OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Echinopsis terscheckii

Echinopsis terscheckii és un cactus columnar de Sud-amèrica de la família dels cactus i del gènere Echinopsis. Destaca per ser el membre més gran d'aquest gènere, i per la seva notable similitud pel que fa a hàbit amb Carnegiea gigantea, del Desert de Sonora. No obstant, tant en la seva estructura interta com floral, E. terscheckii i Carnegiea gigantea són diferents. És originària del sud de Bolívia i el nord-oest de l'Argentina.
És un cactus arborescent, ramificat, molt robust, de fins a 12 m d'alçada. Les branques són cilíndriques, carnoses, verd clares, de 10-20 cm de diàmetre, amb 8-14 costelles. Les espines són groguenques, de 2-8 cm de longitud, amb una central que a vegades és absent, i de 8-15 radials. Les flors són blanques de 15-20 cm de longitud, amb forma d'embut, d'obertura nocturna; pericarpels i tub floral amb densos pèls axil·lars. El fruit és una baia carnosa de 4 cm de diàmetre, groguenca, amb la polpa dolça que amaga abundants llavors castanyes.
Es multiplica mitjançant llavors, de creixement lent, o mitjançant esqueixos. Molt resistent a l'aridesa extrema, creix entre els 700 i els 1.500 msnm. Considerat sagrat. Conté alcaloides. Requereix una temperatura mitjana mínima 10 °C, ple Sol, poca aigua i bon drenatge.

## Taxonomia

Echinopsis terscheckii va ser descrita per (Parm.) Friedrich i G.D.Rowley i publicada a l'International Organization for Succulent Plant Study Bulletin 3(3): 98, l'any 1974.

### Etimologia

* Echinopsis nom genèric que deriva d'echinos, "eriçó" o "eriçó de mar", i opsis, "aparença", en referència a la coberta densa d'espines que algunes d'aquestes plantes presenten.
* terscheckii epítet atorgat en honor de Carl Adolph Terscheck, jardiner del Palau Japonès a Dresden (Alemanya).

### Sinonímia

* Cereus fercheckii J. Parm.
* Cereus terscheckii Parm. ex Pfeiff.
* Echinopsis terscheckii var. montana (Backeb.) K.Friedrich & G.D.Rowley
* Pilocereus terschenckii (Parm. ex Pfeiff.) Rumpler ex Pfeiff.
* Trichocereus terscheckii (Parm. ex Pfeiff.) Britton & Rose
* Trichocereus terscheckii var. montanus Backeb.

## Referències

* ↑ Gibson, Arthur C. y Park S. Nobel. The Cactus Primer. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1986.
* ↑ «Echinopsis terscheckii». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 10 juny 2013].
* ↑ Urs Eggli, Leonard E. Newton: Etymological Dictionary of Succulent Plant Names. Springer, Berlin/Heidelberg 2010, ISBN 978-3-642-05597-3, S. 246.
* ↑ «Echinopsis terscheckii a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 9 juliol 2017].

## Bibliografia

* Navarro, G. 1996. Catálago ecológico preliminar de las cactáceas de Bolivia. Lazaroa 17: 33–84.
# Shuhei Akasaki

Shuhei Akasaki (赤﨑 秀平, nascut l'1 de setembre de 1991) és un futbolista professional japonès que juga com a davanter al Kashima Antlers de la primera divisió japonesa.

## Enllaços externs

* Estadístiques al web de la lliga japonesa (japonès)
* Shuhei Akasaki, Fitxa a Soccerway
* Fitxa al Kashima Antlers
# Shuiskita-(Mg)

La shuiskita-(Mg) és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la pumpel·lyita. Rep el nom en honor de Vadim Prokopevich Shuisky (Вадима Прокопьевича Шуйского) (n. 1936), litòleg i investigador dels estrats sedimentaris dels Urals, de l'Institut de Geologia i Geoquímica de l'Acadèmia de Ciències de Rússia. L'any 2019 li va ser afegir el sufix -(Mg).

## Característiques

La shuiskita-(Mg) és un silicat de fórmula química Ca₂MgCr₂(Si₂O₇)(SiO₄)(OH)₂·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1980. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la shuiskita pertany a «09.B - Estructures de sorosilicats amb grups barrejats de SiO₄ i Si₂O₇; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: al·lanita-(Ce), al·lanita-(La), al·lanita-(Y), clinozoisita, dissakisita-(Ce), dol·laseïta-(Ce), epidota, hancockita, khristovita-(Ce), mukhinita, piemontita, piemontita-(Sr), manganiandrosita-(La), tawmawita, tweddillita, ferrial·lanita-(Ce), niigataïta, manganiandrosita-(Ce), dissakisita-(La), vanadoandrosita-(Ce), uedaïta-(Ce), epidota-(Sr), al·lanita-(Nd), ferrial·lanita-(La), åskagenita-(Nd), zoisita, macfal·lita, sursassita, julgoldita-(Fe2+), okhotskita, pumpel·lyita-(Fe$^{2+}$), pumpel·lyita-(Fe$^{3+}$), pumpel·lyita-(Mg), pumpel·lyita-(Mn$^{2+}$), julgoldita-(Fe$^{3+}$), pumpel·lyita-(Al), poppiïta, julgoldita-(Mg), ganomalita, rustumita, vesuvianita, wiluïta, manganovesuvianita, fluorvesuvianita, vyuntspakhkita-(Y), del·laïta, gatelita-(Ce) i västmanlandita-(Ce).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de crom de Biserskoye, a l'àrea de Gornozavodskii (Krai de Perm, Rússia). També ha estat descrita a la propera mina Saranovskii, així com a la mina Quincy, a Michigan (Estats Units). Aquests indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Shuiskite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 desembre 2019].
* ↑ Ritsuro MIYAWAKI, Frédéric HATERT, Marco PASERO, Stuart J. MILLS «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) NEWSLETTER 54». Mineralogical Magazine, 84, 2020, pàg. 1-7 [Consulta: 28 maig 2020].
# Skave

Skave és una localitat situada al municipi de Holstebro, a la regió de Jutlàndia Central (Dinamarca), amb una població estimada a principis de 2012 d'uns 507 habitants.
Està situada al centre-oest de la península de Jutlàndia, a l'oest de la ciutat d'Aarhus i prop de la península de Salling i la costa del mar del Nord.

## Referències

* ↑ www.statistikbanken. (en danès). Departament d'Estadística de Dinamarca. Consultat el 5 de juliol de 2018
# Skuratovski

Skuratovski (en rus: Скуратовский) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Tula, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 541 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Тульской области от 14 марта 2005 года № 555-ЗТО «О переименовании муниципального образования „город Богородицк и Богородицкий район“ Тульской области, установлении границ, наделении статусом и определении административных центров муниципальных образований на территории Богородицкого района Тульской области»». Arxivat de l'original el 2021-11-23.
* ↑ «Закон Тульской области от 27 декабря 2007 года N 954-ЗТО «Об административно-территориальном устройстве Тульской области»». Arxivat de l'original el 2017-04-27.
* ↑ ОКАТО Plantilla:ОКАТО
* ↑ «Церковь Параскевы Пятницы (1834г.) в Балахне». Arxivat de l'original el 2015-04-02.
# Els Caus

«Els Caus» té aquests significats:
* Els Caus (Aguilar de Segarra), masia d'Aguilar, al Bages
* Els Caus (Pinós), masia de Pinós, al Solsonès
* Els Caus (Vacarisses), urbanització de Vacarisses, al Vallès Occidental
* Els Caus – els Pinetons, urbanització i barri de Terrassa, al Vallès Occidental
* Can Ràfols dels Caus, edifici d'Avinyonet del Penedès, a l'Alt Penedès
* Els Caus de Guitard, surgència d'aigua a Terrassa, al Vallès Occidental
# Emil Kijewski

Emil Kijewski (Hombruch, 22 de novembre de 1911 - Dortmund, 23 de gener de 1989) va ser un ciclista alemany que fou professional entre 1933 i 1950.
En el seu palmarès destaca la medalla de plata al Campionat del Món de ciclisme en ruta de 1937.

## Palmarès

* 1933
** 1r a la Rund um Berlin
* 1935
** 1r a la Volta a Colònia
** 1r al Gran Premi de Sachsen
* 1937
** 1r a la Volta a Colònia
** 1r a la Rund um Berlin
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Alemanya
** 2n al Campionat del Món
** 2n al Campionat d'Alemanya
* 1938
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Alemanya
* 1950
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Selva Negra

### Resultats al Tour de França

* 1935. Abandona (9a etapa)
* 1936. Abandona (6a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa d'Emil Kijewski Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (italià)
# Simion Cuciuc

Simion Cuciuc (4 de juliol de 1941) és un piragüista romanès, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del K-4 1.000 metres del programa de piragüisme. Formà equip amb Atanase Sciotnic, Mihai Ţurcaş i Aurel Vernescu.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Simion Cuciuc». [Consulta: 25 agost 2022].
# Sinagoga de Zarzis

La sinagoga de Zarzis (àrab: كنيس جرجيس, Kanīs Jarjīs) és una sinagoga de la ciutat costanera de Zarzis, a la República de Tunísia. Fou construïda pels voltants de l'any 1900, quan la comunitat jueva de la vila de Zarzis va arribar a tenir aproximadament fins a un miler d'integrants. El temple fou destruït en un incendi intencional provocat el 1982 per nacionalistes àrabs tunisians, després de la matança de Sabra i Xatila que va patir el poble palestí, en els camps de refugiats, perpetrada per grups de milicians cristians que donaven suport a l'estat d'Israel, durant la Guerra del Líban del 1982. Aquest incendi va deixar la sinagoga i els rotlles de la Torà totalment destruïts. Posteriorment, la sinagoga va ser reconstruïda, i és utilitzada actualment pel centenar de jueus que viuen a la ciutat.

## Referències

* ↑ www.mic.com
# Soportújar

Soportújar és un municipi de la província de Granada. Limita amb els municipis de Pampaneira, Carataunas i Cáñar. Part del seu terme municipal es troba en el Parc Nacional de Sierra Nevada.
# Jordi (prefecte)

Jordi (en llatí Georgius, en grec antic Γεώργιος) va ser un oficial romà d'Orient que tenia el càrrec de Praefectus Militarium Tabularum, en el regnat de Teòfil, que va regnar de l'any 829 al 842.
Aquest prefecte és mencionat algunes vegades pel text conegut amb el nom de Teòfanes continuat, on s'explica que una endevinadora àrab li va profetitzar que moriria a l'hipòdrom per una fona i li confiscarien els seus béns.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Georgius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 24 desembre 2022].
Viccionari
# Can Torres (Sant Boi de Llobregat)

Can Torres és una obra del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Inicialment era una masia, de planta quadrada del tipus III de l'esquema de Danés i Torras.
A finals del segle xix, amb la urbanització d'aquesta zona del Camí de Sant Climent, que més tard passaria a anomenar-se Lluís Castells, es van afegir les dues construccions laterals i el porxo davant de la façana, tot coronat amb balustres de pedra artificial i fent les funcions de terrassa al primer pis. També a la mateixa època es va fer la tanca del jardí, amb la qual cosa, va prendre un caire de casa senyorívola com les seves veïnes Lluís Castells i Can Rovell.

## Història

Aquesta era inicialment una masia, que al segle xix, època en què es va impulsar decididament el carrer Lluís Castells (abans Sant Climent) va sofrir una important modificació a la seva estructura per mitjà d'uns afegits a la façana consistents en dos cossos d'una planta d'alçada coronats amb terrat amb barana de pedra artificial, un a cada banda de la primitiva façana i que s'uneixen sobre la porta principal mitjançant també una terrassa, continuació de les anteriors. També és de la mateixa època la tanca del jardí.

## Referències

* 1 2 3 «Can Torres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Josep Benet

Josep Benet és el nom dels següents personatges:
* Josep Benet Cottolengo (Bra, Piemont, 1786 - Chieri, 1842), prevere italià, fundador de la Petita Casa de la Divina Providència, venerat com a sant per l'Església catòlica
* Josep Benet i Company (Berga, 1956), tenor català.
* Josep Benet i Morell (Cervera, 1920 - Sant Cugat del Vallès, 2008), polític, historiador i editor català
* Josep Benet Serra i Julià (Mataró, 1811 - Austràlia, 1866), religiós, fundador de l'orde de les Oblates del Santíssim Redemptor
* Josep Maria Benet i Jornet (Barcelona, 1940), dramaturg català
* Josep Benet Xoriguera (Madrid, 1665 - c. 1725), arquitecte i escultor espanyol d'origen català
* Josep Benet, mestre de capella de Santa Maria de Vilafranca del Penedés.
# Düşman

Düşman (en turc Enemic) és una pel·lícula dramàtica turca del 1979, escrita, produïda i codirigida per Yılmaz Güney amb Zeki Ökten durant el segon empresonament de Güney, amb Aytaç Arman com Ismail, un jove treballador turc sobrequalificat que incapaç de trobar feina es veu reduït a enverinar els gossos de carrer locals i demanar al seu pare una part de la seva herència. La pel·lícula es va projectar en competició per l'Ós d'Or al 30è Festival Internacional de Cinema de Berlín l'any 1980, on va guanyar una menció honorífica i el premi OCIC. També estava programat per competir en el cancel·lat 17è Festival Internacional de Cinema d'Antalya, pel qual va rebre quatre taronges d'or tardanes, incloent el millor director, el millor actor i la millor actriu.

## Repartiment

* Aytaç Arman com Ismail
* Güngör Bayrak com a Naciye
* Ahmet Açan com a Diyarbakirli
* Sevket Altug com a Abdullah
* Fehamet Atilla
* Hikmet Çelik
* Hasan Ceylan com a Feyyat
* Lütfü Engin com el pare d'Ismai
* Macit Koper com el germà d'Ismail
* Hüseyin Kutman com a Sevket
* Güven Sengil com a Nuri
* Kamil Sönmez com a Rifat
* Muadelet Tibet com a mare d'Ismail
* Fehmi Yasar

## Premis

* 30è Festival Internacional de Cinema de Berlín
** Menció d'Honor
** Premi OCIC
* 17è Festival Internacional de Cinema d'Antalya
** Taronja d'or tardà al millor director: Zeki Ökten (guanyador, també per Sürü)
** Taronja d'or tardà a la millor actriu: Güngör Bayrak (guanyador, compartit amb Melike Demirağ per Sürü)
** Taronja d'or tardà al millor actor: Aytaç Arman (guanyador, compartit amb Tarık Akan per Adak i Sürü)
** Taronja d'or tardà a la millor actriu secundària: Fehamet Atila (guanyador)

## Referències

* ↑ «Berlinale 1980: Prize Winners». berlinale.de. [Consulta: 17 agost 2010].

## Enllaços externs

* Düşman a YouTube
# Frederic I de Hessen-Homburg

Frederic I de Hessen-Homburg (en alemany Friedrich I von Hessen-Homburg) va néixer al castell de Lichtenberg, a Fischbachtal (Alemanya), el 5 de març de 1585 i va morir a Bad Homburg el 9 de maig de 1638. Era un noble alemany, fill de Jordi I de Hessen-Darmstadt (1547-1596) i de Magdalena de Lippe (1552-1587).
Frederic no tenia cap dret a heretar, perquè a Hessen-Darmstadt hi havia establet el dret de primogenitura. No obstant això, Frederic va rebre el 1622 els drets sobre la ciutat i el districte de Homburg, però es mantenia sota la sobirania de Hessen-Darmstadt. Ell mateix el 1626 va introduir la primogenitura a Hessen-Homburg.

## Matrimoni i fills

El 10 d'agost de 1622 es va casar a Butzbach amb Margarida Elisabet de Leiningen-Westerburg (1604-1667), filla del comte Cristòfol de Leiningen (1575-1635) i d'Anna Maria Ungnad de Weissenwolf (1580-1606). El matrimoni va tenir els següents fills:
* Lluís Felip (1623-1643).
* Jordi nascut i mort el 1624.
* Guillem Cristòfol (1625-1681), casat primer amb la princesa Sofia Elionor de Hessen-Darmstadt (1634-1663) i després amb la princesa Anna Elisabet de Saxònia-Lauenburg (1624-1688).
* Jordi Cristià (1626-1677), casat amb Anna Caterina de Pogwisch (1633-1694).
* Anna Margarida (1629-1686), casada amb Felip Lluís de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Wiesenburg (1620-1689).
* Frederic II (1633-1708), casat primer amb Margarida Brahe (1603-1669), després amb Lluïsa Elisabet de Kurland (1646-1690), i finalment Sofia Sibil·la de Leiningen-Westerburg (1656-1724).

## Bibliografia

* Karl Wenzeslaus Rodecker von Rotteck: Staats-lexikon oder Encyclopädie der Staatswissenschaften S. 739
* Claudia Tietz: Johann Winckler (1642-1705) S. 114

## Enllaços externs

* Friedrich. In: Heinrich August Pierer, Julius Löbe (Hrsg.): Universal-Lexikon der Gegenwart und Vergangenheit. 4. Auflage. Bd. 6, Altenburg 1858, S. 722–740 (Online).
# Leza (Àlaba)

Leza és un municipi d'Àlaba, de la Quadrilla de Laguardia-Rioja Alabesa. El 2019 tenia 203 habitants.

## Referències

* ↑ «Población del Padrón Continuo por Unidad Poblacional en 2015». [Consulta: 8 gener 2017].
Viccionari
# Libaia

Libaia va ser rei d'Assíria. Segons la Llista dels reis d'Assíria va regnar durant 17 anys entre 1690 aC i 1674 aC. Va succeir al seu pare Belubani i formava part de la Dinastia d'Adasi, que va dominar el país després d'haver expulsat els babilonis i els amorrites d'Assíria.
Se sap molt poc del seu regnat, només que Assíria va passar per un període pacífic i estable. El va succeir el seu fill Xarma-Adad I.

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ Veenhof, Klaas R. Mesopotamia: the old Assyrian period. Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 2008, p. 24. ISBN 9783525534526.

## Bibliografia

* The Assyrian King List from Khorsahabad al Journal of Near Eastern Studies, 1, 4, per A. Poebel.
* Assíria
# Sant Pere del Vilar

Sant Pere del Vilar és una església romànica del terme comunal de Clairà, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya Nord.
Està situada uns 2,2 quilòmetres a ponent del poble, a prop i a l'esquerra de l'Aglí.

## Història

L'església és romànica, del segle xi i fou seu d'un priorat (prioratus S. Petri de Vilario, el 1193), possiblement benedictí en un primer temps i depenent de la Grassa més tard, fins que se secularitzà al segle xiv o abans; el 1338 el títol prioral passà al rector de Sant Vicenç de Clairà, com a església dependent d'aquesta parròquia. El lloc on es troba, que devia ser un petit veïnat, ja consta el 951, i posteriorment el 1140 (Villario de Salanca) i el 1193, any en què és esmentat com a priorat; deixà de ser priorat per passar a ser una simple església, fins que el 1688 és esmentada com a ermita.

## Descripció

És una església d'una sola nau, sobrealçada, en la qual convindria una bona neteja i restauració. D'una sola nau, amb absis semicircular encarat a llevant, la porta actual s'obre a ponent, però és clarament fruit de reformes posteriors. Corona la façana oest, damunt de la porta, un campanar d'espadanya, però a sota seu es veuen les traces d'un altre campanar d'espadanya anterior, corresponent al moment que la nau de l'església era més baixa que l'actual.
Una làpida sepulcral del primer prior conegut, Berenguer, era a la porta del priorat, gravat en el marc de la pedra, al voltant d'un personatge esculpit en baix relleu que portava una túnica fins a mitja cama. Malauradament, avui dia aquesta làpida és desapareguda. En llatí, la traducció de la seva inscripció era L'any 1193 de l'encarnació de Crist, el 7 de les kalendes de (...) morí Berenguer, prior de Sant Pere del Vilar. Pregueu [per] mi, germans.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Clairà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 83. Sant Pere del Vilar». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7.
* Ponsich, Pere. «Clairà: Sant Sant Pere del Vilar». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «L'església, en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2015-12-24. [Consulta: 23 desembre 2015].
# Sant Jeroni al desert (Mantegna)

Sant Jeroni al desert és una pintura al tremp sobre taula (48 × 36 cm) atribuïda al pintor italià renaixentista Andrea Mantegna, datada aproximadament dels anys 1448 -1451, i conservada al Museu d'Art de São Paulo.

## Història

L'obra s'atribueix en general a la primera època de l'artista, poc després de la seva independència del taller de Francesco Squarcione (1448) i en relació amb el primer viatge a Ferrara (1449), a la cort de Leonello d'Est. Deslliurat de les càrregues del taller, on havia participat en pintures de devoció pel compte de les obres que li demanaven al seu mestre, Mantegna es va dedicar a realitzar encàrrecs privats de diversa índole. Aquest treball en particular, es creu que va ser tractat pel poeta i humanista d'Ulises Aleotti: Jeroni, amb tot, era el sant erudit, la figura del qual encarnava els ideals dels mateixos humanistes.
Al Kupferstichkabinett de Berlín hi ha un dibuix de sant Jeroni llegint al costat del lleó, datat, en general, del mateix any en què el sant té característiques molt similars a les de la pintura, però una actitud diferent: pot ser un dibuix preparatori per a aquesta composició o un estudi per a una altra obra similar perduda.

## Descripció

Des d'un punt de vista iconogràfic el treball fusiona les dues representacions tradicionals de sant Jeroni: com a traductor de la Bíblia (Sant Jeroni al seu estudi), i com a ermità i penitent (Sant Jeroni al desert). –Usat també per Piero della Francesca als mateixos anys (Sant Jeroni penitent en la Gemäldegalerie (Berlín)-.
El sant està representat en una cova del desert amb un rudimentari banc fent de taula, on es troba uns llibres i una ploma que simbolitza el seu estudi. Sobre un altre pedrenyal que li fa de seient, sembla que es troba en un acte de meditació i oració, ja que la seva mà dreta sosté un rosari, mentre mira el capel cardenalici llençada per terra. Al seu costat està el seu fidel lleó, a qui el sant havia eliminat, segons la tradició, una espina del seu peu, A la part superior de la cova, i mig amagat en l'ombra, hi és un santcrist, un altre element típic a les representacions del sant. A la part inferior n'hi ha també un sòcol, un detall que sembla presa de la pintura flamenca, que sens dubte Mantegna havia pogut observar en algunes col·leccions. Penjant d'una biga dins la cova es recolzen dos martells, potser per relacionar-ho amb la Passió de Crist. A la part superior, fora de la cova, es troba un mussol, animal associat tradicionalment amb les creences màgiques i supersticioses, combatible per la llum de la raó.
El protagonista de la representació també és el gran paisatge, que recorre una obertura de la cova mateixa, ampliant la profunditat de l'obra. Les roques escarpades i en múltiples capes són un element que s'observa a moltes obres de l'artista, com a l'Oració a l'hort.

## Referències

* ↑ «Andrea Mantegna. San Jerónimo penitente en el desierto». [Consulta: 21 juliol 2014].

## Bibliografia

* Tatjana Pauli, Mantegna, serie Art Book, Leonardo Arte, Milano 2001. ISBN 9788883101878 (italià)
# Santuari de Santa Maria dels Prats

El Santuari de Santa Maria dels Prats és una obra del poble de la Guàrdia dels Prats, al municipi de Montblanc (Conca de Barberà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Conjunt format per l'ermita i les dependències adossades, al costat dret de cara a llevant, d'estil senzill, combinant la pedra irregular amb el maó, fet que ens mostra les diferents reformes que aquest edifici ha sofert. El cos de les dependències del santuari sembla anterior al de l'església, refeta al segle xvi i encara es poden veure les restes de l'antic campanar o torre de defensa d'ampli basament i un arc de descàrrega al pany de mur lateral. L'edifici és de planta rectangular, amb quatre trams coberts a dues aigües damunt arcs faixons, apuntats, de pedra. La porta principal es va canviar d'orientació, abans estava orientada a l'oest. Es conserva en bon estat gràcies a una restauració.

## Història

Fundat al lloc anomenat la "peixera", ja és citada la seva església l'any 1224. Es diu que Sant Pere Armengol passà allí els darrers anys de la seva vida, fundant-hi una comunitat de mercedaris. El 1290 part de la comunitat s'establí a Prades i el 1363, any que es coneix com a santuari, la comunitat es refongué amb la de Santa Maria del Miracle, a Montblanc, convertint-se en l'actual convent de la Mercè. L'any 1556 es varen fer reformes.

## Referències

* 1 2 3 «Santuari de Santa Maria dels Prats». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].