OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Creu de ses Dones

La Creu de ses Dones és una creu de terme de Llucmajor, Mallorca, situada a l'inici del camí de Llucmajor al Santuari de Nostra Senyora de Gràcia. Té una alçada de 3,00 m i es troba documentada l'any 1545. Forma la base una graonada octogonal, de tres graons; el fust i el capitell tenen secció octogonal; i el creuer és de tipologia llatina, de braços rectes amb terminacions trifoliades.
El capitell està dividit en dos cossos difícils de delimitar, presenta quatre imatges i quatre escuts impossibles d'identificar donat el seu deficient estat de conservació. La creu, pròpiament dita, és de pedra diferent del de la resta del conjunt, la qual cosa fa pensar que és més moderna.
Segons conta la tradició, aquesta creu fou aixecada per commemorar la mort de dues dones, el 26 de juliol de l'any 1523, festa de Santa Anna, l'antiga titular del Santuari de Gràcia, que anaven en processó al Santuari com a pregària per l'epidèmia de pesta que delmava la vila. A la base i al fust hi ha incises una gran abundància de petites creus, producte de la devoció que tenia la gent per anar en peregrinació al Santuari.

## Referències

* ↑ Amorós, M. «Creu de ses Dones». Creus de terme de Llucmajor. Arxivat de l'original el 20 de juny 2013. [Consulta: 17 setembre 2012].
# Creu de terme

La creu de terme o peiró és una creu monumental, habitualment de pedra, que s'ubicava prop de l'entrada de poblacions o monestirs o vora els camins.
Acostuma a estar decorada amb temes de la Crucifixió o heràldics i s'alça sobre un pedestal o base poligonal amb graons. De creus se'n poden trobar de diverses tipologies; si fa o no fa treballades o d'altura diferent, etc. Però totes elles són plenes de simbolisme, d'història i cultura que s'ha conservat als pobles de generació en generació.
L'origen de les creus de terme és incert però es creu delimitaven els termes de les poblacions. Sempre se situaven al costat d'un camí per tal de donar la benvinguda o acomiadar els transeünts que havien passat per la població en qüestió. Es té notícia documental d'aquesta tradició a la primeria del segle xi. Són esmentades l'acta de consagració de Sant Pere del Pi al Conflent el 1022 o de Vilabertran a l'Empordà l'any 1100. Durant la Guerra Civil espanyola, foren aterrades la majoria d'aquestes creus terminals. Algunes foren rescatades i conservades en museus locals com la de Mataró del segle xvi. En alguns casos foren reconstruïdes o restaurades posteriorment com a Sant Celoni i altres pobles i ciutats.
D'entre les més antigues que es poden admirar avui dia destaquen la Creu Verda de Montblanc (que data del segle xii) o les creus de Sant Guim de Freixenet (segle xii - segle xiii), de Bellver d'Ossó (del segle xiii), de Begues (segle xiv),o la del Monestir de Sant Cugat, de Sant Cugat del Vallès entre moltes altres.
Una altra creu de terme és el Coll de la Creu dalt d'un turó molt elevat respecte a la població de la Palma d'Ebre (Ribera d'Ebre)

## Creus cobertes

A partir del segle xv, es va començar a protegir les creus amb una teulada, normalment de quatre vessants, sostinguda per pilars i anomenada creu coberta. Es tracta de peces majoritàriament gòtiques i renaixentistes, si bé també se'n troben de barroques.
La creu coberta barcelonina, al coll dels Inforcats la Creu Coberta, era del segle xiv i es considerava de les més antigues. Construïdes al llarg del segle xv, consta l'existència de creus cobertes a València, Vic, Gandesa, la Selva del Camp, Vallfogona de Ripollès, Torà de Riubregós, Corbera de Llobregat, Sorita (Creu de la Balma) i Xàtiva (Creucoberta), algunes de les quals encara subsisteixen.

## Vegeu també

* Creu Coberta (València), creu de terme de València
* Creu Coberta de Xèrica, monument de Xèrica (Alt Palància, País Valencià)
* Creu de terme d'Alins
* Creu de terme d'Horta
* Perron
* Llista de Creus de terme del municipi de Porreres (Mallorca) Arxivat 2012-07-08 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 3 4 «Creu de terme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Ribot, Pere. El Montseny. Destino, 1975, p. 256 -258.
* ↑ «Creu de terme». Ajuntament de Mataró. [Consulta: 21 agost 2021].

## Enllaços externs

* Llista de Creus de Terme del cercador de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic (base Gaudí), a patrimoni.gencat.
# Creu de les Tres Creus

La Creu de les Tres Creus és una obra de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Monumental creu de pòrtland de dues bases quadrades, esglaonades i situada de cara a Sant Joan en el punt més elevat del serrat de la muntanya de les Tres Creus (913 m). En una cara lateral de la base superior hi ha la següent inscripció, en part deteriorada: "V Centenari de la troballa del Santíssim Misteri MCMXXVI". A la cara següent hi ha una placa de marbre blanc que diu: "Santa Missió MCMXLIII".

## Història

El turó on està emplaçada aquesta creu, inicialment s'anomenava Puig Rodó. Abans d'emplaçar-hi la creu es coneixia pel Serrat de les Tres Creus, cosa que fa pensar que hi deuria haver hagut creus per alguna raó. El diumenge de rams (28 de març de 1926) es va beneir, al cim de les Tres Creus, una creu monumental per commemorar el final de la Santa Missió i l'any del centenari. A la guerra va ser parcialment destruïda i el tres d'octubre de 1943, en ocasió d'acabar-se la Santa Missió, es va restaurar i es va beneir de nou, col·locant la placa de marbre.
El 1962 s'hi va celebrar la Santa Missa en ocasió del campament general de primavera de la Unió Excursionista de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 «Creu de les Tres Creus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Copadichromis mbenjii

Copadichromis mbenjii és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 14 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental)

## Referències

* 1 2 «Copadichromis mbenjii» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Copadichromis jacksoni

Copadichromis jacksoni és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 18,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental)

## Referències

* ↑ Eccles, D. H. & E. Trewavas 1989. Malawian cichlid fishes. The classification of some Haplochromine genera. Lake Fish Movies, H. W. Dieckhoff, Alemanya Occidental. Malawian cichlid fishes: 1-334.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Copadichromis jacksoni» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Kristin Oppenheim

Kristin Oppenheim va néixer a Honolulu (Hawaii) el 1959, i viu i treballa a Nova York. Partint de l'ús de la seva pròpia veu —malenconiosa i misteriosa— l'artista teatralitza l'espai expositiu per a escenificar les relacions poètiques que s'estableixen entre el so, la memòria personal i l'experiència col·lectiva.
Mentre experimentava amb un magnetòfon a principis dels 1990, l'artista es va adonar que la seva veu, melancòlica i misteriosa, tenia grans qualitats per al cant. D'aleshores ençà s'enregistra a si mateixa en un estudi de gravació per produir les cintes que utilitza en les instal·lacions sonores i visuals. Normalment recita un sol vers o una frase procedent de la música popular o escrita per ella mateixa, que es va repetint sense cap acompanyament musical.
L'austeritat que destil·len les seves instal·lacions la vinculen al corrent minimalista, mentre que l'ús experimental de la veu humana i del so la connecten amb l'art conceptual. Les primeres temptatives d'utilització de la veu humana al context de les arts plàstiques es troben a les experiències de poesia sonora realitzades als anys vint per futuristes i dadaistes, que més tard, a partir dels 1950, van reprendre els lletristes i figures com Vito Acconci, Henri Chopin i John Giorno.

## Obres destacades

* Hey Joe. Mèdia, 1996

## Referències

* 1 2 3 4 «Kristin Oppenheim» (àudio). Ràdio Web MACBA, 21-12-2011. Arxivat de l'original el 2012-04-22. [Consulta: març 2016].
# Creagrutus peruanus

Creagrutus peruanus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,7 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica, a les conques dels rius Apurimac i Urubamba.

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Steindachner, F. 1877. Ichthyologische Beiträge. IV. Anzeiger der Akademie der Wissenschaften in Wien v. 72 (1. Abth.): 551-616, Pl. 1-13.
* ↑ «Creagrutus peruanus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Barriga, R. 1991. Peces de agua dulce del Ecuador. Revista de Información técnico-científica, Quito, l'Equador, Politecnica, XVI(3):7-88.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Vari, R.P. i A.S. Harold 2001. Phylogenetic study of the Neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with a revision of the Cis-Andean species. Smith. Cont. Zool. 613:1-239.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Creagrutus ortegai

Creagrutus ortegai és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Huallaga i capçaleres del riu Aguaytia.

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Vari, R. P. & A. S. Harold. 2001. Phylogenetic study of the neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with revision of the Cis-Andean species. Smithson. Contrib. Zool. Núm. 613: i-v + 1-239.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R.P. i A.S. Harold 2001. Phylogenetic study of the Neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with a revision of the Cis-Andean species. Smith. Cont. Zool. 613:1-239.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Cultura de la ceràmica de la pinta

La cultura de la ceràmica de la pinta és el nom que rep una societat caçadora recol·lectora que va viure entre el 4200 i el 2000 aC a la zona de l'actual Rússia europea, Escandinàvia i els seus voltants. Aquesta cultura rep el nom de les incisions que feien sobre la terrissa amb una pinta, a manera de decoració, i que reflecteixen una influència siberiana. Les seves gents vivien en tendes itinerants comunals (amb espai per a unes quinze persones) que plantaven a la costa seguint el rumb de les espècies marines que caçaven i que constituïen la base de la seva alimentació, especialment la foca. Les armes estaven fetes de pedra i els materials diversos proven intercanvis amb altres pobles. Com altres cultures coetànies, enterraven els morts pintats amb ocre vermell, pols sagrada que facilitava el pas a l'altre món. A les tombes i jaciments s'han trobat figuretes que representen cap d'animals, entre ells l'os. La cultura de la ceràmica cordada va imposar-se a bona part del domini original d'aquest poble.

## Referències

* ↑ Mallory, J. P.; Adams, Douglas Q. (1997). "Pit-Comb Ware Culture". Encyclopedia of Indo-European Culture. Taylor & Francis. pp. 429–430. ISBN 1884964982.
# La oveja negra

La oveja negra és una pel·lícula mexicana de 1949, dirigida per Ismael Rodríguez, amb les actuacions estel·lars de Pedro Infante i Fernando Soler. És un dels treballs més importants de Pedro Infante, i també un dels més humanistes que ha realitzat.

## Argument

Cruz Treviño Martínez de la Garza (Fernando Soler) és un borratxo incurable, que fa sofrir molt a la seva esposa Vivianita (Dalia Iñiguez) i al seu fill Silvano Treviño (Pedro Infante), amb les seves constants faltes a la casa, enamoriscaments i escàndols. Un dia, Cruz Treviño és postulat com a prefecte del seu poble, mentre que altres amics postulen Silvano. Pare i fill s'enfronten pel poder, sortint guanyador Silvano. Mentrestant Justina (Virginia Serret), un dels amors de Silvano decideix venjar-se d'ell per haver preferit Marielba (Amanda del Llano), seduint al seu pare i provocant que es torni un pitjor ésser humà. Silvano accepta ser el seu amor amb la condició que deixi al seu pare en pau; segons les seves pròpies paraules, no ho fa pel seu pare, sinó per aplacar el dolor de la seva mare. Quan el pare s'assabenta de tot això, buscarà al seu fill i s'enfronta amb ell. Viviana, al seu llit de mort, suplica a Silvano que porti al seu pare, la qual cosa compleix. La pel·lícula finalitza amb la mort de Viviana i el penediment de Cruz.

## Repartiment

* Fernando Soler.... Cruz Treviño Martínez de la Garza
* Pedro Infante.... Silvano Treviño
* Andrés Soler.... Laureano (oncle de Silvano i cosí de Cruz)
* Dalia Íñiguez.... Vivianita
* Virginia Serret.... Justina (Aventura de Silvano i amant de Cruz)
* Amelia Wilhelmy.... Agustina (Nana de Cruz i Silvano)
* Amanda del Llano.... Marielba (Novia de Silvano)
* Antonio R. Frausto.... Don Licho (Pare de Marielba)
* Francisco Jambrina.... Sotero (Ex-prefecte)
* Guillermo Bravo Sosa.... Jacinto
* José Muñoz
* Salvador Quiroz....
* José Pardave
* Wolf Ruvinskis.... El campió assassí (Boxador)
* Leopoldo Ávila ta)

## Música

Cançons de: Gilberto Parra, Genaro Núñez, Felipe “Charro” Gil, Raúl Lavista. Interpretació de guitarra pel solista: Clemente Perea, Mariachi de Gilberto Parra.
* Tema: “Con el tiempo y un ganchito” Autor: Genaro Núñez, interpretada per Fernando Soler, Pedro Infante i Andrés Soler.
* Tema: “Amor de los dos” Autor: Gilberto Parra, interpretada per Pedro Infante.
* Tema: “Todos metemos la pata” Autor: Felipe “Charro” Gil, interpretada per Pedro Infante.
* Tema: “María, María” Autor: ?, interpretada por Pedro Infante.

## Recepció

La pel·lícula ocupa el lloc 24 dins de la llista de les 100 millors pel·lícules del cinema mexicà, segons l'opinió de 25 crítics i especialistes del cinema a Mèxic, publicada per la revista Somos en juliol de 1994.

## Referències

* ↑ La oveja negra a correcamara.com
* ↑ «Las 100 mejores películas del cine mexicano». Arxivat de l'original el 8 de febrer de 2010. [Consulta: 23 gener 2009].

## Enllaços externs

* La oveja negra a YouTube
# La paloma

La paloma és una arna de la família Crambidae. Va ser descrita per Stanisław Błeszyński el 1966. Es troba a Colòmbia. El seu binomi significa colom en castellà. El gènere conté diversos jocs de paraules.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 1r febrer 2019].
# La túnica de Josep

La túnica de Josep és un quadre del pintor sevillà Diego Velázquez, que es conserva al museu del Monestir de l'Escorial (Madrid).

## Data i la tècnica

El quadre estaria pintat després o durant el seu primer viatge a Itàlia entre els anys 1629-1631. Sembla que Velázquez ha abandonat el clarobscur i una llum general envaeix l'habitació on té lloc l'esdeveniment. Així mateix els colors (blau, taronja, groc) estan molt influïts per artistes venecians, bé dels quadres que es disposava a la col·lecció reial o dels que Velázquez va contemplar al seu viatge a la península Itàlica, on va fer escales a Venècia i a Roma.
Dues de les figures apareixen, una d'esquena i l'altra de costat amb el pit descobert, mostrant-nos la seva anatomia, la seva musculatura, aquesta tendència a despullar a les figures, que ja s'observa a obres com El triomf de Bacus o La forja de Vulcà a poc a poc anirà guanyant terreny a les obres de Velázquez a causa d'aquesta influència italiana, la referència a Miquel Àngel és inevitable.
A poc a poc Velázquez, va pintant d'una forma menys detallista que als seus quadres de primera època, però és capaç d'aconseguir una qualitat similar als objectes metàl·lics o ceràmics que apareixen a l'obra, mai no perdrà el seu realisme fotogràfic, encara que cada vegada les seves pintures siguin amb pinzellades més soltes. La profunditat també l'interessa i amb el paisatge del fons aconsegueix una unitat amb els personatges que formen part de l'escena.
És molt curiosa la figura del gos que apareix a l'obra i que hi ha qui sosté que és una recomanació de Rubens, qui li diria a Velázquez que així el quadre guanya en elegància. No serà l'única vegada que Velázquez utilitza aquesta figura, ja que la veiem també a obres com Las Meninas realitzada l'any 1659.

## Tema

La referència és a l'Antic Testament, quan els fills de Jacob es presenten davant el seu pare per comentar- li que el seu fill favorit, Josep, ha mort degut a l'atac d'uns llops. Els germans de Josep, una mica cansats dels somnis poderosos que contínuament tenia el seu germà, van decidir de vendre'l a uns comerciants egipcis, ensenyen el seu pare, les robes de Josep, que poc abans havien tacat amb la sang d'un xai.
Jacob, està representat just al moment que rep la notícia, per això fa gest d'aixecar-se de la cadira en què es troba, alçant els braços, amb gest de sorpresa davant la notícia de la mort del seu fill favorit. El gos, introduït al quadre per Velázquez, borda als sospitosos de la mentida, potser adonant-se'n de l'engany.

## Bibliografia

* Morales y Marín, José Luis. La Pintura en el Barroco. Madrid, Espasa-Calpe, 1998. ISBN 84-239-8627-6.
* Sureda, Joan. Los siglos del Barroco. Madrid, Akal ediciones, 1997. ISBN 84-460-0735-5.
# L'Obs

L'Obs (pronunciat: [ɔps]), anteriorment conegut com a Le Nouvel Observateur (1964–2014), és un setmanari d'actualitat francès en llengua francesa, pertanyent al grup Perdriel. El seu primer número es va publicar el 1964, i actualment és la revista d'informació general amb seu a París amb major tiratge (entorn de 540.000 exemplars). Cobreix l'actualitat política, econòmica i literària, i presenta una àmplia cobertura de temes polítics, comercials i culturals d'Europa, Àfrica i l'Orient Mitjà. És considerat d'ideologia socialdemòcrata.

## Història

Té el seu origen al setmanari de 24 pàgines L'Observateur politique, économique et littéraire, publicat des del 13 d'abril de 1950 amb un tiratge de 20.000 exemplars. Va ser fundat per antics resistents, Gilles Martinet de l'AFP, Roger Stéphane, Claude Bourdet i Hector de Galard de Combat i la col·laboració de Jean-Paul Sartre. Va passar a dir-se l'Observateur aujourd'hui en 1953, i després France Observateur en 1954. En la França de la postguerra, impregnada de l'esperit de la resistència d'esquerra, France Observateur es va afirmar com un periòdic controvertit en exposar la necessitat d'atorgar la independència a les colònies i denunciar els escàndols. El mitjà aconsegueix els 100.000 exemplars.
A principis de 1964, France Observateur agonitzava a causa de dificultats financeres. L'industrial Claude Perdriel i el periodista i escriptor Jean Daniel van decidir rellançar el setmanari, que va canviar el seu nom per Le Nouvel Observateur el 19 de novembre de 1964.
El nou estatut de la revista, adoptat al juny de 2004, en el quarantè aniversari de la seva fundació, descriu així els seus principis:
    (...) Le Nouvel Observateur és un setmanari cultural i polític l'orientació del qual s'inscriu en el moviment socialdemòcrata. Una tradició constantment preocupada per compaginar el respecte de les llibertats amb la cerca de la justícia social.
La seva línia editorial actual està presidida per dues dels seus cofundadors, Jean Daniel i Claude Perdriel. També compta amb dos redactors caps, Laurent Joffrin i Serge Lafaurie, així com una directora general, Jacqueline Galvez. André Gorz i altres periodistes que havien abandonat L'Express van contribuir a fundar la publicació.

## Publicacions relacionades

L'Obs també publica ParisObs, un suplement d'informació general, també setmanal, centrat a París i la regió Île-de-France.
El suplement TéléCinéObs compta amb articles de l'àmbit de la televisió i el cinema.
Finalment, Challenges és una revista internacional de negocis publicada de forma quinzenal per Le Nouvel Observateur des de 1982. Inclou informació sobre empreses de tot el món i els seus alts càrrecs a nivell de director general.

## Referències

* ↑ Estatuto de Le Nouvel Observateur (en francès)

## Enllaços externs

* L'Obs - Lloc web oficial