballar a la botiga de matalassos dels seus pares. Gran viatgera, voltava per Catalunya en un 600 i buscava paisatges per fer fotos i presentar-se a premis. També va estar a l'Índia, el Nepal, Tailàndia, Àustria, el Marroc, Turquia, etc. No es va casar i va aprofitar els seus viatges -i el fet que, com diu ella mateixa, "les solteres són molt quilometrades"- per captar amb la seva càmera imatges de tot arreu. Té predilecció per fer fotos que capten l'espontaneïtat de la gent. L'any 1969 la seva obra Filferro a la platja es va incorporar al fons del Museo Español de Arte Contemporáneo de Madrid.

## Referències

* 1 2 «Fotògrafes pioneres a Catalunya». Barcelona: Generalitat de Catalunya, 2005. [Consulta: 7 gener 2013].
* ↑ «Biografia de la fotògrafa». Web de la Generalitat de Catalunya, 2005. [Consulta: 7 gener 2013].
# Casa Bravo

La Casa Bravo és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa Bravo està situada entre la plaça del promontori i el carrer Celebàntic, al nucli de Llafranc.
És un edifici de planta rectangular i coberta de teula a dues vessants, amb el carener paral·lel a la línia de façana, coronada per una balustrada decorativa. Consta de dues plantes; als baixos hi ha dues portes d'accés i finestrals rectangulars. Al pis hi ha una balconada, amb quatre obertures d'arc rebaixat. L'interior ha conservat la distribució original.

## Història

Es tracta d'un dels primers edificis bastits al nucli de LLafranc com a casa d'estiueig, desenvolupat com a barri residencial des del segle xix.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Bravo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Servília

Servília és el nom dels següents personatges:
* Gens Servília, gens romana originalment patrícia i després també plebea.
* Servília Major, mare de Marc Juni Brut tiranicida i amant de Juli Cèsar.
* Servília Menor, segona esposa de Luci Licini Lucul·le (cònsol 74 aC).