OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Multi-Purpose Internet Mail Extensions

MIME és l'acrònim anglès de Multi-Purpose Internet Mail Extensions, "Extensions de correu Internet multipropòsit".
És un estàndard per adjuntar arxius a missatges de correu electrònic, com ara gràfics, documents de processadors de text, arxius de so, etc. Quan s'envien arxius binaris, aquests es converteixen (codifiquen) a text usant l'estàndard MIME, el qual es pot veure en format text tot i ser incomprensible. L'estàndard MIME és una manera d'especificar tant el tipus d'arxiu que s'envia com el mètode que s'hauria d'usar per retornar-lo al seu format original. A més de programari de correu electrònic, l'estàndard MIME s'usa per identificar els arxius que s'envien a clients Web. Els nous formats de fitxers es poden afegir simplement actualitzant la llista de parells de tipus MIME en els navegadors i el programari apropiat per a gestionar cada tipus.
El 1991 la IETF (Internet Engineering Task Force) va començar a desenvolupar aquesta norma i des de 1994 totes les extensions MIME són especificades de forma detallada en diversos documents oficials disponibles a Internet (RFC 2045-2049).
Actualment cap programa de correu electrònic o navegador d'Internet pot considerar-se complet si no accepta MIME en les seves diferents formes (text i formats d'arxiu).
Malgrat que MIME és un estàndard dissenyat per a transferències de correu amb protocol SMTP, els tipus de contingut que defineix també es fan servir en altres protocols de comunicació. En el protocol de transferència d'hipertext (HTTP) per a la World Wide Web, els servidors insereixen una capçalera MIME al començament de cada transmissió web. Els clients fan servir la capçalera de tipus de contingut per a seleccionar una aplicació que permeti visualitzar correctament el tipus de dades indicat.

## Nomenclatura de tipus

MIME assigna un nom a cada tipus de dades. Els noms segueixen el següent format:
tipus / subtipus (tipus com a subtipus són cadenes de caràcters)
El tipus defineix la categoria general de les dades i el subtipus defineix un tipus més específic d'aquestes dades. El tipus tenir els següents valors:
* text: Indica que el contingut és text pla. Exemples de subtipus: html, xml
* multipart: Indica que té múltiples parts de dades independents. Exemples de subtipus: form-data, enviat cada dia
* message: Per encapsular un missatge existent. Per exemple quan volem respondre a un missatge de correu incorporant el missatge origen. Exemples de subtipus: partial, RFC822
* image: Indica que és una imatge. Ex de subtipus: png, gif
* audio: Indica que és un àudio. Exemples de subtipus: mpeg, avi
* vídeo: Indica que és un vídeo. Exemples de subtipus: mp4, 32kadpcm
* application: Indica que es tracta de dades d'aplicació dels quals poden ser binaris. Exemples de subtipus: json, pdf

## Enllaços externs

* Llista completa dels tipus MIME
# Multi-paradigma

Un llenguatge de programació multiparadigma és el que suporta més d'un paradigma de programació. Segons ho descriu Bjarne Stroustrup, permeten crear “programes utilitzant més d'un estil de programació”.
L'objectiu en el disseny d'aquests llenguatges és permetre als programadors utilitzar el millor paradigma per a cada treball, admetent que cap resol tots els problemes de la forma més fàcil i eficient possible.
Per exemple, llenguatges de programació com a C++, Genie, Delphi, Visual Basic o PHP, combinen el paradigma imperatiu amb l'orientació a objectes. Fins i tot existeixen llenguatges multiparadigma que permeten la mescla de manera natural, com en el cas de Oz, que té subconjunts (particularitat dels llenguatges lògics), i altres característiques pròpies de llenguatges de programació funcional i d'orientació a objectes. Un altre exemple són els llenguatges com Scheme (paradigma funcional) o Prolog (paradigma lògic), que compten amb estructures repetitives, pròpies del paradigma imperatiu.

## Paradigmes de programació

* En el núvol
* Imperativa
* Lògica
* Funcional
* Declarativa
* Estructurada
* Dirigida per esdeveniments
* Modular
* Orientada a aspectes
* Orientada a objectes
* Amb restriccions
* A nivell funcional (John Backus)
* A nivell de valors (John Backus)
* Esotèric
# Pelopea (filla de Pèlias)

Segons la mitologia grega, Pelopea (en grec antic Πελόπεια) va ser una filla de Pèlias, rei de Iolcos.
Es deia que, unida amb Ares, va ser mare de Cicne.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 170. ISBN 8429741461.
# Pelopea

«Pelopea» té aquests significats:
# Mènsula

* Aquest article tracta sobre l'element arquitectònic. Vegeu-ne altres significats a «Mènsula ferroviària».
La mènsula, també anomenada cartel·la, modilló o permòdol, és un element arquitectònic encastat i sobresortint d'un mur, la funció principal del qual és la sustentació d'altres elements com arcs, cornises, bigues, prestatges, els extrems d'una llinda, etc.

## Tipus

Hi ha dos tipus de mènsula, tots dos basats en el mateix principi: element arquitectònic de sustentació.
* D'una banda, hi ha les mènsules utilitzades en el romànic i el gòtic per a fer de punt de trobada de les arcades cegues, dins de l'ornamentació denominada llombarda. De vegades, eren pedres trapezoidals llises, de vegades esculpides, sovint amb caps humans o d'animals. Una derivació d'aquest darrer concepte fa que, a voltes, apareguin mènsules simplement ornamentals.
* D'altra banda, hi ha les mènsules en què se sostenen l'arc i la tija de la columna, formant així una zona de suport del sostre respecte del mur d'on arrenca. Van utilitzar-se molt durant la segona meitat del segle xvii per por que les voltes de canó caiguessin, ja que eren molt inestables, però en bastants esglésies romàniques, ja hi ha mènsules originals. Eren, per exemple, emprades en els casos en què l'església no era coberta amb volta de canó, sinó amb un embigat de fusta.

## Vegeu també

* Permòdol
* Petxina (arquitectura)
* Pont en mènsula
* Jenga

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.73. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 3 desembre 2014].
# Mènecles de Barca

Mènecles (en grec antic: Μενεκλῆς, llatí: Menecles) fou un historiador de l'antiga Grècia nadiu de la ciutat de Barca, a la Cirenaica, entorn del segle v aC.
Fou autor d'una obra sobre la història de Líbia, de la qual es conserva un fragment sobre Batos V de Cirene. Ateneu també el fa l'autor d'una obra històrica sobre Atenes (περὶ Ἀθηνῶν) que va portar discussions sobre la seva autoria a l'antiguitat, atès que podria ser obra seva, segons Eli Harpocratió i l'Etymologicum Magnum, o de Domici Cal·lístrat, segons la Suda, però sembla més probablement obra de Cal·lístrat. El mateix Ateneu, parlant de cert Mènecles, diu que va escriure una obra anomenada συναγωγή (Assemblea), que potser és aquest autor.

## Referències

* ↑ 1.Menecles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1035
# Peter Rice

Peter Rice (Dundalk, 16 de juny de 1935-Londres, 25 d'octubre de 1992), fou un enginyer irlandès, que va treballar a l'Òpera de Sydney, a la Piràmide del Louvre i al Centre Pompidou de París, entre altres importants construccions.
El 1992 va ser el segon enginyer guardonat amb la Reial Medalla d'or d'Arquitectura del Royal Institute of British Architects.

## Projectes

* Òpera de Sydney, Sydney, Austràlia; 1957
* Crucible Theatre, Sheffield, Anglaterra; 1967
* Amberly Road Children's Home, Londres; 1969
* National Sports Centre, Crystal Palace, Londres; 1970
* Arts Centre, Warwick University, Coventry, Anglaterra; 1970
* Perspex spiral staircase, jeweller's shop, Jermyn Street, Londres; 1970
* Super Grimentz Ski Village, Valais, Suïssa; 1970
* Conference Centre, Mecca, Arabia Saudi; 1971
* Centre Pompidou (Beaubourg), Paris, França; 1971
* Jumbo jet hangar, Johannesburg, Sud-àfrica; 1976
* TGV Station Lille, Lille, França; 1994
* Mobiles Zelt in London Londres; 1992
* TGV Station Roissy, França; 1991-94
* Elektronikfabrik Thomson Saint-Quentin-en-Yvelines; 1990
* Umbau des Louvre Paris-1er, França; 1988-93
* Cité des Sciences et de l'Industrie Paris-19e, França; 1986
* De Menil Collection Houston, EUA; 1981-86
* IBM Pavillon 1980-84
* 'Quartierslaboratorium' für Stadterneuerung Otranto; 1979
* Residential Complex Corciano; 1978-82

## Enllaços externs

* Arquitectes de Irlanda - Peter Rice, Enginyer (1935-1992) Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* Saló de la fama Arup a les innovacions Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* El premi Peter Rice Arxivat 2007-03-14 a Wayback Machine.
* L'enginyer imaginatiu
# Namwon

Namwon (en coreà: 남원시, romanització revisada: nam-wonsi, llegiu: namu) és una ciutat de la província de Jeollabuk-do, al sud-est de la república de Corea del Sud. Està situada al sud de Seül, a uns 250 km (3.5 hores en autobús), i a 50 km al sud-est de Jeonju (40 minuts en autobús). La seva àrea és de 752.06 km² i la seva població total és de 88.500 habitants (2009).
Coneguda també com "la ciutat de l'amor", a causa d'una història famosa d'amor de Corea anomenada Chunhyang i que té un santuari dedicat a aquesta obra.

## Administració

La ciutat de Gimje es divideix en 9 districtes (dong), 15 municipis (myeon) i 1 vila (EuP).

## Història

Namwon va ser fundada l'any 685 durant el mandat del rei Sinmun de Silla. El comtat de Namwon va ser fundat l'1 d'abril del 1895. La ciutat va ser atacada en les Invasions japoneses a Corea (1592-1598) on es mantenien personal de l'exèrcit i civils, al final els japonesos van entrar a la ciutat matant-los a tots.
# Philadelphia (Mississipi)

Philadelphia és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 7.303 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Philadelphia tenia 7.303 habitants, 2.950 habitatges, i 1.899 famílies. La densitat de població era de 265,8 habitants per km².
Dels 2.950 habitatges en un 30,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,8% hi vivien parelles casades, en un 20,4% dones solteres, i en un 35,6% no eren unitats familiars. En el 32,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,1% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 25,9% entre 25 i 44, un 21% de 45 a 60 i un 17,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 73,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.438 $ i la renda mediana per família de 30.756 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.731 $ mentre que les dones 20.735 $. La renda per capita de la població era de 15.787 $. Entorn del 25,1% de les famílies i el 28,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Philadelphia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Philadelphia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Nan

«Nan» té aquests significats:
* Nan (ésser mitològic)
* Nan o cabuts, també anomenats capgrossos, cabets o nans. Figures antropomorfes que apareixen a les festes populars
* Nan persona afectada de nanisme
* NaN, acrònim en anglès de Not a Number, en informàtica es fa servir per referir representacions d'indeterminacions, arrels de nombres negatius (nombres imaginaris), etc
* Min Nan família de dialectes del xinés parlats al sud de Fujian i les regions veïnes
* Wang Nan (Fushun, República Popular de la Xina, 1978), jugadora de tennis de taula xinesa
* Nan Chao, regne dels thais i bais que va florir a l'Àsia a partir del segle VIII a les terres de la moderna província de Yunnan, a la Xina.
* Norwegian Air Norway, una aerolínia de baix cost noruega.
* Puig Nan, muntanya de Capmany a la comarca de l'Alt Empordà
* Nan (província), una de les províncies de Tailàndia
* Nan (ciutat), ciutat de Tailàndia
Viccionari
# Museu Grévin – Forum des Halles

El Museu Grévin – Fòrum des Halles va ser un museu de cera localitzat en les Halles de París, nivell 1, en el 1r districte de París al número 1 del carrer Pierre Lescot, París, França. Va obrir el 1981 i va tancar el 1996.
El museu era un annex del Museu Grévin, dedicat a la vida de la Belle Époque (1885-1900). Va presentar 21 escenes animades amb efectes de so.

## Referències

* ↑ Jpd. «Paris-bise-art : Musées disparus», 17-10-2016. [Consulta: 12 febrer 2021].
* ↑ «Forum des Halles» (en francès). [Consulta: 12 febrer 2021].
* ↑ «Le Forum des Halles (Paris) France | Paris france, Paris, France» (en anglès). [Consulta: 12 febrer 2021].
# Museu Guggenheim (Venècia)

El Museu Guggenheim de Venècia, també conegut com La col·lecció de Peggy Guggenheim, és un museu d'art que es troba al districte Dorsoduro de Venècia, i constitueix un dels museus més importants d'Itàlia d'art europeu i americà de la primera meitat del segle xx.
La Col·lecció Peggy Guggenheim està situada al Palazzo Venier dei Leoni, un palau abocat al Gran Canal del segle xviii dissenyat per l'arquitecte venecià Lorenzo Boschetti. Comprat per Peggy Guggenheim el juliol de 1949, el Palau va ser casa seua durant trenta anys. El 1951 el palau, els seus jardins, ara anomenats Nasher Sculpture Garden, i seua col·lecció d'art s'obriren al públic d'abril a l'octubre per a la seua visualització. La seua casa es va mantenir oberta fins a la seua mort en Camposampiero, prop de Pàdua, el 1979, quan la Solomon R. Guggenheim Foundation, dirigida per Peter Lawson-Johnston, va assumir la gestió del palau i la seua col·lecció. L'abril del 1980, la Col·lecció Peggy Guggenheim va tornar a obrir, des de 1985 s'ha obert durant tot l'any.
Presenta la col·lecció personal de Peggy Guggenheim (1898-1979, ex-exposa de l'artista Max Ernst i neta del magnat Solomon R. Guggenheim) d'art del segle xx, obres mestres de la col·lecció de Gianni Mattioli, el jardí d'escultura de Nasher, així com exposicions temporals. Les obres de la col·lecció inclouen alguns exemples destacats d'art modern americà i del futurisme italià. També compta amb obres cubistes, surrealistes i pertanyents a l'expressionisme abstracte. Inclou obres notables de Picasso, Salvador Dalí, René Magritte Brancusi (amb una escultura de la sèrie Ocell en l'Espai) William Congdon, Conrad Marca-Relli, Pollock, Vassili Kandinski. Completa i valuosa és la col·lecció relacionada amb l'informalisme abstracte italià, amb importants obres de Lucio Fontana, Afro Basaldella, Agostino Bonalumi, Toti Scialoja, Giuseppe Santomaso Tancredi Parmeggiani, Emilio Vedove i Carla Accardi. La seua obra més famosa és el bronze de 1948 L'angelo della città (L'àngel de la ciutat) de Marino Marini, situat davant de l'entrada del museu.
La col·lecció de Peggy Guggenheim és gestionada per la Fundació Solomon R. Guggenheim, que també gestiona el museu de Solomon R Guggenheim de Nova York, el museu de Bilbao, el Deutsche Guggenheim de Berlín i el Guggenheim-Hermitage de Las Vegas.
L'any 2008 va ser visitada per 346.862 persones.

## Vegeu també

* Interiors holandesos, obra de Joan Miró exposada al museu.

## Referències

* ↑ http://www.guggenheim-venice.it/inglese/museum/contact.html Arxivat 2011-04-30 a Wayback Machine.
* ↑ Vail, Karole. Peggy Guggenheim: A Celebration. Guggenheim Museum Publications: New York, New York; 1998. p. 77
* ↑ Ibid.
* ↑ Vail, Karole. Peggy Guggenheim: A Celebration. Guggenheim Museum Publications: New York, New York; 1998. p. 92
* ↑ Tacou-Rumney, Laurence. Peggy Guggenheim. Flammarion: Paris, France; 1996. p. 171.
* ↑ http://www.guggenheim-venice.it/inglese/museum/palazzo.html Arxivat 2011-07-16 a Wayback Machine.
* ↑ «Touring Club Italiano - Dossier Musei 2009». Arxivat de l'original el 2011-04-09. [Consulta: 18 maig 2011].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Santo André (Brasil)

Santo André és una ciutat de l'estat brasiler de São Paulo situada a 18 km de la ciutat de São Paulo. Fa part de la regió metropolitana de la capital.
En els anys 1950 i 1960 van començar instal·lar-se grans indústries (especialment indústries mecàniques i de peces per automòbils) i el gran creixement de la seva població.

## Districtes

* Paranapiacaba
* Utinga
* Capuava
* Camilopolis

## Esports

* Esporte Clube Santo André, el club de futbol de la ciutat.

## Història

El nom de la ciutat es remunta a l'antiga ciutat de Santo André dona Borda do Campo, que existia al Gran ABC. Aquest poble va ser fundat per John Ramalho, que es va unir a la Bartira Índia, la filla del cap de Tibiriçá de la tribu de Guaiana. El 8 d'abril de 1553, la seva sol·licitud per a transformar la regió en què vivia a Vila va comptar amb la presència del governador Tomé de Sousa.
En 1558, Ramalho ha de governar la ciutat com Capità General. El 1560, a causa de la rivalitat entre els jesuïtes de Sao Paulo i l'alcalde i el conflicte amb els pobles indígenes de la Federació de Tamoios, el Governador General de Mem de Sá va decidir traslladar del poble als camps de Sao Paulo, que des de 1.554 s'ha situat el Col·legi de São Paulo - construït a la pista actual de l'Escola.
El 1889 va ser instal·lada al municipi de Sant Bernat, que incloïa el territori que ara s'anomena el Gran ABC, que és Santo André, São Bernardo do Campo, São Caetano, Diadema, Maua, Ribeirão Pires i Rio Grande da Serra.
El nom de Sant Andreu només va reaparèixer el 1910 amb la creació d'un districte a la vora del tren de Sao Paulo o el Jundiaí Santos. En aquest moment, la regió va ser la zona de l'estació de tren, el municipi de Sant Bernat.
(Més informació pot ser afegit a la consulta amb el Museu Municipal, ubicat a Rua Senador Flaquer el municipi de Santo André, a l'estat d'SP.

## Demografia

Gran part de la població de la ciutat és descendent d'immigrants italians, espanyols, portuguesos, japonesos i alemanys. Però un no ha d'ignorar la història de São Paulo abans de la immigració, amb la formació d'origen portuguès, indígenes i africans.
No obstant això, des de la dècada de 1960, l'afluència de persones d'altres estats per a la ciutat va augmentar considerablement. S'estima que actualment al voltant del 20% de la població de Sant Andreu no és Sao Paulo. Bahia, Minas Gerais i Paraná, els immigrants són més nombrosos.

## Enllaços externs

* Lloc web de l'ajuntament de Santo André (portuguès)
# Unión Deportiva Lanzarote

La Unión Deportiva Lanzarote és un club de futbol canari de la ciutat d'Arrecife a Lanzarote.

## Història

La Unión Deportiva Lanzarote neix l'agost de 1970 després de la fusió de diversos clubs locals amb l'objectiu de crear un club potent que representés a l'illa. Aquests clubs foren el Club Deportivo Lanzarote, el Club Deportivo Torrelavega, el Club Deportivo Orientación Marítima, la Unión Deportiva Valterra, el Club Deportivo Lomo, el Club Deportivo Arrecife i el Club Deportivo Teguise.
El gener de 2008 se signà un acord de col·laboració amb el club Orientación Marítima per a fusionar-se a partir de la temporada 2008/2009, formant un nou club que s'anomenarà Unión Deportiva Lanzarote-Marítima.
Disputa els seus partits a la Ciutat Esportiva de Lanzarote, antigament conegut com a Avendaño Porrúa, inaugurada el 1968, amb una capacitat per a 7.000 espectadors, i que comparteix amb la Orientación Marítima.

## Dades del club

* Temporades a Primera divisió: 0
* Temporades a Segona divisió: 0
* Temporades a Segona divisió B: 7
* Temporades a Tercera divisió: 16
* Millor posició a la lliga: 1r (a 2a B, temporada 03-04)
* Pitjor posició a la lliga: 17è (a 2a B, temporada 99-00)

## Entrenadors

* 1970-71 Román Cabrera
* 1970-71 Antonio Collar
* 1971-72 Daniel Ganado
* 1971-72 Miguel Cabrera
* 1972-73 Román Cabrera
* 1973-74 Pedro Martínez
* 1974-76 Olimpio Romero
* 1976-77 José Antonio Pérez Marrero
* 1977-79 Román Cabrera
* 1979-80 Carlos Quintana
* 1980-81 Alvaro Pérez
* 1981-82 Josef Toth
* 1982-84 Emilio Bonilla
* 1983-84 Román Cabrera
* 1984-87 Quico Oubiña
* 1986-87 Ernesto Cedrés
* 1987-89 Olimpio Romero
* 1988-89 Román Cabrera
* 1988-89 Manuel Cedrés
* 1988-89 Ernesto Cedrés
* 1988-91 Carlos Quintana
* 1991-93 Quico Oubiña
* 1992-93 Carlos Quintana
* 1993-95 Benito Morales
* 1995-96 Paco Causanilles
* 1995-96 Jorge Lemes
* 1996-97 José Manuel Aparicio
* 1997-00 Juan Manuel Rodríguez
* 2000-02 Juan Antonio Machín
* 2001-02 David Amaral
* 2002-04 José Luis Mendilibar
* 2004-05 José Antonio Fernández
* 2004-05 José Antonio Sosa Espinel
* 2004-06 Adolfo Pérez
* 2005-06 Alvaro Pérez
* 2006-07 Paco Gutiérrez

## Presidents

* 1970-1973: Ginés Ramírez Cerdá
* 1973: Manuel Perdomo Hernández (Junta Gestora)
* 1973-1976: Bernardo Morales Méndez
* 1976-1979: José Vicente Ferrán Olmo
* 1979: Vicente Guerra Rodríguez (Junta Gestora)
* 1979-1982: Manuel Barreto González
* 1982: Marcelino Miranda (Junta Gestora)
* 1982-1986: Manuel Francisco Marín
* 1986-1988: Carlos Henríquez de Castañondo
* 1988-1989: Manuel Francisco Marín
* 1989: Martín Martín Martín (Junta Gestora)
* 1989-1998: José Domingo Machín
* 1998-2001: Andrónico Pérez
* 2001-2005: Estanislao García
* 2005 -avui: Victoriano Elvira

## Palmarès

* Segona Divisió B (1): 2004
* Tercera Divisió (1): 2001

## Enllaços externs

* Web oficial

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2008-01-19. [Consulta: 7 maig 2008].
# Edurne, modista bilbaína

Edurne, modista bilbaína va ser una pel·lícula muda espanyola, el primer llargmetratge realitzat al País Basc de roducció espanyola, dirigida el 1924 per Telesforo Gil del Espinar de Segòvia i produïda per Mauro Azcona. Va ser un gran èxit, guanyant cinc vegades més que els diners gastats.
Va ser gravat a Bilbao, Barakaldo i al voltant de Sant Sebastià, en la que es fuig del folklorisme i s'intenta fer crítica social sobre la situació dels treballadors, molts dels quals hi participaren com a extres gratuïtament. Sembla que no es van fer còpies de l'original i només se'n conserven fragments.

## Sinopsi

José Mendizábal, treballador d'Altos Hornos, es posa malalt i marxa a casa, on l'esperen la seva esposa Marta i els seus fills bessons, Josetxu i Edurne. Al cap d'una estona mor. Marta treballa com a nodrissa, Josetxu a Altos Hornos i Edurne de modista. Bruno, el llogater d'Edurne, intenta seduir-la, però com no pot decideix desnonar-la. Tanmateix ho impedeix l'enginyer Alberto Aldasoro, enamorat d'Edurne.

## Personatges

* Cesáreo Fraguas
* Carmen Gil: neskatoa
* Isabel Gil: neskatoa
* Telesforo Gil del Espinar: Josetxu
* Victoria Gil: neskatoa
* Félix González
* Nieves González: Edurne
* Teresa González

## Referències

* ↑ Edurne, modista bilbaína, Auñamendi Eusko Entziklopedia
* ↑ «Edume, modista bilbaina»: Algo más que un mito cinematográfico a bilbao.eus

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a Vimeo