OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lambert II de Lovaina

Lambert II Balderic de Lovaina, dit el Cenyit, mort el 19 de juny de 1054. Va ser comte de Louvain i de Brussel·les de 1040 a 1054. Era fill de Lambert I, comte de Lovaina i de Brussel·les, i de Gerberga de Lotaríngia.
Segons la Vita Gudilae (entre 1048-1051) Lambert II va succeir al seu germà, Enric I. Va heretar el patrimoni que els comtes de Lovaina havien reunit i es va entestar a augmentar-lo a costa de les autoritats imperial i religiosa (abadies de Nivelles i de Gembloux, així com el bisbat de Lieja). És així com apareix en lluita contra Wazon, bisbe de Lieja, el 1046 i després enfrontat a l'emperador el 1051. Va fundar el 1047 el capítol de Santa Gudila a l'església de Sant-Miquel a Brussel·les.
Es va unir a la rebel·lió de Balduí V de Flandes contra l'emperador alemany Enric III, però el 1054 ca morir en una batalla contra l'exèrcit imperial prop de Tournai. Va ser enterrat a l'abadia de Nivelles, on és commemorat al necrologi el 19 de juny.(Fonts: per l'any: Crònica de Sigebert de Gembloux, ad annum 1056; per a la data: necrològica de l'abadia de Nivelles).
Un cert Lambert de Brussel·les, mencionat el 1062 (el que feia pensar que el comte Lambert de Lovaina no hauria mort fins després de 1062), seria en realitat el seu gendre, casat amb Gerberga de Lovaina (vegeu sota).

## Matrimoni i fills

Es va casar amb Oda de Verdun (morta després de 1054), filla de Goteló I de Lotaríngia, duc de Baixa Lotaríngia i d'Alta Lotaríngia, i va tenir a:
* Enric II, (1020 † 1078), comte de Lovaina i de Brussel·les
* Adela de Thuringe (casada amb Otó d'Orlamunde)
* Renyer, mort el 1077 en un combat a l'Hesbaye

## Referències

* Dictionaire Biographique de Belgique, Lambert II, dit Baldéric, per Alphonse Wauters
* Carl Knetsch, Das Haus Brabant. Genealogie der Herzoge von Brabant und der Landgrafen von Hessen, Darmstadt, vol. 1, 1917, S. 16-17, Tafel I
* ADB:Otto (Markgraf von Meißen)

## Referències

* ↑ Annalista Saxo 1070 (= G.H. Pertz (ed.), Monumenta Germaniae Historica, Scriptores IV, Hannover, 1844, pp. 697 Arxivat 2015-09-25 a Wayback Machine.).
* ↑ E. Brandenburg, Die Nachkommen Karls des Großen, Neustadt an der Aisch, 1998, p. 11, tabel 5, 132.
* ↑ C. Knetsch, Das Haus Brabant. Genealogie der Herzoge von Brabant und der Landgrafen von Hessen, Darmstadt, vol. 1, 1917, S. 16-17, Tafel I
* ↑ Deutsche Biographie
* ↑ C. Cawley, Brabant & Louvain, fmg.ac (2006-2015).
* ↑ Una teoria historiogràfica feia a la comtessa probablement una filla de Rainier I de Lovaina, fill de Lambert I de Lovaina. <e¡ref> F. Van Droogenbroeck, Paltsgraaf Herman II (+1085) en de stichting van de abdij van Affligem (28 juni 1062), Jaarboek voor Middeleeuwse Geschiedenis (Hilversum 1999) pàg. 38-95.
# Roca plutònica

Les roques plutòniques o intrusives són aquelles roques ígnies que s'han format a partir d'un refredament lent, en profunditat i en grans masses del magma. S'anomena plutons als seus jaciments.
Durant la seva formació el refredament és molt lent, permetent així el creixement de grans cristalls de minerals purs i resultant una textura heterogènia i granulosa. El granit, el gabre, la sienita, la diorita i la peridotita són exemples de roques plutòniques.
En termes quantitatius, les roques plutòniques són les més importants. Dominen aclaparadorament la composició de la Terra, estant constituït per elles la totalitat del mantell terrestre i la major part del volum de la Corfa terrestre. La resta de les roques forma només un recobriment en la Corfa superficial (roques ígnies volcàniques, roques sedimentàries, roques metamòrfiques i roques d'alteració) o, en el cas de les roques filonianes, dics i vetes entre les altres roques de volum relativament xicotet.
Les roques plutòniques, i en general les ígnies, són les roques primàries, a partir dels materials de les quals evolucionen les altres. Constituïxen la massa dels planetes tel·lúrics (rocosos), no sols la Terra, formada pel refredament i cristal·lització, després de la seua fusió, dels materials silicatats amb què es componen els planetes durant la seua acreció. També tenen presència, per idèntiques causes i mecanismes, en el nucli d'alguns planetes gegants o gegants de gas, en molts dels satèl·lits d'aquestos, o en els asteroides sòlids més grans.

## Referències

* ↑ «Roques ígnies». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Arxivat de l'original el 8 d’octubre 2022. [Consulta: 15 desembre 2022].
# Rojo y negro (pel·lícula)

Rojo y negro és una pel·lícula espanyola de 1942, dirigida per Carlos Arévalo Calvet. El títol del film fa referència als colors de la bandera de Falange, els mateixos que els de la políticament oposada Confederació Nacional del Treball.
La pel·lícula, estrenada en el madrileny cine Capitol el 25 de maig de 1942, no va agradar a les autoritats franquistes —el mateix Franco la va desaprovar després de veure-la en una projecció privada— i al cap de tres setmanes acabaria sent retirada de la cartellera, projectant-se per última vegada el 14 de juny de 1942.

## Argument

Luisa i Miguel són nuvis des que eren uns nens, i sempre han estat junts. Madrid és la seva residència. Durant la Segona República, Miguel s'afilia a un partit d'esquerres i Luisa a la Falange. Se succeeixen les destruccions d'esglésies, assassinats en ple carrer de militants polítics o propagandistes, i la crema de cultius. Després de la imatge d'una copa omplint-se d'aigua fins que desborda, esclata la Guerra Civil Espanyola.
Luisa comença una labor d'ajuda als companys de partit perseguits o capturats, cometent actes arriscats. Amb la finalitat de comprovar si un d'ells es troba en la txeca del Convent de les Adoratrius controlat per milicians cenetistes, hi entra fent-se passar per membre de les Joventuts Socialistes Unificades. Però l'encarregat sospita d'ella i la fa seguir quan torna a la seva casa.
Després del registre de la seva casa per part dels milicians, descobreixen el rebut de la seva afiliació al partit i és detinguda. En primer lloc és portada a la txeca de les Adoratrices, on és violada, i finalment la traslladen a la txeca de Foment.
Quan Miguel s'assabenta que està allí, corre en el seu cotxe a buscar-la, però en arribar descobreix que feia un quart d'hora que la hi havien portat per a afusellar-la. Corroït pel dolor, Miguel s'enfronta a trets contra una patrulla de milicians, provocant així la seva pròpia mort, per a així tornar a reunir-se amb la seva difunta estimada.

## Comentaris

El film destaca en el fotogràfic per l'ús del clarobscur i per la reconstrucció de la txeca de Foment com un edifici en secció, en el qual es mostren les seves diferents habitacions i passadissos en un pla seqüència.

## Notes i referències

* 1 2 García Fernández, José-Lorenzo «El intento frustrado de un nuevo cine falangista». Rastro de la Historia, 5 [Consulta: 4 agost 2018].
* ↑ Berthier i Sánchez-Biosca, 2012, p. 108.
* ↑ Font, 1976, p. 53.
* ↑ Torres, 2004, p. 28.
* ↑ Gubern, 1981, p. 68.
* ↑ «Cartelera madrileña: Cines». ABC, 14-06-1942, pàg. 2 [Consulta: 4 agost 2018].

## Bibliografia

* Berthier, Nancy. Retóricas del miedo. Imágenes de la Guerra Civil Española. Madrid: Casa de Velázquez, 2012.
* Font, Domènec. Del azul al verde. El cine español durante el franquismo. Avance, 1976.
* Gubern, Román. La censura. Función política y ordenamiento jurídico bajo el franquismo (1936-1975). Península, 1981.
* Torres, Augusto M. Directores españoles malditos. Madrid: Huerga y Fierro, 2004.

## Enllaços externs

* La película maldita. Comentari de la pel·lícula per Arturo Pérez-Reverte
# Rock Port

* No s'ha de confondre amb Rockport.
Rock Port és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens dels Estats Units del 2000 tenia 1.395 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rock Port tenia 1.395 habitants, 647 habitatges, i 368 famílies. La densitat de població era de 188,3 habitants per km².
Dels 647 habitatges en un 23,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,9% hi vivien parelles casades, en un 4,9% dones solteres, i en un 43% no eren unitats familiars. En el 40,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 26,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,08 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,79.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,9% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 22,7% entre 25 i 44, un 22,9% de 45 a 60 i un 28,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.571 $ i la renda mediana per família de 41.625 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.639 $ mentre que les dones 19.653 $. La renda per capita de la població era de 18.322 $. Entorn del 7,2% de les famílies i l'11,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rock Port». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rock Port». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Rock Hill (Nova York)

Rock Hill és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 1.056 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rock Hill tenia 1.056 habitants, 439 habitatges, i 303 famílies. La densitat de població era de 109,3 habitants per km².
Dels 439 habitatges en un 27,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,9% hi vivien parelles casades, en un 5,7% dones solteres, i en un 30,8% no eren unitats familiars. En el 24,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,41 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,1% tenia menys de 18 anys, un 4,5% entre 18 i 24, un 25,2% entre 25 i 44, un 28,2% de 45 a 60 i un 18,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 50.833 $ i la renda mediana per família de 53.708 $. Els homes tenien una renda mediana de 45.417 $ mentre que les dones 30.625 $. La renda per capita de la població era de 24.602 $. Entorn del 3,1% de les famílies i el 4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rock Hill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rock Hill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Larry Collins

John Lawrence Collins Jr., més conegut com Larry Collins (Hartford, Connecticut, 14 de setembre de 1929 - Frejús, França, 20 de juny de 2005), va ser un escriptor i periodista nord-americà.
Llicenciar en ciència per la Universitat Yale, als anys 50 es va traslladar a París, on fou destinat per complir el servei militar, durant dos anys a l'Estat Major de l'Armada dels Estats Units de Shape. Allà, fou on conegué l'escriptor Dominique Lapierre. El 1956 s'inicià en el periodisme a l'agència de notícies UPI. Anys després va ser traslladat a les delegacions de Roma, el Caire i Beirut, i més tard nomenat cap del servei del Pròxim Orient. Des de llavors, l'escriptor vivia entre Londres, els Estats Units i França, on el 1976 es va establir a la localitat de Ramatuelle.
Entre el 1961 i el 1965 va dirigir la corresponsalia a París del setmanari "Newsweek" i va començar la seva col·laboració amb Dominique Lapierre. Amb ell, durant un any en què tots dos van demanar l'excedència laboral, el 1964 va escriure "Paris brûle-t-il?", un llibre sobre l’alliberament de París al final de la Segona Guerra Mundial, "Crema París?" Del llibre, se'n vengueren més de dos milions d'exemplars i també fou portat al cinema amb molt d’èxit per René Clément. Va ser aleshores quan el director del setmanari li va oferir fer-se càrrec de la delegació al Saigon. Però Collins va preferir escriure, de nou amb Lapierre, la història del torero "El Cordobés", que va arribar a les llibreries amb el títol "O llevarás luto por mi" (1967). Ell mateix va confessar que aquesta era la seva obra favorita. L'èxit de vendes d'aquests llibres es va repetir en les següents col·laboracions, en què la parella va vendre almenys tres milions d'exemplars d'obres com "Oh, Jerusalem" (1971), "Aquesta nit la llibertat" (1975) i "El cinqué genet" (1980). Els seus gairebé 20 anys de col·laboració es van trencar el 1980, quan Lapierre va decidir agafar-se un descans. Collins va continuar escrivint en solitari i el 1985 va publicar "Fortitude", sobre la resistència antinazi i el desembarcament de Normandia. Tres anys després va arribar "Laberint", la seva segona obra en solitari, i més endavant Black Eagles (1995). A "Águilas negras" Collins va abordar l'arribada al poder de Panamà de Manuel Antonio Noriega i també va viatjar a Colòmbia el 1996, convidat pel president Ernesto Samper.
Paral·lelament a la literatura, Collins va mantenir una activitat periodística, amb col·laboracions per al diari France Soir o el New York Times Magazine. Els atemptats de l'11 de setembre de 2001 van fer retornar la col·laboració amb Lapierre a Is New York Burning? (2005).

## Referències

* 1 2 3 «Mor l'escriptor nord-americà Larry Collins». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), 20-06-2005 [Consulta: 4 desembre 2022].
* 1 2 3 «Larry Collins». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 4 desembre 2022].
* 1 2 3 «Larry Collins, miembro de uno de los tándem literarios más famosos». El Mundo, 21-06-2005 [Consulta: 4 desembre 2022].
# Roberto Challe

Roberto Challe (castellà: Roberto Chale) (Lima, 24 de novembre de 1946 - Lima, 10 de setembre de 2024) fou un futbolista peruà.
Jugà la Copa del Món de Mèxic 1970.
Pel que fa a clubs, Challe defensà, entre d'altres els colors del Centro Iqueño, Universitario de Deportes, Sport Boys i Sporting Cristal, al Perú, i l'Universidad Católica, a l'Equador.

## Referències

* ↑ «FIFA Statistics». Arxivat de l'original el 2014-04-11. [Consulta: 5 maig 2018].
# Roberto Castrovido Sanz

Roberto Castrovido Sanz (Madrid, 1864 - Mèxic, 1941) fou un periodista i polític espanyol, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica i durant la Segona República Espanyola.

## Biografia

Començà la seva carrera a Barcelona, on treballà a El Autonomista i La Avanzada. Després marxà a Santander, on fou director de La Voz Montañesa i La Voz Cantábrica. El 1903 es traslladà a Madrid, on fou nomenat director del diari El País i Vida Nueva, en el qual va escriure editorials crítics amb la Guerra del Marroc i la Setmana Tràgica de Barcelona. A les eleccions generals espanyoles de 1907 fou candidat republicà amb Benito Pérez Galdós i Alfredo Vicenti, però no fou escollit.
Posteriorment, substituí Francesc Pi i Arsuaga a la seva mort el 1912 com a diputat a Madrid pel Partit Republicà Democràtic Federal, escó que va repetir a les eleccions generals espanyoles de 1914, 1916, 1918 i 1919 per la Conjunció Republicano-Socialista. Quan es proclamà la Segona República Espanyola fou elegit diputat per Madrid per l'Aliança Republicana a les eleccions generals espanyoles de 1931. En acabar la guerra civil espanyola es va exiliar a Mèxic, on va morir el 1941.

## Bibliografia

* Moral Roncal, Antonio Manuel «Anticlericalismo y poder: la desacralización de las calles y los espacios públicos durante la Segunda República». Hispania Sacra, 64, Extra I, 2012, pàg. 47-68. DOI: 10.3989/hs.2012.026. ISSN: 0018-215X.

## Notes

* ↑ Moral Roncal, 2012, p. 56.

## Referències

* Galdós Polític
* Dades biogràfiques Arxivat 2009-09-24 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Lambaesis

Lambaesis o Lambaesa (grec antic: Λάμβαῖσα; llatí: Lambaesa i Lambese) va ser una de les principals ciutats de Numídia, al peu de les muntanyes de l'Aures (Mont Auraisus), que pertanyia als massilis (massylii).
Es trobava prop dels límits amb Mauritània. Era la seu de la Legió III Augusta. Està situada uns 11 quilòmetres al sud de l'actual ciutat de Batna, i 25 a l'oest de Timgad, a prop del poble modern de Tazoult. Actualment hi queden importants ruïnes entre les que destaquen l'amfiteatre, el temple d'Esculapi, un arc triomfal i altres edificis, i les muralles. L'historiador Procopi no en parla, i probablement els vàndals la van destruir abans del temps de Justinià I.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Lambese». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 20 juliol 2022].
# Lluís Gonzaga Manegat i Giménez

Lluís Gonzaga Manegat i Giménez (Barcelona, 13 de desembre de 1888 - Barcelona, 15 de juny de 1971) fou un periodista i escriptor barceloní, pare de Juli Manegat i Pérez.

## Biografia

Com a periodista, escriví a La Vanguardia, Revista Popular, La Ilustración Artística i especialment El Noticiero Universal, del que fou redactor des del 1926 i director entre els anys 1952 i 1966. Hi destaca la sèrie Al filo de la vida, compilada en un llibre.
També dirigí les revistes Mundo Católico, Alegría i Cristo Rey.
Com a escriptor, publicà obres de teatre i novel·les de caràcter tradicional, com Hoguera de pasión (1944) i Barracas (1955), i en un altre apartat, Las leyendas del Islam (1921), Muy falangista (1940), Hombres y cosas de la vieja Barcelona (1944) i La Barcelona de Cervantes (1964).

## Referències

* 1 2 3 «Lluís Gonzaga Manegat i Giménez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Manegat, Luis G. Al filo de la vida. Barcelona: Ediciones Marte, 1972.
# Focílides

Focílides (en llatí Phocylides, en grec antic Φωκυλίδης) fou un poeta grec nadiu de Milet, contemporani de Teognis de Mègara, nascut circa la meitat del segle VI aC, a l'entorn de la 56a Olimpíada, o sigui cap al 560 aC segons Suides o a la 60a Olimpíada, el 540 aC segons Eusebi de Cesarea. Era contemporani del poeta líric Simònides de Ceos.
A Suides s'indica que va escriure poemes èpics i elegies entre els quals Παραινέσεις o Γνω̂μαι ("Paraignesis o gnomai" Recomanacions sobre el coneixement) que també s'anomenava Κεφάλαια ("Kephalaia", Les coses principals) una poesia gnòmica, raó per la qual Suides l'anomena filòsof. Es conserven divuit fragments curts dels seus poemes, que mostren menyspreu pel naixement i el temps, i demanen gaudir amb plenitud. Un dels seus preceptes és alabat per Aristòtil. El caràcter didàctic de la seva poesia es mostra amb la freqüent aparició de versos que comencen, καὶ τόδε φωκυλίδεω ("kai tode Phokilideo" i això, de Focílides). Aquestes paraules formaven l'encapçalament de cadascuna de les seccions de la seva obra. Dels poemes conservats, dos són versos elegíacs i la resta hexàmetres.
Suides afirma que alguns dels seus versos eren presos dels Oracles sibil·lins, cosa que significa que alguns versos genuïns de Focílides s'havien conservat en aquella col·lecció apòcrifa, o potser que tant els Oracles com els ποίημα νουθετικόν ("poiema nouthetikon", Poemes didàctics) contenien alguns versos antics, la veritable autoria dels quals era desconeguda.

## Referències

* ↑ Phocylides a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 342
# Frontal de sarcòfag amb escenes bíbliques

El Frontal de sarcòfag amb escenes bíbliques és un frontal de sarcòfag que es conserva al Museu Marès de Barcelona.

## Descripció

Aquest frontal de sarcòfag va ser elaborat probablement per un taller romà durant el segle IV de la nostra era, durant el mandat de Constantí -el primer emperador cristià-, i després va ser exportat a Hispània. En aquesta peça de marbre tallada en alt relleu veiem escenes de l'Antic i del Nou Testament disposades a manera de fris corregut, és a dir, sense límits que les separin. D'esquerra a dreta: la resurrecció de Llàtzer, el sacrifici d'Isaac per part d'Abraham, el miracle dels pans i dels peixos, en el qual Jesús apareix entre sant Pere i sant Andreu, la figura de l'orant o del difunt en el centre de la composició, Adam i Eva, i, finalment, l'Adoració dels Reis Mags.
Aquestes representacions no estan ordenades temporalment, però mantenen un paral·lelisme entre elles per tal com estan vinculades amb la divinitat de Jesús, l'Eucaristia i la Redempció. Pel que fa a la tècnica cal destacar l'ús del trepà per ressaltar els detalls, com ara els rínxols dels cabells, els ulls o la vegetació. Altres detalls, en canvi, com la mà de Déu junt a Abraham o les figures dels camells en l'Epifania, estan treballats mitjançant un relleu menys profund que configura un segon pla narratiu. El sarcòfag complet es va descobrir a Layos, província de Toledo, al segle xvii. Posteriorment, el frontal va ser separat del sarcòfag per convertir-lo en lauda sepulcral i al dors s'hi van esculpir els escuts d'una família noble.

## Referències

* 1 2 3 4 «Frontal de sarcòfag amb escenes bíbliques (sala 1)». Web. Museu Marès. [Consulta: 7 agost 2013].

## Bibliografia

* DDAA. Guia del Museu Frederic Marès. 1a ed.. Barcelona: Institut de Cultura. ISBN 9788498503357 [Consulta: 7 agost 2013].
# Frontal de la Seu d'Urgell o dels Apòstols

El Frontal de la Seu d'Urgell o dels Apòstols és un frontal d'altar d'estil romànic exposat actualment al Museu Nacional d'Art de Catalunya. L'obra data del segon quart del segle xii i procedeix d'una església del bisbat de la Seu d'Urgell i fou adquirit el 1905. És una de les obres mestres de la col·lecció de pintura sobre taula del MNAC.

## Anàlisi formal
### Estil

L'obra, realitzada amb tremp d'ou sobre fusta de pi, és una de les representacions més característiques del romànic català, degut al compliment dels principis estilístics del romànic, com són la simetria bilateral, la inexistència d'un fons, la perspectiva jeràrquica i la geometrització antinaturalista de les formes, com es pot observar als plecs de les robes. També destaca per la qualitat de la policromia. L'obra mostra semblances, sobretot pel que fa als colors i les sanefes, al frontal de Sant Martí d'Ix, cosa que indica que probablement sortien del mateix taller o autor.

### Composició

Al centre de l'obra es pot veure un Crist en Majestat (Maiestas Domini), d'una mida més gran que la resta de figures de la composició. La doble màndorla que envolta el Crist en Majestat és tradicional carolíngia. El cercle superior representa el Cel, i el cercle inferior, on es recolzen els peus de la figura, el planeta Terra.
Amb la mà esquerra sosté el Llibre de la Vida, tancat amb set segells, i amb la mà dreta beneeix a l'observador de l'obra. El seu rostre és sever i està voltejat per un nimbus crucífer.
En els laterals de l'obra podem veure dos grups de sis apòstols, disposats en forma piramidal. Les mirades d'aquests es dirigeixen cap a Déu. Tots porten algun tipus de llibre o rotlles i Sant Pere mostra la seva clau característica, així com Sant Pau, a l'altre lateral, mostra la seva calvície.

## Referències

* ↑ Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. 1. ed. Barcelona: Museu Nacional d'Art de Catalunya, 2004, p. 20. ISBN 84-8043-136-9.
* ↑ MNAC.cat. Fitxa de l'obra

## Bibliografia

* DDAA. Museu Nacional d'Art de Catalunya. Florència: Mnac i SCALA GROUP S.p.A, 2009. ISBN 978-84-8043-198-9.

## Enllaços externs

* MNAC.cat. Fitxa de l'obra
# Francesc Català

Francesc Català és el nom dels següents personatges:
* Francesc Català i Duran (Jòc, 1929 - Vinçà, 1988), metge, promotor cultural i poeta
* Francesc Català i Roca (Valls, 1922 - Barcelona, 1998), fotògraf
* Francesc Català i Sitges (Maó, 1748 - Manila, 1813), marí i hidrògraf