OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iqtà

Iqtà (de l'àrab اقطاع, Iqṭāʿ) és un terme àrab que s'ha traduït com a feu, però amb un significat de fet lleugerament diferent, ja que una iqtà era en origen una concessió administrativa. Aquestes concessions variaven quant a les condicions, però excepte casos molt específics estaven exemptes de l'impost de la dima (però no del kharadj o impost sobre la terra).
Sota els califes omeies i abbàssides, les iqtàs eren concessions, i els posseïdors funcionaris; generalment es donaven a militars i cada vegada pagaven menys taxes, sense que fos possible el seu cobrament la major part de les vegades. Els buwàyhides van donar les iqtàs exemptes de tota obligació de pagament (que, de totes maneres, no havien de cobrar). Van sorgir llavors les muqatàs, uns districtes de diversa mesura amb autonomia fiscal, similars a dues entitats ja existents, els districtes de Mardj i Karadj a l'Iran occidental, que eren ighars o districtes exempts. El concepte ighar va desaparèixer, i amb el temps la iqtà i la muqatà van esdevenir el mateix.
Els seljúcides van fer un ús massiu del sistema d'iqtàs i el van introduir en províncies. A mesura que perdia poder la dinastia seljúcida, les iqtàs foren més nombroses i més grans i van tendir a ser hereditàries. De fet, només es diferenciaven dels governs provincials en la seva extensió. Els zengites i alguns altres van declarar la condició hereditària de les iqtàs per afavorir la lleialtat dels concessionaris. El sistema fou introduït a Egipte per Saladí. Més tard a l'Àsia Menor el sistema de la iqtà fou substituït pel del timar sota els otomans.
Els mongols van eliminar el sistema d'iqtàs però amb l'il-kànida Gazan (1296-1304) i el seu visir Raixid-ad-Din, per manca de fons de l'estat, fou necessari concedir feus als soldats que havien de cobrir les obligacions militars de defensa, concessions anomenades en mongol suyurghal si era hereditària i tuyul si era temporal, noms que no van arrelar i van ser popularment conegudes com a iqtàs.

## Bibliografia

* Cahen, Claude: «L'évolution de l'iqṭāʿ du IXe au XIIIe siècle», dins Annales: Économies – Sociétés – Civilisation, vol. 8 (1953), pàgs. 25–52.
# Campionat d'Europa de cursa per punts femení

El Campionat d'Europa de cursa per punts femenina és el campionat d'Europa de Puntuació, en categoria femenina, organitzat anualment per la UEC. Es porten disputant des del 2011 dins els Campionats d'Europa de ciclisme en pista.

## Pòdiums de les Guanyadores

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| 2011 | Ievguénia Romaniuta (RUS) | Katarzyna Pawłowska (POL) | Jarmila Machačová (CZE) |
| 2012 | Stephanie Pohl (GER) | Ievguénia Romaniuta (RUS) | Elke Gebhardt (GER) |
| 2013 | Kirsten Wild (NED) | Danielle King (GBR) | Leire Olaberría (ESP) |
| 2014 | Eugenia Bujak (POL) | Kelly Druyts (NED) | Elena Cecchini (ITA) |
| 2015 | Katarzyna Pawłowska (POL) | Élise Delzenne (FRA) | Stephanie Pohl (GER) |
| 2016 | Kirsten Wild (NED) | Jolien D'Hoore (BEL) | Katarzyna Pawłowska (POL) |
| 2017 | Trine Schmidt (DEN) | Gulnaz Badikova (RUS) | Tatsiana Xaràkova (BLR) |

## Vegeu també

* Campionat del món de cursa per punts femenina

## Enllaços externs

* Web de l'UEC Arxivat 2016-10-24 a Wayback Machine.
* Palmarès a cyclebase.nl
# Ruta dels Ibers València

La ruta dels ibers València és un recorregut pels diferents poblats ibèrics del País Valencià, organitzat pel Museu de Prehistòria de València i la Conselleria de Turisme, Cultura i Esports, i que ofereix la possibilitat de conèixer nou dels poblats ibers més important ubicats en espais d'alt interés natural i paisatgístic.
Hi han tres rutes la ruta Edetana: que uneix el Tos Pelat, el Puntal dels Llops, el Tossal de Sant Miquel, el Castellet de Bernabé i La Senya, la ruta Contesana amb la Bastida de les Alcusses i Castellar de Meca, i per acabar, la ruta de Kelin amb els jaciments de Los Villares i El Molón.
Descripció del jaciments de la ruta del ibers València:
| Nom | Municipi |
| Poblat Ibèric Castellar de Meca | Aiora |
| El Molón | Camporrobles |
| Ciutat Ibèrica de Kelin | Caudete de las Fuentes |
| Tossal de Sant Miquel | Llíria |
| Bastida de les Alcusses | Moixent |
| El Tos Pelat | Montcada |
| Puntal dels Llops | Olocau |
| La Senya | El Villar |

## Vegeu també

* Ruta dels Ibers

## Referències

* 1 2 «Ruta dels Ibers València» (en castellà). Diputació de València. Arxivat de l'original el 2017-08-11. [Consulta: maig 2017].
* ↑ «La Ruta dels Ibers a Valencia nace como oferta turística». Arxivat de l'original el 2018-11-27. [Consulta: 18 maig 2017].
* ↑ Jorques, Begoña «El mapa dels íberos valencians». Levante-EMV.
* ↑ «La Iberfesta estrena la Ruta de la Tapa íbera». Levante-EMV.
# Pérvoie Otdelénie

Pérvoie Otdelénie - Первое Отделение (rus) és un poble de l'óblast de Penza. Rússia. El 2011 tenia 90 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Пензенской области от 9 марта 2005 года № 774-ЗПО «Об административно-территориальном устройстве Пензенской области»». Arxivat de l'original el 2013-10-29. [Consulta: 20 octubre 2019].
# The Guardian

The Guardian és un periòdic britànic propietat del Guardian Media Group. Es publica de dilluns a dissabte en un format anomenat "berliner" o "midi", que mesura uns 470 mm × 315 mm. Abans de 1959 s'anomenava The Manchester Guardian, reflectint el seu origen provincià. De vegades encara és esmentat amb aquest nom, sobretot a Nord-amèrica, tot i que té la seva base a Londres des de 1964 (amb impremta tant a Manchester com a Londres).

## Posició política i opinió editorial

Els articles editorials de The Guardian prenen partit sovint pels polítics de centreesquerra. Això també es reflecteix en els lectors: segons una enquesta internacional del 2004, un 48% dels lectors de The Guardian voten els laboristes i un 37% els liberals demòcrates.
A les eleccions pel lideratge del Partit Laborista del 2015, The Guardian va recolzar a Yvette Cooper i va ser crític amb, el més esquerranós, Jeremy Corbyn, el candidat reeixit. Encara que la majoria dels columnistes polítics de The Guardian es van oposar a la victòria de Corbyn, Owen Jones, Seumas Milne i George Monbiot van escriure articles a favor seu.

## Referències

* ↑ «The Scott Trust: values and history». The Guardian, 26-07-2015 [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ «Guardian appoints Katharine Viner as editor-in-chief | Media». The Guardian, 20-03-2015. [Consulta: 6 març 2016].
* ↑ «'Farewell, readers': Alan Rusbridger on leaving the Guardian after two decades at the helm». [Consulta: 29 maig 2015].
* ↑ «Ipsos MORI». Ipsos MORI. Arxivat de l'original el 2009-05-23. [Consulta: 6 març 2016].
* ↑ Editorial. «The Guardian view on Labour's choice: Corbyn has shaped the campaign, but Cooper can shape the future». The Guardian.

## Enllaços externs

* The Guardian - Lloc web oficial
# Melungtse

El Melungtse o Menlungtse (xinès simplificat: 门隆则峰, pinyin: Ménlóngzé fēng; tibetà: Jobo Garu, xinès simplificat: 乔格茹峰, pinyin: Qiáogérú Fēng) és la muntanya de 7.181 metres, la més alta de la serralada Rolwaling Himal a l'Himàlaia.
El cim té una llarga aresta al cim, que desfila del cim est (principal) al cim oest, també conegut com Melungtse II, de 7.023 m. Les cares escarpades de la muntanya la fan més difícil del que suggereix la seva elevació.

## Ubicació

El Melungtse es troba just al nord de la frontera entre el Nepal i la Xina, en una cresta de l'esperó occidental que surt de la principal carena nord-sud del Rolwaling Himal, al comtat de Tingri, a la prefectura de Shigatse del Tibet. Al sud-oest, a través del Menlung Chu, hi ha Gauri Sankar, que, tot i que una mica més baix (7.134 m), és molt més visible des del Nepal, per tant més conegut. El Melungtse està situat a uns 40 km a l'oest de l'Everest.

## Història de l'escalada

El cim del Melungtse tenia la prohibició d'escalar-lo fins fa molt poc. El primer intent es va fer l'octubre de 1982 quan Bill Denz va fer un intent estrictament il·legal a la cresta sud-est, després de passar furtivament la frontera des de la vall de Rolwaling del Nepal. No obstant això, va tornar enrere mentre encara estava a la part baixa de la ruta. El 1987 i el 1988 Chris Bonington va dirigir dues expedicions, i la segona va aconseguir que Andy Fanshawe i Alan Hinkes assolissin el cim oest, però no va pujar al cim principal. Un altre intent el 1990, aquesta vegada a la cresta est del cim principal, va fracassar molt per sota del cim.
La primera ascensió del cim principal es va produir l'any 1992. Els eslovens Marko Prezelj i Andrej Stremfelj van pujar a la perillosa cara sud-est de 2.000 m en menys de dos dies i mig (ascensió i descens).
L'Índex de l'Himàlaia només enumera un altre intent al Melungtse, un intent fallit a través de la cara nord el 1999.

## Referències

* ↑ Bonington, Chris American Alpine Journal [New York, NY USA], 30, 62, 1988, pàg. 275–278.
* ↑ Bonington, Chris American Alpine Journal [New York, NY USA], 31, 63, 1989, pàg. 284–286.
* ↑ «Índex de l'Himàlaia» (en anglès).

## Bibliografia

* Neate, Jill. High Asia : an illustrated history of the 7,000 metre peaks. Seattle: Mountaineers. ISBN 0-89886-238-8.
* Andy Fanshawe and Stephen Venables, Himalaya Alpine-Style, Hodder and Stoughton, 1995.
* Koichiro Ohmori, Over the Himalaya. Cloudcap/The Mountaineers, 1994.

## Enllaços externs

* American Alpine Journal
* Himalayan Index
* DEM files for the Himalaya (Corrected versions of SRTM data)
* Tibet Ultra-Prominences on peaklist.org
# Joan Serra (bandoler)

Joan Serra, també conegut pel nom de guerra «La Pera», (Valls, ? - Valls, 19 de desembre de 1815) va ser un bandoler català.
Acusat de crims comesos a diversos pobles i camins del Camp de Tarragona, en La Pera fou penjat i esquarterat a la plaça del Quarter de Valls l'any 1815. No obstant, la llegenda assegura que l'esquarterament tingué lloc a la cruïlla dels carrers de la Carnisseria, dels Jueus i de Sant Antoni i Sant Simó.
Va ser immortalitzat per la cançó d'en Lluís Llach El bandoler.

## Llegenda

Diu la llegenda que a Valls un grup de nens va entrar a robar peres a l'hort del Carme. El propietari els va descobrir i li va donar un mastegot a un dels nens: en Joan Serra. Aquest, lluny d'espantar-se li va respondre: "el que acabes de fer no ho he d'oblidar, els nens creixen."
Va créixer i es va fer soldat, però el mal geni que tenia va fer que s'enfrontés amb un sergent i la cosa acabés en una escopetada i la posterior fugida d'en Serra. La primera cosa que va fer un cop fora de la llei va ser matar el pagès que li havia ventat la bufetada (d'aquí el seu malnom: havia matat un home per una pera...). La seva carrera delictiva va anar augmentant el nombre de cadàvers a la seva consciència. Segons la llegenda, per cada mort encenia dues espelmes a l'ermita del Carme de Valls, i que, abans de matar la víctima, li deixava temps perquè resés un credo.
Va ser detingut quan estava a casa de la seva companya, al Mas d'en Simó. Traslladat a Valls va ser jutjat, condemnat i esquarterat. Segueix dient la llegenda que abans de morir va demanar que li encenguessin dos ciris a l'ermita del Carme, Maria, la seva companya va embogir i va morir poc després: ningú va complir la seva darrera voluntat. La cançó En Bandoler de Lluís Llach està inspirada en aquest personatge.

## Referències

* 1 2 Rodrigo i Marco, Adrià «En Joan Serra, (a) "La Pera"». Quaderns de Vilaniu, 16, 1989, pàg. 65 [Consulta: 18 juny 2023].

## Enllaços externs

* Biografia a la Vanguardia
* Explicació de la llegenda Arxivat 2010-08-31 a Wayback Machine.
# Federico Ribas Montenegro

Federico Ribas Montenegro (Vigo, Galícia, 26 d'octubre de 1890 - Madrid, Castella, 11 de setembre de 1952) fou un dibuixant, il·lustrador, publicista i pintor gallec. Entre el 1924 i el 1934 va col·laborar amb la revista Blanco y Negro.

## Referències

* ↑ Catàleg Del Concello de Vigo i Concellería de Cultura, Artistas Galegos nas col·leccions de prensa espanyola 1893-1936, pàg. 39 a 42 (Dep.Leg. VG. 930-97)
# Otto Wegener

Otto Wegener (Helsingborg, 20 de gener de 1849 - París, 4 de febrer de 1924) va ser un fotògraf d'origen suec que va exercir a París a partir de 1867. Wegener s'instal·là a París el 1867 on va obrir un estudi fotogràfic al número 3 de la Place de la Madeleine. Obté ràpidament una bona reputació, especialitzant-se en els retrats de personalitats de la cultura i de l'espectacle. Signa les seves fotos amb el nom d'OTTO, en lletres d'or.
Va ensenyar la fotografia al príncep Eugeni de Suècia i va treballar com ajudant d'Edward Steichen. És cèlebre per les seves fotos de Isadora Duncan, de Marcel Proust i de Paul Verlaine.
Va participar a nombroses exposicions a França i a l'estranger. A partir de 1912, va fusionar el seu negoci amb Eugène Pirou, el seu principal competidor fins al moment. A partir de llavors signarien les fotos com a Otto et Pirou -3 place de la Madeleine.
El 23 de febrer de 1916, un incendi en el seu taller provoca unes destrosses prou importants. Va tenir un fill, Maurici Otto Wegener que va morir el 1918 durant la primera guerra mundial.
Va morir el 4 de febrer de 1924 al seu domicili, el número 13 del carrer de Miromesnil. Va ser enterrat el 7 de febrer al Cementiri del Père-Lachaise. El 2002, la seva concessió va expirar, pel que la seva tomba va ser suprimida i les seves restes van ser dipositades a l'ossera.
* Robert i Marcel Proust cap a 1876.
* Una dels poses de la sèrie Paul Verlaine en 1893.
* La comtesse Greffulhe, doble impressió.
* Marcel Proust en 1895.

## Referències

* ↑ Verlaine posa en 1893 per preparar la seva candidatura a l'Acadèmia francesa.
* 1 2 Le Figaro, 24 gener 1916
* ↑ Informacions obtingudes a prop dels serveis del Pare-Lachaise
# Otto Wesendonck

Otto Friedrich Ludwig Wesendonck (Elberfeld, avui part de Wuppertal, 16 de març de 1815 - Berlín, 18 de novembre de 1896) va ser un empresari i mecenes alemany que va promocionar de forma particular a Richard Wagner.
Un dels seus germans va ser l'advocat i polític Hugo Wesendonck. La seva muller, Mathilde Wesendonck, va ser una de les muses de Wagner a l'hora de compondre Tristany i Isolda.
# Oyamia

Oyamia és un gènere d'insectes plecòpters pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En els seus estadis immadurs són aquàtics i viuen a l'aigua dolça, mentre que com a adults són terrestres i voladors.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: el Japó i Corea.

## Taxonomia

* Oyamia cryptomeria (Isobe & Uchida, 2009)
* Oyamia nigribasis (Banks, 1920)
* Oyamia seminigra (Klapálek, 1907)

## Referències

* ↑ Klapálek, 1907. Rozpr. Ceské. Akad. 16(31):21.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ On the coexistence of three predatory stonefly species in a central Japanese stream (anglès)
* ↑ Notes on Plecoptera (13) types of the Japanese Oyamia (Perlidae) (anglès)
* 1 2 Japanese species of the genus Oyamia (Plecoptera: Perlidae), with notes on O. nigribasis from Korea (anglès)
* ↑ Isobe & Uchida, 2009. Aquatic Insects 31(Supplement 1):231-244.
* ↑ NCBI (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:280.
* Sivec, Stark & Uchida, 1988. Scopolia 16:23.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.

## Enllaços externs

* Perlidae Species Listing Arxivat 2011-01-16 a Wayback Machine. (anglès)
# Pablo Carmona Pascual

Pablo César Carmona Pascual (Madrid, 1974) és un historiador i activista espanyol, regidor de l'Ajuntament de Madrid de la corporació 2015-2019.

## Biografia

Nascut a Madrid el 1974, es va doctorar en història per la Universidad Complutense de Madrid (UCM). Editor de Traficantes de Sueños, fundador de l'Observatori Metropolità, i integrant de Guanyem Madrid, va liderar la llista de Madrid en Movimiento a les primàries d'Ahora Madrid. Sisè de la llista d'Ara Madrid per a les eleccions municipals de maig de 2015 encapçalada per Manuela Carmena, va resultar escollit regidor. Adscrit al sector crític del grup municipal al ple de l'Ajuntament, va passar a exercir la regidoria-presidència dels districtes de Salamanca i Moratalaz.
Al desembre de 2018 va ser un dels impulsors de la plataforma Bancada Municipalista, i el 28 de març de 2019 va presentar amb Yolanda Rodríguez i Rommy Arce la coalició Madrid En Pie Municipalista (entre la Bancada, IU-Madrid i Anticapitalistes Madrid).

## Obres

* Carmona, Pablo; García, Beatriz; Sánchez, Almudena. Spanish Neocon: La revuelta neoconservadora en la derecha española. Madrid: Editorial Traficantes de Sueños, 2012.

## Referències

* ↑ Escribano, María; Romero, Juanma «Pablo Carmona será el candidato del sector crítico de Podemos en las primarias de Ahora Madrid». InfoLibre, 11-03-2015.
* ↑ Elorduy, Pablo «Los nombres de Ahora Madrid para el desembarco en el Ayuntamiento». Diagonal, 12-03-2015.
* ↑ Gil, Andrés «Manuela Carmena gana las primarias de Ahora Madrid y será candidata a la alcaldía». eldiario.es, 30-03-2015.
* ↑ Gil, Andrés «Quién es quién en Ahora Madrid: los 19 de Manuela Carmena». eldiario.es, 26-06-2015.
* ↑ Constantini, Luca «Siete ediles de Carmena rechazan aprobar las cuentas con recortes». El País, 13-03-2018.
* ↑ «Pablo Carmona apoya que donaciones de Ahora Madrid vayan a partidos». Europa Press, 14-03-2016.
* ↑ «El ala radical de Ahora Madrid crea «Bancada Municipalista» para rivalizar con Carmena». ABC, 12-12-2018 [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ García, Javier «Los concejales críticos de Carmena presentan Madrid en pie, la "alternativa valiente" a Más Madrid». 20minutos.es, 28-03-2019 [Consulta: 29 març 2019].
* ↑ Villaverde, Ana «Spanish Neocon: La revuelta neoconservadora en la derecha española». Crónica Popular. Arxivat de l'original el 2018-07-24. ISSN: 2386-9879 [Consulta: 24 juliol 2018].
# Oumar Sissoko

Oumar Sissoko (Montreuil, 13 de setembre de 1987) és un exfutbolista malià de la dècada de 2010.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Mali.
Pel que fa a clubs, fou jugador de FC Metz, Ajaccio, Orléans i Le Havre AC.
És cosí del també futbolista Mohamed Sissoko.

## Referències

* ↑ «O. Sissoko - Soccer - scoresway - Results, fixtures, tables and statistics». scoresway, 13-09-1987. [Consulta: 26 maig 2012].
* ↑ Oumar Sissoko, Fitxa a Soccerway. Consultat 28 gener 2019.
* ↑ Oumar Sissoko a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Le Havre : Oumar Sissoko (Orléans) arrive» (en francès). , 21-06-2017.
* ↑ «Oumar Sissoko Bio, Stats, News - Football / Soccer - - ESPN Soccernet». Soccernet.espn.go.com. Arxivat de l'original el 29 de gener 2019. [Consulta: 26 maig 2012].
* ↑ «Players who departed from Ajaccio». beinsports.fr, 04-06-2015. [Consulta: 24 juny 2015].
* ↑ «The arrival of Oumar Sissoko (in French)». m.mercato365.com, 02-08-2015 [Consulta: 4 agost 2015].
# Paradise: Hope

Paradise: Hope (en alemany: Paradies: Hoffnung és una pel·lícula dramàtica austríaca del 2013 dirigida per Ulrich Seidl, la tercera de la seva Trilogia Paradise. La pel·lícula es va estrenar en competició al 63è Festival Internacional de Cinema de Berlín. I es va projectar a la secció Contemporary World Cinema del Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2013.

## Argument

Mentre la mare de Melanie passa les seves vacances a Kenya, un grup d'adolescents amb sobrepès va a un campament de dieta a les muntanyes austríaques. La vida quotidiana al campament està marcada per exercicis, menjars racionats i assessorament alimentari. A la nit, les noies parlen de problemes de pubertat, fumen cigarrets i roben menjar de la cuina. Melanie s'enamora del seu metge i director del campament. El metge està dividit entre el deure professional i les seves emocions, que es tornen més fortes contra la seva voluntat. Al final, s'obliga a prohibir més contacte entre ell i Melanie, causant-li una profunda angoixa.

## Repartiment

* Melanie Lenz com a Melanie
* Verena Lehbauer com a Verena
* Joseph Lorenz com a metge
* Viviane Bartsch com a dietista
En una revisió positiva, Steven Boone va assenyalar: "Seidl està fascinat amb les petites maneres en què les persones decoren les seves vides per reflectir el futur més brillant pel qual estan treballant dins d'un sistema rígid que promet aquest futur i el nega contínuament". També va assenyalar que "la càmera de Seidl sempre es posa enrere per deixar que els entorns de les dones i la seva orientació dins d'ells expliquin les seves històries d'una manera que pugui inspirar un reconeixement compassiu". Al New York Times, Stephen Holden va observar que la pel·lícula "contempla la tirania del que avui en dia de vegades es coneix com a "feixisme corporal" en una societat que ofereix ideals gairebé impossibles de bellesa i joventut".

## Referències

* ↑ «First Films for the Competition and Berlinale Special». berlinale. Arxivat de l'original el 10 d’abril 2013. [Consulta: 2 gener 2013].
* ↑ «Paradise: Hope: Berlin Review». The Hollywood Reporter. [Consulta: 10 febrer 2013].
* ↑ «Paradise: Hope». TIFF. Arxivat de l'original el 4 September 2013. [Consulta: 24 agost 2013].
* ↑ «Toronto Adds 75+ Titles To 2013 Edition». Indiewire. [Consulta: 24 agost 2013].
* ↑ Boone, Steven. «Paradise: Hope Movie Review & Film Summary (2013) | Roger Ebert». www.rogerebert.com. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ Holden, Stephen «'Paradise: Hope,' the Third Film in Ulrich Seidl's Unblinking Trilogy». , 16 December 2013 [Consulta: 4 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Paradise: Hope a Internet Movie Database (anglès)
* Paradise: Hope a l'Institut de cinema austríac
# Ozocerita

Ozokerita o ozocerita (del grec: Όζο ozo, pudor, i κερί kero, cera), antigament coneguda com a cera de terra és un mineral odorífer que es presenta de manera natural en moltes localitats. Químicament, es compon d'una barreja de diversos hidrocarburs, principalment alcans.

## Fonts

Espècimens d'ozokerita s'han obtingut d'Escòcia, Northumberland, Gal·les, com també de 30 països diferents. Són notables els jaciments d'ozokerita de l'illa (actualment una península) de Cheleken, al Turkmenistan, parts dels Himàlaies i Índia i a Utah, Estats Units. Comercialment els únics jaciments s'obtenen de Galítsia a Europa Central, a Boryslav, Dzwiniacz i Starunia.
Els jaciments d' ozokerita apareixen en venes minerals, la lenta evaporació del petroli les ha originat en les fisures anteriorment ocupades per petroli. En forma nativa, l'ozokerita apareix des de formes molt toves a masses negres molt dures

## Propietats

El seu pes específic oscil·la entre 0,85 a 0,95, i el seu punt de fusió va de 58 a 100 °C. És solble en dietil èter, cloroform, petroli i altres. El seu color a Galítsia va de groc pàl·lid a marró fosc. Quan és de color verd sovint presenta dicroisme. És una mescla d'hidrocarburs amb un 85-87% en pes de carboni i 14-13% d'hidrogen.
Per purificació s'obté la ceresina (també dita cerina, cerasina, cerosina, o cera ceresina), una cera. El procés de purificació de l'ozocerita generalment compren un tractament amb calor i àcid sulfúric, però també s'utilitzen altres procediments. És una alternativa a la cera d'abella en els ungüents i històricament, abans d'utilitzar el polietilè, en els laboratoris es feien servir ampolles fetes de ceresina per a contenir petites quantitats d'àcid hidrofluòric.
Es fa servir, com la parafina, en alguns aïllants elèctrics, espelmes o en papers molt suaus.

## Referències

* 1 2 «Ozocerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 octubre 2016].
* ↑ «ozocerita | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 agost 2019].
Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* Frank, Alison Fleig (2005). Oil Empire: Visions of Prosperity in Austrian Galicia (Harvard Historical Studies). Harvard University Press. ISBN 0-674-01887-7. p98.