OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Turgutoğlu Mahmud Bey

Turgutoğlu Mahmud Bey fou amir o beg (bey) de la dinastia dels Karaman-oğhlu o Karamanoğulları, sovint anomenada també karamànida o dels karamànides. Era fill d'una filla de Damad II İbrahim Bey i de Turghut Oghlu Hasan Beg famós per haver dirigit una expedició karamànida contra Ankara el 1442.
A la mort de Kasım Bey els begs karamànides el van elegir com a beg, i segurament va residir a Silifke. Va donar suport als mamelucs en la guerra contra els otomans i el 1487 va haver de fugir a Alep, en territori mameluc sirià. Fou el darrer governant karamànida (excepte una breu revolta el 1501), i el territori del beylik va esdevenir l'eyalat de Karaman.

## Bibliografia

* Claude Cahen, Pre-Ottoman Turkey: a general survey of the material and spiritual culture and history c. 1071-1330, traducció de J. Jones-Williams (Nova York: Taplinger, 1968), 281-2.
Beilicats d'Anatòlia :
# José Antonio García

«José Antonio García» té aquests significats:
* José Antonio García Alonso (1963-), un exfutbolista gallec.
* José Antonio García Blázquez (1936-2019), un escriptor i traductor extremeny.
* José Antonio García Calvo (1975-), un exfutbolista madrileny.
* José Antonio García Andrade (1977-), un xfutbolista gallec.
* José Antonio García Rabasco (1986-), un futbolista valencià.
# Rubén Pérez Chueca

Rubén Pérez Chueca (Saragossa, 7 d'agost de 1980) és un futbolista professional aragonès que juga en la posició de porter. El 31 de gener de 2014 va tancar la seva etapa professiona al Nàstic de Tarragona, després d'haver-hi estat vuit anys com a porter.

## Clubs

| Club | Comunitat Autónoma | Any |
| SD Huesca | Aragó | 2001-2002 |
| Alavés B | País Basc | 2002-2004 |
| CD Badajoz | Extremadura | 2004-2006 |
| Nàstic de Tarragona | Catalunya | 2006-2014 |
| SD Huesca | Aragó | 2014 |
| CDC Torreforta | Catalunya | 2014-2015 |
| CF Reus Deportiu | Catalunya | 2015- |

## Referències

* ↑ Notícia

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador a lfp.es
* Gimnàstic de Tarragona
* Rubén Pérez deja el Nàstic, diaridetarragona.com
# Sèrie Radeon RX 5000

La sèrie Radeon RX 5000 és una sèrie de processadors gràfics desenvolupats per AMD, basats en la seva arquitectura RDNA. La sèrie s'adreça al segment principal de gamma mitjana i alta i és la successora de la sèrie Radeon RX Vega. El llançament es va produir el 7 de juliol de 2019. Es fabrica mitjançant el procés de fabricació de semiconductors FinFET de 7 nm de TSMC.

## Arquitectura

Les GPU Navi són les primeres GPU d'AMD que utilitzen la nova arquitectura RDNA, les unitats de càlcul de la qual s'han redissenyat per millorar l'eficiència i les instruccions per rellotge (IPC). Compta amb una jerarquia de memòria cau de diversos nivells, que ofereix un rendiment més alt, una latència més baixa i un consum d'energia menor en comparació amb la sèrie anterior. Navi també inclou un controlador de memòria actualitzat amb suport GDDR6.
La pila de codificació ha canviat d'utilitzar Unified Video Decoder i Video Coding Engine a utilitzar Video Core Next. VCN s'utilitzava anteriorment a la implementació de 5a generació de GCN (Vega) a Raven Ridge, encara que no s'utilitzava en altres línies de productes Vega.

## Referències

* ↑ Chacos, Brad. «AMD Radeon RX 5700 and 5700 XT review: Blazing new trails» (en anglès). PC World, 07-07-2019. [Consulta: 18 abril 2022].
* ↑ Ridley, Jacob «AMD announces $449 Radeon RX 5700 XT and $379 5700 for July 7 launch». PCGamesN, 14-06-2019 [Consulta: 10 juny 2019].
* ↑ «RDNA Architecture Whitepaper» (en anglès americà). AMD. [Consulta: 11 octubre 2022].
* ↑ «RadeonFeature» (en anglès). X.Org. [Consulta: 18 abril 2022].
# La Cogulla (paratge)

La Cogulla és un paratge del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà, en territori que havia estat del poble d'Herba-savina.
Està situat a tocar i a llevant del cim de la Cogulla, al vessant est del Serrat de l'Agranador i a ponent del Planell del Grau. En aquest paratge hi ha la surgència d'aigua dels Tolls del Marrueco.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Khemis Sidi Yahya

Khemis Sidi Yahya (en àrab خميس سيدي يحيى, Ḫamīs Sīdī Yaḥyà; en amazic ⵅⵎⵉⵙ ⵙⵉⴷⵉ ⵉⵃⵢⴰ) és una comuna rural de la província de Khémisset, a la regió de Rabat-Salé-Kenitra, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 6.673 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Triatló als Jocs Olímpics d'estiu de 2020

El triatló és un dels esports que es disputaran als Jocs Olímpics d'Estiu de 2020, realitzats a la ciutat de Tòquio, Japó. És prevista la participació de cinquanta-cinc atletes que competiran en cadascuna de les proves masculines i femenines. Els Jocs Olímpics del 2020 es van ajornar al 2021 a causa de la pandèmia de COVID-19. En aquesta edició s'afegirà una nova prova de relleus per equips mixts.

## Format

El triatló olímpic combina tres proves diferents: 1,5 km de natació, 40 km de ciclisme i 10 km cursa corrents. Les competicions es disputen en una única competició en què hi prenen part tots els participants sense sèries.
La nova prova de relleus per equips mixts és formada per equips de quatre membres (dos homes i dues dones). Cada esportista realitza un triatló de 300 metres de natació, 8 km de ciclisme i una cursa a peu de 2 km en format de relleus.

## Calendari

Els horaris corresponen a la zona horària UTC+09:00.
| Prova | Data | Hora d'inici |
| Individual masculí | 26 de juliol | 06:30 |
| Individual femení | 27 de juliol | 06:30 |
| Relleus mixts | 31 de juliol | 07:30 |

## Participants per comitè olímpic

* Alemanya (4)
* Argentina (1)
* Austràlia (6)
* Àustria (4)
* Azerbaidjan (1)
* Bèlgica (4)
* Bermudes (1)
* Brasil (3)
* Canadà (4)
* Egipte (1)
* Equador (1)
* Espanya (5)
* Estats Units (5)
* Estònia (1)
* França (5)
* Hongria (4)
* Hong Kong (1)
* Irlanda (2)
* Israel (2)
* Itàlia (5)
* Japó (4)
* Luxemburg (1)
* Marroc (1)
* Mèxic (4)
* Noruega (4)
* Nova Zelanda (4)
* Països Baixos (4)
* Portugal (3)
* Regne Unit (5)
* R.P. de la Xina (1)
* ROC (4)
* Romania (1)
* Sud-àfrica (4)
* Suïssa (4)
* Síria (1)
* Txèquia (2)
* Ucraïna (1)
* Xile (2)

## Resum de medalles

| Prova | Or | Or | Plata | Plata | Bronze | Bronze |
| Individual masculí detalls | Kristian Blummenfelt (NOR) | 1:45:04 | Alex Yee (GBR) | 1:45:15 | Hayden Wilde (NZL) | 1:45:24 |
| Individual femení detalls | Flora Duffy (BER) | 1:55:36 | Georgia Taylor-Brown (GBR) | 1:56:50 | Katie Zaferes (USA) | 1:57:03 |
| Relleus mixts detalls | Regne UnitJess Learmonth Jonathan Brownlee Georgia Taylor-Brown Alex Yee | 1:23:41 OB | Estats UnitsKatie Zaferes Kevin McDowell Taylor Knibb Morgan Pearson | 1:23:55 | FrançaLéonie Périault Dorian Coninx Cassandre Beaugrand Vincent Luis | 1:24:04 |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Regne Unit | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 2 | Bermudes | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Noruega | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 | Estats Units | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 5 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 5 | Nova Zelanda | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total (6 estats) | Total (6 estats) | 3 | 3 | 3 | 9 |

## Referències

* ↑ «Joint Statement from the International Olympic Committee and the Tokyo 2020 Organising Committee - Olympic News» (en anglès), 15-07-2021. [Consulta: 29 juliol 2021].
* 1 2 «Tokyo 2020: Triathlon». [Consulta: 17 juliol 2018].
* ↑ «London 2012 Olympics: triathlon guide». The Daily Telegraph, 11-02-2011 [Consulta: 11 maig 2011].
* ↑ «Schedule - Triathlon Tokyo 2020 Olympics». [Consulta: 17 març 2020].
* ↑ «Triathlon Competition Schedule». [Consulta: 17 març 2020].
# María Cerezuela

María Cerezuela (Barakaldo, 26 de novembre de 1993) és una actriu basca coneguda per la seva interpretació de la filla de Maixabel Lasa en la pel·lícula Maixabel, per la qual ha estat nominada a millor actriu revelació als Premis Goya 2022.

## Biografia

María Cerezuela va néixer el 1993 a Barakaldo. Va començar la seva formació interpretativa al Taller d'Arts Escèniques (TAE) de Vitòria i posteriorment es va traslladar a Bilbao i va diplomar-se en art dramàtic al Centre de Formació Escènica BAI de Barakaldo, després de la qual cosa ha desenvolupat la major part de la seva carrera en el teatre. Després de finalitzar els seus estudis va formar part de la Compañía Jóven/Gazte Konpainia de Pavelló 6 (Bilbao) a "Los Aborígenes. Lorca, Dalí y Buñuel". També ha estat part del repartiment de "Lotsagabe" i "Último Tren a Treblinka" de Vaivén Producciones.
El 2021 va interpretar a María Jauregui, filla de Maixabel Lasa a la pel·lícula biogràfica Maixabel, dirigida per Icíar Bollaín, treballant al costat de Blanca Portillo, Luis Tosar i Urko Olazabal. Gràcies a la seva interpretació, va estar nominada (i guanyadora) a Millor Actriu Revelació per als Premis Goya 2022.
El 2023 va actuar en la pel·lícula dirigida per Sílvia Munt "Las buenas compañías" interpretant el paper de Toto.

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Personatge | Director/a |
| 2023 | Las buenas compañías | Toto | Sílvia Munt |
| 2021 | Maixabel | María | Icíar Bollaín |

### Curtmetratges

| Any | Títol | Director |
| 2021 | Ahora que me voy | Nahikari Rodríguez i Ana Ibañez |
| 2019 | Útero 26 | Jasone Urgoitia |
| 2017 | La ventana | Silvia Pumar |

### Teatre

| Any | Títol | Director |
| 2020 | Mi verano en Burkini | Rebeca Sanz Conde i Tatiana Carel |
| 2019 | Lotsagabe/Sinvergüenzas | Dorleta Urretabizkaia |
| 2019 | Un lugar donde arder | María Cerezuela |
| 2018 | Lluvia amarga sobre el Edén | Eva Rodriguez |
| 2018 | Último tren a Treblinka | Mireia Gabilondo |
| 2017 | Gitano | Iñaki Urrutia |
| 2017 | LOS ABORÍGENES Lorca, Dalí, Buñuel | Felipe Loza |
| 2016 | Carne, el carnicero y los pecados de los otros | Fernando Montoya |

## Premis i nominacions

| Premi | Any | Categoria | Treball nominat | Resultat | Ref. |
| Premis Goya | 2021 | Millor actriu revelació | Maixabel | Guanyador | |

## Referències

* ↑ Montoya, Fer. «Zuetaz harro!» (en castellà), 13-02-2022. [Consulta: 14 febrer 2022].
* ↑ «María Cerezuela: "Maixabel es una película necesaria que ofrece humanidad y genera debate del bueno"», 08-12-2021.
* ↑ «Premios Goya 2022. Maxabel».
* ↑ Cinemanía. «Lista completa de nominados para los Goya 2022» (en castellà), 29-11-2021. [Consulta: 29 novembre 2021].
# José Antonio García Blázquez

José Antonio García Blázquez (Plasència, Extremadura, 29 d'abril de 1940 - Madrid, 12 d'agost de al 2019) fou un escriptor i traductor espanyol.

## Biografia

Va estudiar Filosofia i Lletres a Madrid. La seva tesi doctoral està dedicada a l'estètica d'Oscar Wilde. Va desenvolupar gran part de la seva vida professional en països estrangers, principalment al Regne Unit i a Suïssa, com a traductor en organismes internacionals.
La seva primera novel·la va sortir publicada el 1966, Los diablos, amb la qual va intentar treure la narrativa espanyola del realisme social en què es trobava, a la qual seguiria, amb més èxit encara de crítica i públic, No encontré rosas para mi madre (1968), de la qual es va fer una versió cinematogràfica dirigida per Francesc Rovira-Beleta i interpretada per Gina Lollobrigida i Concha Velasco, el 1972.
Les novel·les que publicà als anys 1970 són: Fiesta en el polvo (1971), El rito (1974), potser la seva obra més famosa, i mereixedora, el 1973, del Premi Nadal, i Señora Muerte (1976). Els seus personatges solen moure's per grans ciutats: Nova York, Madrid, Barcelona, París, o una recurrent Plasència, amb una "casa gran" que amaga el record dels jocs prohibits de la infància.
Posteriorment, publicà: Rey de ruinas (1981), La identidad inútil (1986), Puerta secreta (1993), El amor es una tierra extraña (1996), El amante inanimado (1996), La soledad del anfitrión (2006) y Amigos y otras alimañas (2007).

## Obra

* Los diablos (1966)
* No encontré rosas para mi madre (1968)
* Fiesta en el polvo (1971)
* El rito (1974)
* Señora Muerte (1976)
* Rey de ruinas (1981)
* La identidad inútil (1986)
* Puerta secreta (1993)
* El amor es una tierra extraña (1996)
* El amante inanimado (1996)
* La soledad del anfitrión (2006)
* Amigos y otras alimañas (2007)

## Premis

* 1973: Premi Nadal de novel·la per El rito.

## Referències

* ↑ Extremadura, El Periódico. «La biblioteca municipal llevará el nombre del autor García Blázquez» (en castellà). [Consulta: 4 febrer 2020].
* ↑ Teleprograma. «‘No encontré rosas para mi madre’, en ‘Historia de nuestro cine’» (en castellà). Diezminutos, 21-08-2018. [Consulta: 4 febrer 2020].
* ↑ Gonzalo Hidalgo Bayal: Certificado de buena salud, Narrativa Extremeña, dins del número especial de la revista El Urogallo, desembre de 1990.
* ↑ lecturalia.com. «José Antonio García Blázquez: libros y biografía autor» (en castellà). [Consulta: 4 febrer 2020].
# Chaumont-devant-Damvillers

Chaumont-devant-Damvillers és un municipi francès situat al departament del Mosa i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 39 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Chaumont-devant-Damvillers era de 39 persones. Hi havia 16 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 21 habitatges, 14 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 3 estaven desocupats. Tots els 21 habitatges eren cases. Dels 14 habitatges principals, 12 estaven ocupats pels seus propietaris, 1 estava llogat i ocupat pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien tres cambres, 3 en tenien quatre i 9 en tenien cinc o més. 7 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 5 habitatges hi havia un automòbil i a 7 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Chaumont-devant-Damvillers el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 24 persones, 14 eren actives i 10 eren inactives. Les 14 persones actives estaven ocupades(8 homes i 6 dones).. De les 10 persones inactives 3 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.
L'any 2000 a Chaumont-devant-Damvillers hi havia 4 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 544 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Chaumont-devant-Damvillers a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Chaumont-devant-Damvillers a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# La Cogulla (la Torre de Cabdella)

La Cogulla és una muntanya del terme de la Torre de Cabdella, dins del seu terme primitiu, situada a prop i al nord-est de la població de la Torre de Cabdella, en un dels contraforts de lo Tossal. Just a migdia d'aquesta muntanya discorre el barranc dels Covilars.
# Khemed

Khemed és un país imaginat per Hergé que apareix o s'esmenta en diversos àlbums de les seves aventures de Tintín.
Khemed és un emirat àrab situat a la península aràbiga, a les costes del Mar Roig. Ric en petroli, està sacsejat constantment per les lluites entre l'emir Mohammed Ben Kalish Ezab i el seu adversari, el xeic Bab el-Ehr, en les quals intervenen les companyies petrolieres, que donen suport a un o altre. L'emir té la seva residència a Hasch El Hemm, però la capital i ciutat principal és Wadesdah, el principal port de la qual és Khemkhah.
Apareix per primera vegada a Tintín al país de l'or negre. Més tard, a Stoc de Coc, el xeic Bab el-Ehr ha pres el poder i el país es veu immers en una trama de tràfic d'esclaus on participen el mateix xeic, Rastapopoulos i la companyia Arabair.

## Referències

* ↑ Hergé. Tintín al país de l'or negre. Editorial Joventut, 1999.
* ↑ Hergé. Stoc de coc. Editorial Joventut, 1999.
# Une partie de cartes

Une partie de cartes és la primera pel·lícula del director francès Georges Méliès, estrenada en 1896, i exponent dels inicis del cinema mut. Primera del catàleg de la Star Film Company, va ser una nova versió de la pel·lícula Partie d'écarté, de Louis Lumière, que s'havia llançat uns mesos abans.
En aquesta versió, apareixen el mateix Georges Méliès, el seu germà Gaston i la seva filla Georgette. La pel·lícula s'havia considerat durant molt de temps perduda, fins que fou redescoberta el 1981 i inclosa en un llançament de vídeo casolà el 2008.

## Sinopsi

La pel·lícula mostra una escena típica d'una tarda en un jardí francès. Tres homes estan asseguts en una taula, dues d'ells jugant a les cartes, mentre que el tercer fuma i llegeix un periòdic. L'home que no està jugant a les cartes crida a una nena i li demana buscar a una dona amb una ampolla de vi. Ell procedeix a abocar gots per a ell i els seus amics. Després de beure el vi, l'home llegeix una història del periòdic que fa riure als seus amics. La pel·lícula dura aproximadament 67 segons.

## Anàlisi

Une partie de cartes és una paròdia a la pel·lícula de Louis Lumière, publicada el mateix any sota un títol similar (Partie d'écarté): la mateixa escenografia, els mateixos personatges (a diferència del cambrer que es converteix en cambrera) i la mateixa acció de partida. Entre les diferències, les pipades de fum de cigarret es realitzen de forma exagerades, així com la hilaritat general, tot amb un propòsit més ampli: la pel·lícula evoluciona d'una escena de gènere a una narrativa, passant d'un trio d'amics feliços a la història d'un amic que conta una història d'un periòdic.
Se sol considerar Une partie de cartes com el primer remake en la història del cinema. El 1897 Leopoldo Fregoli va dirigir una segona versió acolorida, publicada sota el mateix títol.

## Referències

* ↑ Une partie de cartes a senscritique
* ↑ Essai de reconstitution du catalogue français de la Star-Film; suivi d'une analyse catalographique des films de Georges Méliès recensés en France. Bois d'Arcy: Service des archives du film du Centre national de la cinématographie, 1981, p. 51. ISBN 2903053073. OCLC 10506429.
* ↑ Méliès, Georges. Georges Méliès: First Wizard of Cinema. Los Angeles: Flicker Alley, 2008. ISBN 1893967352.
* ↑ Une partie de cartes a la Cinematheque

## Enllaços externs

* Une partie de cartes a YouTube
# Marco Noris

Marco Noris (Bèrgam, 1971) és un artista italià que viu i treballa a Barcelona.
Dibuixant i pintor en essència, Noris ha passat pel món del videoart, del net-art i de la fotografia abans de restablir i enfocar la seva pràctica artística en l'àmbit de la pintura. Noris està treballant temes com la ruïnes i la memòria històrica, buscant en el passat les claus per entendre el present i albirar el futur. L'obra de Marco Noris es caracteritza per la seva força i intensitat dramàtica. Fosses comunes, violadors apallissats, accidents, deixalles i abocadors; víctimes policials, efígies esfondrades, pròfugs i mutants ... la seva obra és un promptuari de l'enfonsament, un compendi de ruïnes materials i morals. En aquest context ha desenvolupat el seu treball sobre refugiats i exiliats, un projecte que va néixer de les restes d'un antic camp de concentració i que parla d'absència, de memòria i d'oblit i de l'anihilament de l'ésser humà, de la seva identitat i dels seus valors.
La seva recerca ho ha portat a aprofundir i experimentar la seva relació amb el territori a través del caminar com pràctica artística i com eina per a la recerca dels fenòmens de construcció identitària del territori, amb projectes com “A la frontera” (2017, Barcelona Producció / La Capella), “L’Entrega, acte I” (2018, La Panera de Lleida amb el CAN de Farrera), "Lloc, lluny, llar” (2020/2021, Nau Côclea i OSIC, Generalitat de Catalunya) i el més recent "Sequere" (2022/2023, Institut d'Estudis Ilerdencs).
Noris és un dels fundadors del Centre de Creació La Escocesa. Des de 2015 fins a 2017 va ser artista resident a Hangar (Centre de Producció d'Arts Visuals) (Barcelona).

## Referències

* ↑ Marco Noris, la pintura de la crueltat - Barcelona Cultura, 2017.
* ↑ «Art i Memòria. Marco Noris». Museu Memorial de l'Exili. Arxivat de l'original el 2016-12-20. [Consulta: 9 desembre 2016].
* ↑ «Biografía en La Escocesa». Arxivat de l'original el 2016-12-21. [Consulta: 9 desembre 2016].
* ↑ Biografia en Hangar

## Publicacions

* A la frontera - Ajuntament de Barcelona, 2017, ISBN 978-84-9156-077-7
* Paratext vol. 1 - Hangar.org, 2016, ISBN 978-84-617-6320-7
* Imprevista n. 3, 2011, Barcelona

## Enllaços externs

* Marco Noris - Lloc web oficial
# Royal Hibernian Academy

La Royal Hibernian Academy és una institució fundada en Dublín el 1823, basada i orientada pels artistes irlandesos. En fou membre fundador i primer president el pintor William Ashford.
Per a finals del segle xix la RH era la institució irlandesa líder en promoure les arts visuals. A la meitat del segle XX la RHA va ser vista com a reaccionària, impedint el desenvolupament del modernisme a Irlanda i l'Exposició Irlandesa d'Art Vivent va ser fundat el 1943 per desafiar les polítiques d'exposició de la RHA. Això ha canviat novament, Louis le Brocquy un dels fundadors de l'Exposició Irlandesa d'Art Vivent és ara membre del Consell Honorari de l'Acadèmia i la mateixa missió de la RHA diu que està dedicada a desenvolupar, afermar i desafiar l'apreciació i comprensió del públic tradicional i innovador a les arts visuals.
La sede estava originàriament situada a l'Academy House en Abbey Street a Dublín, però aquesta va ser destruïda per un incendi el 1916 durant l'Alçament de Pasqua. El 1970 es va construir un nou edifici en Ely Place a Dublín, aquest edifici té quatre galeries; aquí l'Acadèmia fa l'exposició anual, una exhibició d'art que s'ha organitzat des de 1826. Addicionalment, l'Acadèmia presenta exposicions freqüents i és responsable de grans retrospectives del treball d'artistes irlandesos. L'Acadèmia té una gran col·lecció d'art irlandès, però no està en exposició permanent.
L'Acadèmia està fundada pel Consell d'Arts/An Chomhairle Ealaíon, a través dels ingressos de l'Exposició Anual, i de Benefactors, Patrons i Amics de l'Acadèmia.

## Referències

* ↑ de Courcy, 1996, p. 468.
* ↑ McCormack, 2001, p. 205.

## Bibliografia

* de Courcy, J.W. The Liffey in Dublin (en anglès). Gill & Macmillan, 1996. ISBN 0-7171-2423-1.
* McCormack, W.J. The Blackwell Companion to Modern Irish Culture. Wiley-Blackwell1llengua=anglès, 2001. ISBN 978-0-631-22817-2.

## Enllaços externs

* Pàgina de la Royal Hibernian Academy