OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cromel

Cromel és el nom d'un grup d'aliatges del crom, Cr (cromel A: 20% de crom i 80% de níquel; cromel C: 16% de crom, 60% de níquel i 24% de ferro) emprats per a fabricar resistències elèctriques i material resistent a l'oxidació, a la fatiga tèrmica i a les temperatures altes.
Característiques i propietats del cromel(90%-10% Ni-Cr) :
| CARACTERÍSTIQUES: | |
| Coeficient de variació amb la temperatura | 0.00032 K$^{−1}$ |
| Resistivitat elèctrica | 0.706 µΩ m |
| Propietats mecàniques | |
| Deformació | <44% |
| Resiliència (Izod) | 108 J m$^{−1}$ |
| Mòdul d'elasticitat | 186 GPa |
| Resistència | 620–780 MPa |
| Propietats físiques | |
| Densitat | 8.5 g cm$^{−3}$ |
| Punt de fusió | 1420 °C |
| Propietats tèrmiques | |
| Coeficient de dilatació tèrmica | 12.8×10$^{−6}$ K$^{−1}$ at 20–1000 °C |
| Temperatura màxima d'utilització a l'aire | 1100 °C |
| Conductivitat tèrmica | 19 W m$^{−1}$ K$^{−1}$ a 23 °C |

## Cromel A

Cromel A és un aliatge que conté un 80% de níquel i el 20% crom (en pes). S'utilitza per la seva excel·lent resistència a alta temperatura de corrosió i oxidació. També comunament és anomenat Nicrom 80-20 i és utilitzat per a calefactors elèctrics.

## Cromel C

Cromel C és un aliatge que conté un 60% de níquel, 16% de crom i 24% el ferro. També es denomina comunament Nicrom 60 i s'utilitza per a calefactors, resistències de inductorrs i talladors de filferro calent.

## Referències

* ↑ «Cromel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Cultura de l'àmfora globular

La Cultura de l'àmfora globular (ca. 3400 aC - 2800 aC) és una cultura arqueològica que encobreix l'àrea central ocupada per la cultura de la ceràmica cordada. Cap al sud i l'oest feia frontera amb la cultura de Baden i al nord-est amb la de Narva. Ocupava gran part de l'àrea de l'anterior cultura dels vasos d'embut. El nom va ser encunyat per Gustaf Kossina a causa de la terrissa característica d'aquesta cultura, àmfores amb forma globular, amb dues o quatre nanses.

## Extensió

Estava situada a l'àrea definida per la conca del riu Elba a l'oest i la del Vístula a l'est, estenent-se cap al sud fins al curs mitjà del Dnièster i cap a l'est fins al Dniéper. A l'oest de l'Elba s'han trobat algunes àmfores globulars en tombes megalítiques. Les troballes d'aquesta cultura a l'estepa s'acostumen a atribuir a una expansió posterior (2950-2350 aC) des d'un centre a Volínia i Podòlia.

## Economia

L'economia estava basada en la cria d'una varietat de bestiar, particularment porcs a la seva fase inicial, cosa que la diferencia de la dels vasos d'embut, que preferia el bestiar boví. Els assentaments estan escampats. No s'ha excavat encara cap casa demostrativa que pugui servir com a model convincent. Se suggereix que alguns d'aquests assentaments eren temporals.

## Sepultures

La cultura de l'àmfora globular és coneguda principalment per les seves sepultures. Les inhumacions es feien en clots o en cistes. Es deixaven ofrenes a la tomba, com ara parts d'animals –com ara mandíbules de porc– o animals sencers, com bous. També es deixaven objectes com les àmfores globulars que donen nom a la cultura i destrals de pedra. Així mateix es troben sepultures de bestiar boví, sovint de dos amb dos, acompanyats per ofrenes. Existeixen a més a més sepultures secundàries en tombes megalítiques.

## Interpretació

Marija Gimbutas veu la inclusió d'animals a la tomba com una intrusió cultural. Gimbutas també tenia la hipòtesi que en aquesta cultura es practicava el satí –tradició que es va utilitzar a l'Índia fins al segle xx–, i també la veu com una intrusió cultural. Els partidaris de la hipòtesi dels kurganes de Gimbutas indiquen que aquestes pràctiques inhumatòries distintives demostren que aquesta cultura representa la segona ona migratòria de pobles indoeuropeus.

## Referències

* ↑ Whittle, Alasdair W. R.. Europe in the Neolithic (en anglès). Cambridge University Press, 1996, p. 213. ISBN 9780521449205.

## Bibliografia

* J. P. Mallory: «Globular amphora culture», a l'Encyclopedia of indo-european culture. Fitzroy Dearborn, 1997.
* Charniauski, Mijaíl M., et al. (eds.): Eastern exodus of the globular amphora people: 2950-2350 BC. Poznań (Polònia): Adam Mickiewicz University, Institute of Prehistory, Baltic-Pontic studies 4; 1996.
# La pandilla de los siete

La pandilla de los siete és una sèrie de quaderns d'aventures creada per Miguel Quesada i Manuel Gago per a l'Editorial Valenciana el 1945, amb 84 números publicats. El format del quadern era de 15 x 21 cm.
Inicialment es publicà com a La pandilla de los siete o el pequeño enmascarado. La idea de la sèrie de còmics va inspirar-se en la sèrie de curtmetratges estatunidencs Our Gang (1922). En la segona entrega canvià el títol a El pequeño enmascarado y su pandilla, normalitzant-se com a La pandilla de los siete a partir de la setzena entrega.
Als 13 anys Miguel Quesada començà a escriure els guions de la sèrie, que dibuixava el seu cunyat, Manuel Gago. A partir del número 15, Miguel s'encarregà de la part gràfica, deixant els guions per al seu germà major Pedro. La serie tingué molt d'èxit, contribuint a establir-se a Editorial Valenciana al mercat autòcton.
El grupet de protagonistes són set xiquets: Fredy Norton, el líder; Boby; Kike; Chato; Fatty; Largo i Pecas. Van amb màscares i garrots.
Per al crític Pedro Porcel, La pandilla de los siete és una sèrie molt immadura que transmet l'entusiasme dels seus creadors pels fulletons i l'aventura.

## Referències

* ↑ Delhom, Josep Maria. Catálogo del tebeo en España. 1865/1980. Barcelona: Círuclo del Cómic, 1989, p. 83. ISBN 84-86404-02-9.
* 1 2 3 4 Porcel, Pedro. La historia del tebeo valenciano : clásicos en jauja. Valencia: Generalitat Valenciana, 2002, p. 106-107. ISBN 9788489929388.
* ↑ Cuadrado, Jesús. Atlas español de la cultura popular de la historieta y su uso : 1873-2000. Madrid: Ediciones sinsentido, 2000, p. 1036. ISBN 9788489384231. (2 volums)
# L'Ocella

L'Ocella és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès. Està situada a llevant de Moià, a migdia de la carretera N-141c en el punt quilomètric 28. És a l'esquerra de la riera de Castellnou, al nord-est del Castellnou de la Plana. És a l'extrem nord-oest del Pla de l'Ocella.
# L'Astrònom

* Aquest article tracta sobre l'autor de Vita Hludovici. Si cerqueu la pintura de Johannes Vermeer, vegeu «L'astrònom (Vermeer)».
L'Astrònom o Astronomus (a vegades també l'Astrònom del Llemosí) és el nom amb què és conegut l'autor anònim de la important obra Vita Hludovici, una biografia de l'emperador Lluís el Pietós, al segle IX. No se sap res d'aquest personatge però pel seu malnom es dedicava a l'astronomia o astrologia.

## Referències

* Text complet en Llatí de la Vita Hludovici de l'edició de Tremp del 1995.
# Cosmòdrom de Svobodni

El cosmòdrom de Svobodni (rus: Космодром «Свободный») és una port espacial rus utilitzat des de 1996 i situada en l'óblast de l'Amur (Sibèria).
Es va construir originalment com un polígon de llançament de míssils balístics intercontinentals, però després de la fragmentació de l'URSS es va redissenyar com un substitut del Cosmòdrom de Baikonur, que havia quedat en territori estranger. No obstant això, no es va completar el desenvolupament per problemes econòmics. Des de llavors, s'usa per llançar coets espacials del tipus Start desenvolupats pel MITT a partir de dissenys de míssils balístics.
En 2005, després de la renovació del lloguer de Baikonur per part de l'Agència Espacial Russa, aquesta va decidir que no necessitava un segon cosmòdrom i es va decretar el seu tancament. No obstant això, se segueix utilitzant ocasionalment per llançar algun satèl·lit, com l'EROS israelià en 2006.
En 2007, es va determinar que Svobodni formaria part de les instal·lacions del futur Cosmòdrom Oriental.

## Referències

* ↑ Svobodny: ESA Permanent Mission in Russia Arxivat 2007-09-15 a Wayback Machine., Agència Espacial Europea (esa.int)
* ↑ Svobodny Launch System, Russia, (aerospace-technology.com)
* 1 2 Russian Space Web: Svobodny, (russianspaceweb.com)

## Vegeu també

* Cosmòdrom de Baikonur
* Cosmòdrom de Plessetsk
* Cosmòdrom de Kapustin Iar
* Cosmòdrom Oriental

## Enllaços externs

* Perfil del lloc de llançament a Encyclopedia Astronautica
# La Cua

La Cua, és una partida en part constituïda per camps de conreu del terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Toralla i Serradell, en el territori del poble d'Erinyà. És al costat mateix d'Erinyà, al sud-est. És al sud-est de les Vies i al sud-oest de les Vies i al nord-oest de les Rieres. Queda a l'esquerra i a prop del riu de Serradell.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Creu del Camí de Gràcia

La Creu del Camí de Gràcia és una creu de terme de Llucmajor, Mallorca, situada quasi al final del camí de Llucmajor al Santuari de Nostra Senyora de Gràcia. Fou bastida l'any 1910 i està composta per una base tronco-piramidal i la creu llatina coronada, de secció quadrifoliada, de braços rectes amb terminacions en medallons quadrifoliats sense decoració interior. L'alçada és d'1,80 m. Fou bastida per substituir una de més antiga que s'hauria fet malbé.

## Referències

* ↑ Amorós, M. «Creu del Camí de Gràcia». Creus de terme de Llucmajor. Arxivat de l'original el 20 de juny 2013. [Consulta: 28 setembre 2012].
# Creu del Bei

La Creu del Bei es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Cabrils (el Maresme).

## Descripció

L'actual creu és de ferro i fou col·locada el 1987, dalt d'un petit monticle rocallós. És coneguda amb altres topònims semblants (Beia, Alí Bei, Aveia, Avellà, Abellà, etc.) i està situada als límits entre Cabrera de Mar i Cabrils, ja que, probablement, el motiu de la seua existència és com a fita de terme.
Hi ha diverses llegendes sobre aquesta creu. El llibre Llegendes, tradicions i fets de la Serralada de Marina de Ramon Coll i Josep M. Modolell n'explica un parell. Aquesta n'és una
| « | A-Beia o Alí Bei, senyor del Castell de Burriac, va ordenar a una súbdita de Cabrils que pugés al castell el dia del seu casament per tal d'exercir el dret de cuixa sobre ella. En cas contrari, l'aniria a cercar amb els seus soldats. Assabentat el senyor del castell de Vilassar de Dalt, enemic del de Burriac, s'oferí a ajudar la noia i el poble de Cabrils. Dit i fet, els de Vilassar varen parar una emboscada als de Burriac per quan sortissin a cercar la noia, la qual, lògicament, no es presentaria. En la lluita morí Alí-Bei i alguns dels seus homes, acabant així el domini del dèspota. En record dels fets es plantà una creu en el lloc de la batalla. | » |

## Accés

És ubicada a Cabrils: al poble, pugem pel carrer del Camí d'Argentona fins a la cruïlla amb el carrer de les Alzines. Continuem amunt 160 metres pel mateix carrer fins a trobar a l'esquerra una pista que surt en direcció NE. La prenem fins a la creu, a 460 m i en una confluència de camins. Coordenades: x=448233 y=4598639 z=294.

## Referències

* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàgs. 160-161.
* 1 2 Coll, Ramon; Modolell, Josep Miquel, 1999. Llegendes, tradicions i fets de la Serralada de Marina. Vilassar de Mar: Oikos-Tau.

## Enllaços externs

* Creu de l'Abella - Natura Local (català)
* Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català)
* Les creus de terme del Vilassar històric, Vilassar - Cabrils - Vilassar de Mar / Museu Col·lecció Municipal de Cabrils (català)
# La Gloire

La Gloire va ser el primer vaixell blindat d'alta mar de la Història. Va ser desenvolupat després de la Guerra de Crimea, que va evidenciar els efectes devastadors de les llavors modernes granades dels canons en els vaixells de fusta.

## El vaixell

El seu blindatge metàl·lic protegia tot el buc, que era de fusta, i arribava fins i tot sota la línia de flotació. Els anglesos en resposta van botar el HMS Warrior, un cuirassat en que el blindatge es va col·locar només a la bateria, i van fer semblantment els següents cuirassats anglesos, per la qual cosa es conclou que al principi de l'era naval dels cuirassats la marina francesa era superior a l'anglesa.
L'artilleria estava disposada en els costats, com en els vaixells de fusta. Molt aviat va caure en obsolescència, ja que es va preferir la construcció de vaixells de bateria central o amb casamates en els costats, ja que d'aquesta manera podien albergar canons pesants, cosa que no es podia fer en els vaixells anteriors. El 1868, França va desenvolupar la classe Ocean com una versió millorada dels vaixells de bateria central. Ja La Gloire i els seus vaixells bessons, els Invincible i Normandie, van quedar com vaixells de segon ordre.

## Referències

* ↑ Grant, R.G.. Battle at Sea 3000 Years of Naval Warfare (en anglès). Dorling Kindersley Limited, p. 16. ISBN 9781405335058.
# L'últim llop

L'últim llop (títol original en anglès, Wolf Totem) és una coproducció xinesa i francesa de 2015 dirigida per Jean-Jacques Annaud l'argument de la qual es basa en el llibre Wolf Totem, de Jiang Rong (pseudònim de Lu Jiamin), que és una novel·la semi-autobiogràfica.

## Argument

El 1969, en plena Revolució Cultural, Chen Zhen, un jove estudiant de Beijing, és enviat a la Mongòlia Interior per educar a una tribu de pastors nòmades. Vivint en una zona rural, l'estudiant haurà d'adaptar-se a una vida hostil en plena natura, envoltat d'una de les criatures més temudes i reverenciades els mogols: el llop. Fascinat per la relació quasi mística entre aquestes criatures i els pastors, captura un llobató per domesticar-lo. L'emotiva relació entre Chen i el seu nou amic es veuen trastocades quan un representant regional de l'autoritat central decideix eliminar com sigui a tots els llops de la regió amb la col·laboració d'altres mogols que volen ser sedentaris i que fugen de la pobresa extrema. Amb l'extermini dels llops, que trenca l'equilibri que havien conservat els pastors, el déu del cel Tengri es difumina i un món s'acaba. Definitivament?

## Repartiment

* Feng Shaofeng: Chen Zhen
* Shawn Dou: Yang Ke
* Ankhnyam Ragchaa: Gasma
* Basen Zhabu: Bilig
* Yin Zhusheng: Bao Shungui
* Baoyingexige
* Tumenbayar
* Xilindule
* Bao Hailong

## Referències

* ↑ «L'últim llop». Ésadir.cat. [Consulta: 6 maig 2022].
* ↑ Kenigsberg, Ben. «Review: Annaud's 'Wolf Totem', Set in Inner Mongolia in the 1960s» (en anglès). NYTimes.com, 10-09-2015. [Consulta: 6 maig 2022].
# Curió (cap de la Cúria)

El curió (llatí: curio) era la persona que estava al capdavant de la Cúria i dirigia els afers principalment de natura religiosa. Estava assistit d'un sacerdot anomenat Flamen Curialis. Hi havia un curió per cadascuna de les trenta cúries i els curions formaven un col·legi sacerdotal dirigit per un d'ells que es titulava Curió Màxim (Curio Maximus), que era elegit als comicis curiats i tenia autoritat sobre les cúries i els curions; per ser curió s'havia de ser patrici, i no fou fins avançada la República que el càrrec fou ostentat per un plebeu, quan ja les cúries havien perdut importància (209 aC).

## Referències

* Smith, William (editor). «A Dictionary of Greek and Roman Antiquities». A: Leonhard Schmitz. Curio (en anglès), 1870, p. 377b.
# Curita

La curita és un mineral de la classe dels òxids amb una alta radioactivitat. L'equip francès d'investigació de minerals radioactius va proposar aquest nom en honor de Pierre Curie (1859-1906) i Marie Sklodowska Curie, (1867 - 1934), els descobridors del radi. Encara que inicialment Marie fou ignorada per la comunitat científica.

## Característiques

La curita és un òxid de fórmula química Pb$_{3+x}$[(UO₂)₄O$_{4+x}$(OH)$_{3-x}$]₂·2H₂O. La seva composició aproximada és: Urani 63,34%, hidrogen 0,30%, plom 24,12% i un 12,24% d'oxigen. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic en forma de llargs cristalls prismàtics, aciculars i estriats paral·lelament a [001], amb les formes {100}, {110}, {111}; i també com a agregats porosos d'agulles fines, de gra fi, com a crostes opalines, i de forma massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 4 a 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz la curita a pertany a «04.GB - Uranils hidròxids, amb cations addicionals (K, Ca, Ba, Pb, etc.); principalment amb poliedres pentagonals UO₂(O,OH)₅» juntament amb els següents minerals: agrinierita, compreignacita, rameauita, becquerelita, bil·lietita, protasita, richetita, bauranoïta, calciouranoïta, metacalciouranoïta, fourmarierita, wölsendorfita, masuyita, metavandendriesscheïta, vandendriesscheïta, vandenbrandeïta, sayrita, iriginita, uranosferita i holfertita.

## Jaciments i formació

La curita és un mineral secundari que es forma per l'alteració de l'uraninita. Va ser descoberta a mina Shinkolobwe (Kasolo), a Shinkolobwe (Katanga, República Democràtica del Congo). També ha estat trobada a Alemanya, Austràlia, el Canadà, Egipte, els Estats Units, Finlàndia, França, Hongria, Itàlia, Madagascar, Noruega, la República Txeca, la República Democràtica del Congo, Rússia i Sud-àfrica.

## Referències

* 1 2 3 «Curite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 abril 2017].
* ↑ Schoep, M. Alfred «MINÉRALOGIE. - La curite, nouveau minéral radioactif» (pdf) (en francès). Comptes Rendus Hebdomadaires des Séances de l'Académie des Sciences, 173, 1921, pàg. 1186–1187. «Cette substance constitue une espèce minérale nouvelle que je propose d'appeler curite en l'honneur de Pierre Curie. (A. Schoep)»
* ↑ «Curite» (en anglès). Webmineral. [Consulta: 29 desembre 2013].
* 1 2 «Curite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 16 de juliol 2012. [Consulta: 29 abril 2017].
# Cèfal

Cèfal és el nom dels següents personatges:
* Cèfal (mitologia)
* Cèfal Molós, un dels caps dels molossos d'Epir
* Cèfal de Siracusa, polític grec
* Cèfal d'Atenes, orador atenenc i demagog
# Cristina Trivulzio Belgiojoso

Cristina Trivulzio Belgiojoso, més coneguda com a Cristina Trivulzio (Milà, 28 de juny de 1808- Milà, 5 de juliol de 1871), va ser una periodista, escriptora i revolucionària italiana nascuda en una família de la noblesa. Es va casar als setze anys, però les infidelitats del seu marit varen forçar-ne la separació i poc després va començar a associar-se amb els revolucionaris mazzinians. Va viure a França durant 1830 i 1840, on va ajudar altres exiliats italians. El 1848 va organitzar i comandar una tropa de soldats i va lluitar a Milà contra els austríacs per la independència d'Itàlia. S'exilià després de la insurrecció fallida i va viure a Turquia vuit anys abans de tornar a Itàlia el 1856 i treballar amb l'estadista Camillo Benso di Cavour per la unificació italiana, que es va aconseguir el 1861.

## Referències

* ↑ «La prima donna d'Italia. Cristina Trivulzio di Belgiojoso tra politica e giornalismo». FrancoAngeli.
* ↑ «Vidas contadas - Cristina Trivulzio di Belgiojoso - 24/05/14 - RTVE.es» (en espanyol europeu). RTVE.es, 24-05-2014. [Consulta: 8 febrer 2018].
* ↑ «Brooklyn Museum: Cristina Trivulzio». www.brooklynmuseum.org. [Consulta: 8 febrer 2018].
* ↑ «Cristina Trivulzio di Belgioioso» (en italià). enciclopedia delle donne.
# Lent de Luneberg

La lent de Luneburg o de Luneberg consisteix en una lent que té la propietat de concentrar els raigs d'una ona plana incident en un punt de la seva superfície, diametralment oposada a la direcció d'incidència. Ja que l'esfera té simetria de revolució, la propietat es compleix amb independència de la direcció d'incidència. Una lent de Luneburg és esfèricament simètrica i d'estructura de refracció d'índex variable pel que forma imatges de geometria perfecta de dues esferes concèntriques una sobre l'altra.
La lent és una esfera de radi r $_0$ amb un índex de refracció que varia segons la llei següent:
$n={\sqrt {\epsilon }}={\sqrt {2-\left({\frac {r}{r_{0}}}\right)^{2}}}$
Al centre de l'esfera l'índex de refracció val ${\sqrt {2}}$ i disminueix gradualment fins a la perifèria, on val 1.
En òptica és difícil aconseguir aquest control dels materials, però a freqüències de microones es pot aconseguir, utilitzant lents de Lunenberg modificades com a reflectors retrodirectius per radar: Es recobreix la semiesfera posterior d'una lent de Lunenberg amb un material reflector (alumini o coure, per exemple), aconseguint que l'ona incident i la reflectida tinguin la mateixa direcció.

## Vegeu també

* Retroreflector
# Lascelles Abercrombie

Lascelles Abercrombie (Ashton upon Mersey, 9 de gener de 1881 - Hospital of St John and St Elizabeth, 27 d'octubre de 1938), conegut també com the Georgian Laureate, (Ashton upon Mersey —avui incorporada a Sale—el 9 de gener de 1881 -27 d'octubre de 1938) fou un dramaturg, poeta i crític anglès. Forma part del grup dels poetes de Dymock, amb Robert Frost i Rupert Brooke. Estudia a Manchester. Abans de la Primera Guerra Mundial, resideix durant un temps a Dymock en el Gloucestershire, en una universitat de munitat on viuen també Rupert Brooke i Edward Thomas. El 1922, fou nomenat professor d'anglès a la universitat de Leeds. El 1929, marxa a la universitat de Londres, i el 1935, obté una plaça de professor a Oxford. Ha escrit nombroses crítiques sobre poesia.
És el germà de l'arquitecte Patrick Abercrombie.

## Obres

| Title | Year | Description |
| Interludes and Poems | 1908 | Llibre de poemes |
| Mary and the Bramble | 1910 | Llibre de poemes |
| Deborah | | Poema Dramàtic |
| Emblems of Love | 1912 | Llibre |
| Speculative Dialogues | 1913 | Llibre en prosa |
| An Essay Towards a Theory of Art | 1922 | Assaig |
| Poetry, Its Music and Meaning | 1932 | Llibre |
| Collected Poems | 1930 | Llibre de poemes |
| The Sale of St. Thomas | 1931 | Drama poètic |

## Referències

* ↑ Chambers Biographical Dictionary, page 4; ISBN 978-0-550-18022-2 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida; consulta 5 maig 2014.

## Enllaços externs

* Encyclopaedia Britannica, Lascelles Abercrombie
# Lascellas-Ponzano

Lascellas-Ponzano és un municipi aragonès situat a la província d'Osca i enquadrat a la comarca del Somontano de Barbastre.
La temperatura mitjana anual és de 13° i la precipitació anual, 600 mm.

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Lascellas-Ponzano». Arxivat de l'original el 2020-08-13. [Consulta: 19 setembre 2016].
# Daniela Castelo

Daniela Castelo (Buenos Aires, 8 d'octubre de 1968 - Buenos Aires, 2 de febrer de 2011) va ser una periodista argentina. Va estudiar secundària al Liceo Nacional 9 de Buenos Aires. Es va llicenciar en psicologia a la Facultat de Psicologia de la Universitat de Buenos Aires.
L'any 1987 va començar a treballar com a productora de La Noticia Rebelde, un programa històric dirigit pel seu pare, Adolfo Castelo. El 1989 va signar un contracte amb América 2 com a productora del programa Crema Americana, presentat per Juan Castro, Pato Galván i Ari Paluch.
Va treballar per primera vegada a la ràdio amb el seu pare al programa Uno por semana de Radio Continental.
L'abril de 2008, amb la col·laboració de la seva germana Carla Castelo i el periodista Jorge Bernárdez, va presentar No se lo digas a nadie, un programa d'anàlisi de mitjans de Radio Nacional, els dilluns de 0:30 a 2:00. A partir del juliol de 2010, va dirigir el programa Prófugos de la noticia a Nacional Rock FM 93.7 de dilluns a divendres de 17:00 a 19:00.
El novembre de 2010 va presentar per a la seva publicació una biografia del seu pare escrita amb la seva germana Carla.
La nit del 2 de febrer de 2011, Daniela va patir un aneurisma cerebral i va ser ingressada a urgències de la clínica Bazterrica de Buenos Aires, on va patir una aturada cardíaca i va morir.

## Referències

* ↑ «Ciudad.com.ar Murió la hija mayor de Adolfo Castelo». Arxivat de l'original el 2011-02-06. [Consulta: 1r abril 2024].
* ↑ Falleció Daniela, la hija mayor de Adolfo Castelo Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine.
* ↑ A los 47 años falleció la hija de Adolfo Castelo Arxivat 2011-07-10 a Wayback Machine.
* ↑ El rock okupa Radio Nacional Arxivat 2011-07-10 a Wayback Machine.
* ↑ Falleció Daniela, la hija mayor de Adolfo Castelo Arxivat 2011-02-07 a Wayback Machine.