OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caríssima d'Albi

Carissima d'Albi també anomenat Carissime, Carême, Chresme, (Albi, Tarn, França, segle VI o VII - Monestir de Viants, Galhac, segle VII) fou una anacoreta franca. És venerada com a santa catòlica.
Caríssima nasqué a l'època dels merovingis. Volent fer vida religiosa, va retirar-se com a reclosa a un bosc proper, fent-hi vida eremítica. Després anà a viure al monestir de Viants, prop de Galhac, on moriria en llaor de santedat. Sense dades, al segle xii s'escrigué la primera vida de la santa, farcida de llegendes sense fonament. Segone ella, Caríssima va escapar de casa seva per evitar el matrimoni que els seus pares li volien imposar, amb Hug de Castelviel. Es retirà al bosc i miraculosament va travessar el riu; refugiada amb Sant Eugeni, l'ajudà a construir el monestir de Viants.
Una capella al pla d'Albi, a la ribera esquerra del Tarn, a Castèlnòu de Lèvis, recorda la santa, donant al lloc el nom de Sainte-Carême, a la parròquia de Fonlabour. Durant molt de temps, fou un lloc triat per famílies d'Albi per sebollir els seus. El 861 un document situa les restes de la santa a Vioux, on va ser germana. Probablement, foren portats a la catedral d'Albi, on consten el 1494.

## Referències

* ↑ Bunson, Matthew; Bunson, Margaret; Bunson, Stephen. «Carissima». A: Our Sunday Visitor's Encyclopedia of Saints (en anglès). Huntington: Our Sunday Visitor, 2003, p. 191. ISBN 9781931709750.
* ↑ Wasselynck, René. «Santa Carissima di Albi». A: Enciclopedia dei Santi (en italià), 2013. ISBN 9788831193474.
* ↑ Watkins, Basil. The Book of Saints: A Comprehensive Biographical Dictionary (en anglès). 8. Londres: Bloomsbury Publishing, 2015. ISBN 9780567664150.
# Cartouche

Cartouche és una pel·lícula d'aventures franco-italiana, dirigida per Philippe de Broca i estrenada el 1962. Ha estat doblada al català.

## Argument

La pel·lícula s'inspira el personatge de Louis Dominique Cartouche, bandit després cap de banda, que castigava París durant la Cort dels miracles al començament del Segle XVIII, sota la Regència (1715-1723).
Busca-raons però encisador i amb un gran cor, Cartouche roba la paga del regiment on havia estat enrolat amb La Douceur i La Taupe, i, acompanyats de l'encantadora Venus, arriben a París on prendran el control de la banda de Malichot. Atraquen els rics i els poderosos amb un cert bon humor, fins que Cartouche s'enamora de la dona del Tinent general de policia, cosa que li farà arriscar-se cada vegada més...
Un dia, en una emboscada, Venus se sacrifica per salvar Cartouche i, després del seu enterrament, decideix amb la seva banda venjar-la...

## Repartiment

* Jean-Paul Belmondo: Louis-Dominique Bourguignon anomenat Cartouche
* Claudia Cardinale: Venus
* Odile Versois: Isabelle de Ferrussac
* Jess Hahn: La Douceur
* Jean Rochefort: La Taupe
* Philippe Lemaire: Tinent general Gaston de Ferrussac
* Marcel Dalio: Malichot
* Noël Roquevert: el sergent
* Alain Decock: Louison Bourguignon
* Jacques Balutin: Caputxí
* Lucien Raimbourg: el mariscal
* Jacques Charon: El coronel
* Pierre Repp: el Marqués de Griffe
* Madeleine Clervanne: Pierrette
* René Marlic: Petit Oncle
* Philippe Castelli: el comissari
* Paul Préboist: 1r gendarme

## Rebuda

| « | en la cruïlla dels (grans) camins de Fanfan la Tulipa, Robin Hood i d'una certa insolència Nouvelle Vague, Jean-Paul Belmondo està magnífic, saltant de la lleugeresa a la gravetat. Darrere el ritme burlesc de les capes i de les espases, l'esclat dels blaus i dels vermells, de Broca anuncia el temps revolucionari. El drama romàntic, a poc a poc, pren el lloc a la fantasia. Una vegada ric, el bandit descobreix l'avorriment. "Diverteix-te, això t'impededirà morir ", l'avisa Venus. Un cadàver, tanmateix, i una seqüència de funeral inoblidable acabaran de submergir la pel·lícula en un lirisme desesperat. I de Broca transforma en justiciers els seus bandits entristits... Superba. | » |

## Al voltant de la pel·lícula

* Les preses de vistes exteriors de la pel·lícula han estat fetes a Pézenas, Herault.
* Jean-Paul Belmondo ha dirigit totes les seves accions arriscades.
* El nom del dolent d'aquesta pel·lícula (el tinent-general de Ferrussac) és el verdader nom de Philippe de Broca (de Ferrussac).
* El cartell de la pel·lícula és signat per Yves Thos.

## Referències

* ↑ «Cartouche». esadir.cat.
* ↑ «Cartouche». The New York Times.
* ↑ Guillemette Odicino, Telerama 22 desembre de 2012

## Enllaços externs

* Cartouche a Unifrance
Viccionari
# Valongo (freguesia)

Valongo és una freguesia portuguesa del municipi de Valongo (municipi de l'Àrea Metropolitana de Porto i de la Regió del Nord), amb 24,10 km² d'àrea (2013) i 23.925 habitants (al cens del 2011). La densitat de població n'és de 1.158 hab/km².

## Població

Població de la freguesia de Valongo :
| 1864 | 1878 | 1890 | 1900 | 1911 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2011 |
| 3 002 | 3 312 | 3 587 | 3 643 | 3 718 | 3 605 | 3 986 | 5 914 | 6 738 | 6 124 | 7 871 | 10 351 | 13 103 | 18 698 | 23 925 |

## Patrimoni cultural

* Creu de terme de Valongo o Creu de terme do Senhor do Padrâo- Monument Nacional
* Casa do Anjo Sâo Miguel
* Església parroquial de Valongo
* Capella de N.ª Sr.ª da Hora (la capella més antiga de Valongo)
* Capelles do Suzão
* Senhora da Luz
* Nossa Senhora dos Châos
* Capella S. Bartolomeu

## Referències

* ↑ Regió Nord de Portugal, on es troba la identitat autòctona i endògena del territori del municipi de Valongo.
* ↑ «Enquadramento do território do município de Valongo no espaço da Área Metropolitana do Porto». Arxivat de l'original el 2015-02-02. [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ «Áreas das freguesias, municípios e distritos da CAOP2013» (en português). Direcção-Geral do Território, 2013. Arxivat de l'original el 2013-12-09. [Consulta: 31 març 2014].
* ↑ Junta de Freguesia de Valongo Arxivat 2013-09-29 a Wayback Machine..
* ↑ «População residente, segundo a dimensão dos lugares, população isolada, embarcada, corpo diplomático e sexo, por idade (ano a ano)» (en português). Instituto Nacional de Estatística. Arxivat de l'original el 2013-12-04. [Consulta: 31 març 2014].
* ↑ Instituto Nacional de Estatística (Recenseamentos Gerais da População) - https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes.
# Casa Jaume Valentí

La casa Jaume Valentí és un edifici situat al carrer de la Llibreteria, 13 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres consistent en una casa d'habitatges amb una planta baixa comercial, un entresòl i quatre pisos d'habitatges.
El més característic de la façana principal és la presència a l'entresòl de dos arcs de mig punt dels quals en surten uns petits balcons. Entremig s'hi disposa una finestra senzilla en arc de llinda. Les claus dels esmentats arcs se situen a mode de discretes volutes que subjecten una gran balconada que uneix les tres finestres. La forja d'aquest i els altres balcons és sòbria i senzilla. Els balcons de la resta de l'edifici són independents per a cada obertura. Entre els balcons de les plantes primera a tercera s'hi desenvolupen diferents dissenys decoratius en terra cuita de temàtiques florals trenades.

## Història

El 1851, l'Ajuntament de Barcelona va requerir Jaume Valentí per a que retirés uns tirants de ferro que havia fet col·locar a la façana de la seva casa del carrer de la Llibreteria, i finalment la va fer reconstruir.

## Referències

* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Habitatge al carrer Llibreteria, 13». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Sol·licitud per a que es retirin uns puntals o tirants de ferro que Jaime Valentí ha col·locat en una casa del carrer de la Llibreteria». Q136 Obres públiques 3/1 1179. AMCB, 1851.

## Enllaços externs

* «Casa del carrer Llibreteria, 13». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Viva la Quinta Brigada

Viva la Quinta Brigada (llistada com Viva la Quince Brigada en gravacions posteriors) és una cançó de Christy Moore sobre els irlandesos que van lluitar a la Guerra Civil Espanyola contra Franco. El títol es va inspirar en una cançó espanyola sobre la guerra, Ay Carmela, de la qual "Viva la Quinta Brigada" és la lletra inicial.
Moore va escriure aquesta cançó optant per centrar-se en els voluntaris socialistes irlandesos (que en anys posteriors es coneixien com la Columna Connolly) que eren un petit contingent dins de la 15a Brigada Internacional. La melodia que va utilitzar era substancialment similar a la versió de Viva la Quince Brigada gravada per Pete Seeger i els Almanac Singers a principis dels anys quaranta.
La cançó es va inspirar en el llibre Connolly Column de 1979 del veterà de la Guerra Civil Espanyola Michael O'Riordan. Moore va dir:
| « | (anglès) Without Michael O'Riordan I'd never have been able to write Viva la Quince Brigada. I must have performed the song over a thousand times and every single time I sing it I think of Mick and wonder how can I ever thank him enough. In Spain in 1983 I was reading his book, Connolly Column – the story of the Irishmen who fought for the Spanish Republic, and I began this song as I read on. The song was lifted entirely from his book | (català) Sense Michael O'Riordan mai hauria estat capaç d'escriure Viva la Quinta Brigada. He d'haver interpretat la cançó més de mil vegades i cada cop que la canto penso en Mick i em pregunto com li podré agrair prou. A Espanya l'any 1983 estava llegint el seu llibre, Connolly Column, la història dels irlandesos que van lluitar per la República Espanyola, i vaig començar aquesta cançó mentre seguia llegint. La cançó va ser extreta completament del seu llibre. | » |
| — Commemorative Address by Manus O'Riordan ||||
El títol de la cançó original de Moore -que es tradueix com "Long live the Fifth Brigade"- i va ser un lapsus a causa de la similitud en castellà entre "quinta" (cinquè) i "quince" (quinze). La major part dels voluntaris irlandesos van servir a la XV (Quinze) Brigada Internacional⁣; la "Cinquena Brigada" en canvi, no era una de les Brigades Internacionals. La cançó més tard va aparèixer com a Viva la Quince Brigada mentre Moore va corregir l'error en gravacions posteriors. Tots dos títols són correctes, però, originàriament hi havia deu brigades a l'exèrcit espanyol, les cinc brigades internacionals es van afegir després a la llista fent de la 5a Brigada Internacional la 15a Brigada de la república espanyola.

## Vegeu també

* Columna Connolly
* Michael O'Riordan

## Referències

* ↑ «Commemorative Address by Manus O'Riordan» (en anglès). Welcome to SIPTU - The Union For All Workers - Archived SIPTU publications. Arxivat de l'original el 19 novembre 2007. [Consulta: 15 agost 2023].

## Enllaços externs

* Lletra de Viva la Quinta Brigada a la web de Christy Moore
# Ventspils

La ciutat de Ventspils (rus Вентспилс; alemany: Windau, polonès: Windawa, livonià: Vǟnta) és una de les nou ciutats republicanes de Letònia, d'acord amb la Reforma Territorial Administrativa de Letònia de l'1 de juliol de 2009. Està situada al nord-oest de Letònia, a la vora del Mar Bàltic i a 185 km de Riga. El seu nom ve del riu Venta, que la travessa, i vol dir "«el castell sobre el Venta»".

## Vegeu també

* Escola Universitària de Ventspils
* Port lliure de Ventspils

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial Arxivat 2012-09-14 at Archive.is
* Universitat de Ventspils
* Centre Internacional de Ràdio i Astronomia de Ventspils
* Basketbola Klubs Ventspils
# Xanca de Przewalski

La xanca de Przewalski (Grallaria przewalskii) és una espècie d'ocell de la família dels gral·làrids (Grallariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial dels Andes del nord del Perú.

## Referències

* ↑ «Xanca de Przewalski». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Xanca de Cundinamarca

La xanca de Cundinamarca (Grallaria kaestneri) és una espècie d'ocell de la família dels gral·làrids (Grallariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial dels Andes del centre de Colòmbia.

## Referències

* ↑ «Xanca de Cundinamarca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Casa Romeu

Casa Romeu (també Casa Rumeu) és una casa del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al sud-est del nucli urbà de la població de Cadaqués, en una zona elevada del carrer de ses Oliveres, a l'altura de la platja des Pianc en direcció est.
Edifici notablement adaptat al paisatge que l'envolta. Es tracta d'una casa d'una sola planta estructurada per mitjà de tres mòduls pentagonals units, amb les cobertes de teula àrab de forma piramidal, predeterminades per la planta de l'edifici. L'edifici està bastit amb lloses escairades de pedra pissarra vista, referència a l'arquitectura tradicional de la zona, i les façanes presenten grans finestrals de vidre que il·luminen àmpliament l'interior.
La zona destinada a la sala d'estar-menjador presenta un gran porxo exterior, que integra la construcció amb el paisatge. De l'interior de l'edifici destaca la sala d'estar, amb una singular estructura de fusta que configura l'espai i soporta la coberta. Consisteix en un sistema de bigues perfectament lligades amb un centre geomètric hexagonal de ferro. L'exterior de la finca es correspon amb un espai enjardinat, amb terrasses a diferents nivells organitzades amb escales i terraplens delimitats per parets de contenció fetes amb pissarra de la zona. La vegetació es correspon sobretot amb oliveres plantades.

## Història

Als arquitectes Frederic de Correa i Ruiz i Alfons Mila i Sagnier se'ls va atorgar el premi FAD 1971 per l'edifici l'Atalaya, ubicat al carrer Diagonal, 523 de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Romeu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Castell de Miralles (Vilajuïga)

Castell de Miralles és una ruïna al terme de Vilajuïga (l'Alt Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional. Situades damunt del cim del turó acinglerat de la Roca de Miralles o Roca Pujolar, penya abrupta unida a la serra per un collet, en el punt de confluència entre els termes municipals de Vilajuïga, Llançà i el Port de la Selva.
Els vestigis conservats són minsos i es concentren a la part de ponent del replà superior del turó. Destaquen les restes d'una torre bastida amb pedres lligades amb morter, de la que només es conserva una mínima part del fonament i una banqueta de contenció. A mitjans del segle xx, damunt les restes, s'hi va construir un búnquer de formigó, mig soterrat i camuflat amb un folrat de pedres de la pròpia fortificació. A la part de llevant de la torre s'observa una feixa feta amb pedres i fang. També es distingeixen les restes de dos antics edificis, actualment coberts per un gran enderroc, bastits en pedra seca i amb algunes restes d'opus spicatum. Malgrat tot, sembla probable que aquestes restes no estiguin relacionades amb les funcions defensives del castell ni amb el mateix edifici. També es documentaren rastres de ceràmica romana que fan pensar que hi havia un assentament anterior.

## Història

El castell de Miralles és una fortificació alt-medieval, bastida segurament abans de la dominació sarraïna, que caigué en desús i va perdre la seva utilitat defensiva després del segle xi. A partir d'aquest moment sols es menciona com a topònim.
La fortalesa és documentada per primera vegada vers el 926, en una donació que Tassi i la seva muller feren al monestir de Sant Pere de Rodes. Vora el 974 es tornà a mencionar, juntament amb l'església de Sant Pere, en una altra donació de Gausfred comte d'Empúries-Rosselló al cenobi mencionat.
Els rastres de ceràmica romana fan pensar que hi havia un assentament anterior. Igualment les restes d'opus spicatum en alguns paraments, indica que possiblement hi hagués una assentament visigòtic anterior.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castell de Miralles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Castell de Miramar

El Castell de Miramar, que està situat a la costa adjacent a Trieste (Itàlia), va ser construït al segle xix per voluntat de l'arxiduc Maximilià d'Habsburg sobre una extensió de 22 hectàrees per compartir-hi la seva estada amb la seva dona, la princesa Carlota de Bèlgica.
Va ser aquí on una comissió de mexicans conservadors que afavorien la monarquia al seu país en la segona part del segle xix es va entrevistar amb Maximilià el 3 d'octubre de 1863. La delegació mexicana que va ser encapçalada José María Gutiérrez de Estrada i integrada per José Hidalgo, Juan Nepomuceno Almonte, el doctor José Pablo Martínez del Río, Antonio Escandón, Tomás Murphy, Adrián Woll, Ignacio Aguilar y Marocho, Joaquín Velázquez de León, Francisco Javier Miranda, y Ángel Iglesias com a secretari, va expressar davant l'arxiduc de la Casa dels Habsburg la petició dels monarquistes mexicans perquè aquest se cenyís la corona mexicana i ocupés el tron de Mèxic.
El castell, localitzat a pocs quilòmetres al nord de la ciutat de Trieste, va ser dissenyat per l'arquitecte vienès Carl Junker entre 1856 i 1860. En l'enorme parc que envolta el castell es troba el "Castelleto", un palauet que va ser la casa dels cònjuges durant la construcció del Castell de Miramar, aquest posteriorment es va convertir en lloc de tancament temporal de Carlota, quan va empitjorar el seu estat mental després de l'afusellament del seu marit a Mèxic.
Al seu interior, el castell es divideix en diverses seccions: la planta baixa va ser la residència de Maximilià I i la seva esposa Carlota, mentre que el pis superior va ser condicionat en el període de residència del duc Amadeu II d'Aosta, qui va viure-hi al voltant de set anys, i que va canviar algunes de les habitacions a l'estil de la seva època.

## El museu

El castell va ser utilitzat com a museu i en el seu interior també s'hi conserva una valuosa col·lecció de gerros orientals. A dins, els visitants hi poden admirar les habitacions de Maximilià i la seva esposa Carlota, la sala d'informació que explica la història de la construcció del castell i el parc, així com les habitacions on va viure el duc Amedeo d'Aosta (mobles de 1930 - estil racionalista). Totes les habitacions estan ben conservades i mantingudes, tots els mobles són originals; ornaments, mobles i objectes que daten de mitjan segle xix. Particularment dignes d'esment són la sala de música, on Carlota es va entrenar en el so del piano, visible ara a la sala VII. A la Sala XIX hi ha una sèrie de pintures de César Dell'Acqua que representen la història de Miramar. Finalment, els visitants poden visitar el Saló del Tron, que va ser recentment restaurat a la seva antiga esplendor.

## Galeria

* Retrat de Maximilià i Carlota, per Santiago Rebull.
* Entrada principal.
* Castell de Miramar.
* Castell de Miramar amb el jardí (ca. 1880)

## Enllaços externs

* Castell de Miramar - Lloc web oficial
* El Castell de Miramar a YouTube
* - Miramar, Parc i Castell
# Castell de Miralles (Tremp)

El Castell de Miralles era un castell medieval, d'època romànica, del poble desaparegut del mateix nom al terme municipal de Tremp, dins de l'antic terme d'Espluga de Serra. El primer esment escrit data del 837.documentat des de l'any 837. Prop seu, al nord, hi ha les ruïnes del despoblat de Miralles i de l'església de Santa Maria de Miralles.
El castell de Miralles, amb el poble del mateix nom, foren el centre administratiu de la vall, que comprenia tot de llocs documentats, alguns dels quals encara existeixen avui dia: el Riu, el Taxo, Tamúrcia, amb la Torre, Llastarri, Corbins, la Paül, la Paduleta, l'Espinalb, etcètera. Era clau en el control de les comunicacions per la Serra de Sant Gervàs.
Per la situació estratègica i pel terme que en depenia, Miralles fou molt disputat, ja des del segle ix. Els castlans de Miralles adoptaren aquest cognom, i emparentaren amb els Vilamur i els mateixos Comtes de Pallars Sobirà. Al segle xii formava part dels dominis de la baronia d'Erill. Hi fou establerta la baronia de Miralles, que era un títol privatiu per als abats d'Alaó.
Queden algunes restes del castell, com els fragments de murs de la torre quadrada i algunes parets del recinte exterior de la fortificació, que s'adapta al relleu del lloc. Els carreus són petits, de pedra calcària, procedent de la mateixa muntanya on es dreçava aquest castell. Es pot datar aquesta construcció en el segle xi.

## Referències

* ↑ Miralles i Monserrat, Joan «Sobre l'origen geogràfic del llinatge Miralles a Montuïri» (pdf). Revista de la Societat d'Onomàstica, pàg. 38. ISSN: 2385-5177.
* ↑ Boix i Pociello, Jordi. «La Terreta. Espluga de Serra». A: Gran geografía comarcal de Catalunya.. volum 12: Pallars Sobirà, Pallars Jussà, Alta Ribagorça, Baixa Ribagorça, Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 978-84-85194-47-6.
* ↑ Boix i Pociello, Jordi; Larrègula i Badia, Ramon. «Castell de Miralles (Tremp)». A: Antoni Pladevall i Font. El Pallars. volum XV. Barcelona: Enciclopèdia catalana, 1993 (Catalunya romànica). ISBN 978-84-7739-566-9.

## Bibliografia

* Boix i Pociello, Jordi. «La Terreta. Espluga de Serra». A: Gran geografía comarcal de Catalunya.. volum 12: Pallars Sobirà, Pallars Jussà, Alta Ribagorça, Baixa Ribagorça, Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984. ISBN 978-84-85194-47-6.

## Enllaços externs

* «Miralles». Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Veseris

El riu Veseris va ser un antic riu o torrent de Campània vora el Vesuvi, segons diu Aureli Víctor.
Només es coneix el seu nom perquè a la seva riba es va lliurar una batalla entre els llatins dirigits pels cònsols Tit Manli Imperiós Torquat i Publi Deci Mus l'any 340 aC. Els romans es van atribuir la victòria però probablement va ser una batalla equilibrada sense guanyador. La batalla la descriu Titus Livi, que sembla indicar que hi havia una ciutat anomenada també Veseris o Veserim. Aureli Víctor expressament anomena el Veserim fluvium, i diu que els romans havien acampat a les seves ribes. Una mica més tard va tenir loc la batalla del Vesuvi, on va morir Publi Deci Mus.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Veseris». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 12 novembre 2022].