OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Acomita Lake

Acomita Lake és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic. Segons el cens del 2000 tenia 312 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Acomita Lake tenia 312 habitants, 74 habitatges, i 60 famílies. La densitat de població era de 35,2 habitants per km².
Dels 74 habitatges en un 37,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,6% hi vivien parelles casades, en un 17,6% dones solteres, i en un 17,6% no eren unitats familiars. En el 14,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,22 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,56.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 36,9% tenia menys de 18 anys, un 10,3% entre 18 i 24, un 28,2% entre 25 i 44, un 16% de 45 a 60 i un 8,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.750 $ i la renda mediana per família de 32.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.806 $ mentre que les dones 17.417 $. La renda per capita de la població era de 9.076 $. Aproximadament l'11,9% de les famílies i el 17,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Acomita Lake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Acomita Lake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Acompanyament

«Acompanyament» té aquests significats:
* Acompanyament musical, conjunt d'esdeveniments o elements que no tenen un protagonisme clar en aquelles tipologies de música en les quals es donen diversos esdeveniments simultanis.
* Acompanyament (menjar) o guarnició, en un plat, és el que s'afegeix al menjar principal.
* Acompanyament (salut)
Viccionari
# Evermannia panamensis

Evermannia panamensis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: Panamà.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S., 1895. Description of Evermannia, a new genus of gobioid fishes. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 4. 592.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Gilbert, C. H. & Starks, E. C., 1904. The fishes of Panama Bay. Memoirs of the California Academy of Sciences v. 4: 1-304, Pls. 1-33.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Hoese, D.F., 1995. Gobiidae. Gobios, chanquetes y guasetas. p. 1129-1135. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Acinaces

Acinaces (en grec antic: ἀκῑνάκης) era una espasa d'origen escita de notable longitud que servia per atacar des de dalt del cavall. Tenia un caràcter ritual i, com que estava feta de ferro, només la portaven les classes més riques, segons diu Heròdot.
La funció sagrada o mística d'aquesta arma també es troba entre els perses, que la van adoptar, encara que d'una mida més curta. S'utilitzava com un regal per part dels reis i dels nobles, com també diu Heròdot quan parla d'una acinaces entregada per Xerxes als habitants d'Abdera.
L'acinaces es penjava a la dreta o al davant del cos, mentre al món romà i grec normalment l'espasa es penjava a l'esquerra.
La que usaven els perses era estreta i curta. El poble dels caspis també la utilitzava.

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, VI, 62
* ↑ Moya Galiano, Fabio. Escitas: señores del arco y la flecha. Còrdova: Almuzara, 2022, p. 152. ISBN 9788411313490.
* ↑ Gai Valeri Flac. L'Argonàutica, VI, 700
* ↑ «LacusCurtius • Acinaces (Smith's Dictionary, 1875)». [Consulta: 16 juny 2019].
* ↑ «Acinaces - Archaeologs». [Consulta: 16 juny 2019].
* ↑ Staff, L. B. V. «Acinaces, las famosas espadas escitas usadas luego por los persas» (en espanyol europeu), 16-10-2017. [Consulta: 16 juny 2019].

## Enllaços externs

* Swords & other edged weapons (anglès)
# Fira de Reis per Sant Tomàs

La Fira de Reis per Sant Tomàs se celebra des de final de desembre i fins al dia de Reis, unes dates properes a la festivitat de Sant Tomàs, el 21 de desembre. La fira té lloc a la Gran Via de les Corts Catalanes i se celebra des del 1877. Està organitzada per l'Associació de Firaires de la Fira de Sant Tomàs i l'Associació de Tallers Artesans de la Gran Via, amb la col·laboració del Gremi de Detallistes de Joguines, el Gremi de Xurrers de Catalunya i el Gremi d'Artesans i Artesanes.
Els firaires s'instal·len entre els carrers de Muntaner i Calàbria, distribuïts per sectors i en dues llargues fileres. La fira és una veritable exposició de productes de bijuteria, decoració, roba i ceràmica, i també s'hi venen llaminadures, joguines i tota mena d'objectes de regal. A més, els visitants tenen l'oportunitat de menjar la xocolata amb xurros que s'hi prepara.

## Referències

* 1 2 «Fira de Reis per Sant Tomàs». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Fira de Girona

Fira de Girona és la institució firal de Girona i comarques. Es constituí legalment el 1984 com una entitat de caràcter oficial, sense ànim de lucre, amb personalitat jurídica pròpia i amb plena capacitat per l'acompliment dels seus fins.
L'any 1988 s'inaugurà oficialment el Palau de Fires de Girona, les obres del qual finalitzaren el 3 de juny de 1989. L'edifici, de dues plantes, ocupa una superfície de 9.000 m² al Parc de la Devesa, emblemàtic espai natural de la ciutat de Girona.

## Fires i salons

Els objectius de la Fira són la promoció i el foment del comerç, la indústria i els serveis que li estan encomanats, l'expansió dels intercanvis comercials mitjançant la creació i coordinació de tota mena de manifestacions firals. Altres activitats que s'hi celebren són congressos, mítings, concerts, sopars i actes i celebracions d'empreses.
El seu calendari firal consta de 12 fires, entre pròpies i de promotors externs, de caràcter anual i biennal, que són: ExpoJove, Firarebaixa, Fòrum Verd, Fòrum Gastronòmic, Tecnotast, Expocanina, Eco-Sí, Equus, Fira de Mostres, Tot Nuvis, Firatast i Pista de gel.

## Referències

* ↑ «Fira de Girona». catalunya.com. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ «La Institució Firal fa 25 anys - 16 març 2009». elpuntavui.cat, 26-11-2023. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ Garcia Arbós, Salvador «La Devesa, paradís debatut- De com una devesa va esdevenir parc urbà». Revista de Girona, 323, 2020, pàg. 81. ISSN: 0211-2663.
* ↑ «Fires / Activitats a Girona / Turisme de Girona / Girona». girona.net. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ «El Fòrum Gastronòmic de Girona farà activitats obertes a tothom el 18 i 19 de març». diaridegirona.cat, 06-03-2023. [Consulta: 26 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Fira de Girona - Lloc web oficial
# Finhaut

Finhaut és un municipi suís del cantó del Valais, situat al districte de Saint-Maurice.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Firsovo

Firsovo (en rus: Фирсово) és un poble de l'óblast de Sverdlovsk, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 182 habitants.

## Referències

* ↑ Статья об открывшемся новом ФАПе в посёлке Белоречка
* ↑ «Поселок Басьяновский» (en rus). Информация о Свердловской области. Свердловская областная универсальная научная библиотека им. В. Г. Белинского. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «Об отнесении рабочего поселка Басьяновский, расположенного на территории Верхнесалдинского района, к категории сельских населенных пунктов к виду поселок, Закон Свердловской области от 21 июля 2004 года №54-ОЗ». docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2018-04-23. [Consulta: 22 abril 2018].
# Fernando Hoyos Rodríguez

Fernando Hoyos Rodríguez, (Vigo, 24 de març de 1943 - Huehuetenango, 13 de juliol de 1982) conegut com a «Carlos», va ser un sacerdot jesuïta gallec que va servir com a missioner a Guatemala.

## Biografia

Va ingressar a la Companyia de Jesús el 1959. El 1967, va ser destinat com a missioner a la Província Centreamericana. Va completar la seva formació teològica a la Universitat de Lovaina entre 1968 i 1970. En aquest últim any, va ser traslladat a Guatemala. A partir de 1973, es va incorporar a la comunitat jesuïta de la Zona 5, que realitzava treball pastoral entre els sectors populars des de l'òptica de la Teologia de l'alliberament i amb una perspectiva crítica sobre els abusos del règim militar imperant al país. En aquest esforç, el van acompanyar els jesuïtes César Jerez i Ricardo Falla. El 1977, va ser víctima d'un intent de segrest per part de membres de l'Exèrcit de Guatemala que el considerava subversiu.
El 1978, va contribuir a la formació del Comitè d'Unitat Camperola, entitat que buscava la defensa de la població rural. El 1980, Hoyos va informar als seus superiors jesuïtes sobre la decisió de passar a la clandestinitat i incorporar-se a l'Exèrcit Guerriller dels Pobres (EGP), organització armada d'esquerra, sota el nom de «Comandant Carlos». Pocs mesos després, va passar a formar part de la Direcció nacional de l'EGP, encapçalada per Rolando Morán.
Hoyos va ser enviat a organitzar les forces del Front Guerriller Ho Chi Minh a la regió del Triangle Ixil, i va haver de dirigir la resposta a l'ofensiva del règim militar del general Efraín Ríos Montt, basada en l'estratègia de terra cremada.
El 13 de juliol de 1982, quan tornava d'una reunió de la direcció guerrillera, va ser atacat i assassinat per una patrulla d'autodefensa civil, al costat del nen combatent Chepito Ixil.
El 1983, l'EGP va anunciar la mort de Fernando Hoyos, mitjançant un comunicat en el qual manifestava: «la seva vida, la seva militància i la seva mort s'insereixen en la millor tradició de la història recent dels cristians que abracen sense reserva la causa dels desposseïts».

## Referències

* ↑ Palencia, Sergio. Equipo de Comunicación FGT. Fernando Hoyos y Chepito Ixil, 1980-1982: Encuentro y Comunión revolucionaria en las montañas de Guatemala. Ciudad de Guatemala: Fundación Guillermo Toriello y Centro Rolando Morán, 2012, p. 57-64.
* ↑ «Fernando Hoyos Rodríguez, teólogo de la liberación y comandante guerrillero». [Consulta: 25 desembre 2017].
* ↑ «Cedema - Viendo: Cartas de Fernando Hoyos a sus compañeros jesuitas». www.cedema.org. [Consulta: 25 desembre 2017].
* ↑ «De la sotana al AK 47». http://www.elpais.com. Ediciones El País, 02-11-2008. [Consulta: 25 desembre 2017].
* ↑ País, Ediciones El «El ex jesuita español Fernando Hoyos murió como guerrillero guatemalteco» (en castellà). [Consulta: 25 desembre 2017]. Arxivat 2019-08-11 a Wayback Machine.
# Fernando José Salgueiro Maia

Fernando José Salgueiro Maia (Castelo de Vide, Portugal, 1 de juliol de 1944 - Santarém, Portugal, 4 d'abril de 1992) va ésser un dels capitans de l'exèrcit portuguès que van liderar les forces militars durant la Revolució dels clavells, que va acabar amb la dictadura salazarista a Portugal.
Salgueiro Maia, como era conegut, era fill d'un ferroviari, i l'any 1964 va ingressar a l'acadèmia militar de Lisboa. Dos anys més tard es va presentar a l'Escola Prática de Cavalaria (EPC). L'any 1968 va ser a Moçambic, lluitant en la Guerra colonial portuguesa, que li va valdre l'ascens a capità l'any 1970.
El mes de juliol de 1971 va ésser destinat a Guinea, i va tornar a Portugal el 1973. Aleshores començaven les trobades clandestines del Movimento das Forças Armadas, i Salgueiro Maia, va integrar la Comissió Coordinadora del Moviment. A les 00:20 de la matinada del dia 25 d'abril de 1974, en el programa "Limite" de "Rádio Renascença" va sonar la cançó Grândola, Vila Morena. Era el senyal convingut. Salgueiro Maia, al capdavant de 240 homes, va sortir de l'Escola Prática de Cavalaria cap a Lisboa, donant inici al cop d'Estat que va acabar forçant la rendició de Marcelo Caetano
Salgueiro Maia no va voler mai cap posició de poder després del cop d'estat del 25 d'abril i va seguir la seva carrera militar. El 25 de novembre de 1975 va ésser transferit a les Açores, i el 1979 va tornar a Santarém per comandar el Presidi Militar de Santa Margarida. El 1981 va ascendir a comandant. L'any 1984 va tornar a l'Escola Prática de Cavalaria. El 1989 li varen diagnosticar un càncer, del qual va morir el 4 d'abril de 1992 als 48 anys. Va ser enterrat al cementiri de Castelo do Vide mentre sonaven els acords de Grândola, Vila Morena, en presència dels seus dos fills adoptats i de quatre presidents de la República (Antonio de Spinola, Costa Gomes, Ramalho Eanes i Mario Soares).
La figura de Salgueiro Maia, interpretat per Stefano Accorsi, és glosada a la pel·lícula "Capitães de Abril" (Capitans d'Abril), dirigida per Maria de Medeiros l'any 2000.

## Enllaços externs

* Article en portuguès sobre Salgueiro Maia, inclou fotografies de Maia uniformat i vestit de civil.]
* referència de l'IMDB de la pel·lícula Capitães de Abril
# Ag

Ag té els següents significats:
* Símbol de l'element químic argent.
* Attogram (vegeu Ordres de magnitud de massa)
* Domini d'internet .ag
* Anno Graecorum, calendari antic
Viccionari
# Forestville

«Forestville» té aquests significats:
* Forestville (Califòrnia)
* Forestville (Maryland)
* Forestville (Nova York)
* Forestville (Ohio)
* Forestville (Wisconsin)
# Aircalin

Aircalin, també coneguda com a Air Calédonie International, és una aerolínia francesa que és l'aerolínia internacional de la Nova Caledònia. A més a més, duu a terme vols interns a Wallis i Futuna. Incloent-hi Wallis i Futuna, duu a terme vols regulars a dotze destinacions d'Oceania i Àsia. Té la seva base principal a l'Aeroport Internacional de La Tontouta. i la seu a Nouméa. A agost del 2019, la seva flota incloïa dos Airbus A320-200, dos Airbus A330-200, un Airbus A330-900neo i dos De Havilland Canada DHC-6 Twin Otter.

## Referències

* ↑ "Aircalin fleet." Aircalin. Consulta: 29 gener 2016.
* ↑ Flight International 27 març 2007
* ↑ "Contact Us Arxivat 2009-06-01 a Wayback Machine.." Aircalin. Consulta: 2 octubre 2009. «47, rue de Sébastopol BP 3736 98846 NOUMEA CEDEX»
# Ferrimuirita

La ferrimuirita és un mineral de la classe dels silicats.

## Característiques

La ferrimuirita és un silicat de fórmula química Ba₁₀(Ca₂Fe³⁺₂)[Si₈O₂₄]O₂Cl₁₀. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de gener de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema tetragonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Canadenc de la Natura, al Quebec (Canadà), amb el número de catàleg: CMNMC 91404.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Gun claim, a prop del mont Itsi (Yukon, Canadà), sent aquest indret l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Ferrimuirite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 febrer 2024].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 77». European Journal of Mineralogy, 36, 1, 06-02-2024, pàg. 165–172. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-165-2024 [Consulta: 22 febrer 2024].
# Ferriobertiïta

La ferriobertiïta és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al supergrup dels amfíbols, i en particular al grup del nom arrel obertiïta.

## Característiques

La ferriobertiïta és un amfíbol de fórmula química Na(Na₂)(Mg₃Fe$^{3+}$Ti)(Si₈O$_{22}$)O₂ que pertany al grup dels $^W$O$^{2-}$ i que té el magnesi com l'element dominant a la posició C$^{2+}$ i ferro(III) com l'element dominant a la posició C$^{2+}$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2015. Cristal·litza en el sistema monoclínic.

## Formació i jaciments

La ferriobertiïta ha estat trobada en diferents localitats d'Eifel (Renània-Palatinat, Alemanya).

## Referències

* ↑ «Ferri-obertiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 octubre 2016].
# Ferriol Macip i Bonet

Ferriol Macip i Bonet (Barcelona, 7 de novembre de 1969) és un periodista, traductor, glosador, músic, occitanista i esperantista català.
Com a periodista, és redactor, editor i presentador de l'edició aranesa de l'informatiu en occità #aranésòc, coproduït per Barcelona TV i l'Associació per la Difusió d'Occitània a Catalunya (ADÒC). Des del 2012 dirigeix el diari digital en occità Jornalet. Ha estat coredactor de Freqüències (1992-1993) i de Kataluna Esperantisto (2004-2010), revista de la qual és actualment grafista, així com del magazine internacional Monato. També és un dels impulsors del pòdcast País invisible. Com a traductor, ha col·laborat amb diverses institucions, com el Conselh Generau d'Aran, l'Institut d'Estudis Occitans i el Cercle d'Agermanament Occitano-Català.
Pel que fa a la seva faceta de glosador, és membre actiu del col·lectiu Cor de Carxofa, un dels màxims impulsors de la cançó improvisada al Principat. Ha guanyat tres cops el títol de Rei de les Nyacres a la Trobada de Cantadors d'Espolla. Com a músic, és violinista tradicional i forma part del grup Kaj Tiel Plu. Com a esperantista, ha estat coordinador professional de l'Associació Catalana d'Esperanto on, entre altres activitats, va posar en marxa KIS TV, el servei informatiu televisat de KEA.

## Referències

* ↑ ««Okzitanieraren hiztunak askoz gutxiago zirela uste genuen»» (en euskera). Berria, 07-09-2014. Arxivat de l'original el 2014-09-07. [Consulta: 27 setembre 2016].
* ↑ «"El poble que perd la seva llengua es torna trist"». El PERIODICO DE CATALUNYA, 31-05-2017. [Consulta: 31 maig 2017].
* ↑ «El diari digital en occità 'Jornalet' gairebé triplica les visites previstes en el seu primer any d'existència». La Vanguardia. [Consulta: 20 novembre].
* ↑ «Kolofono de la magazino MONATO» (en esperanto). Flandra Esperanto-Ligo. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ «Ferriol Macip - Racó Català». Racó Català. [Consulta: 27 setembre 2023].
* ↑ «El pòdcast occità 'País Invisible' busca finançament». Racó Català, 07-09-2023. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ «Practica e legalitat de l'occitan dins la Generalitat de Catalonha, Ferriol Macip». CAOC, 06-07-2015. Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ «Transglosadors. Rapers i glosadors fan pinya. Dos gèneres contestataris que creen un fort sentit de comunitat» (en viasona). [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ Estela, Ester. «Glosa: la recuperació d'una tradició actualíssima». Vilaweb, 13-07-2017. [Consulta: 13 juliol 2017].
* ↑ «Ferriol Macip torna a ser el rei de les nyacres». El Punt Avui, 23 juliol se 2013. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ «Kaj Tiel Plu - formació». Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ Zabala, Manel «En el tercero y subiendo...». La Vanguardia (Culturas), 19-01-2005, pàg. 29.
* ↑ «Neix el primer web català de vídeos en esperanto». Nació Digital, 12-09-2006. Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Entrevista de Vicent Partal a Ferriol Macip a L'Internauta (Vilaweb), 2017.
# Alexandre Vallaury

Alexandre Vallaury (1850-1921) fou un arquitecte otomà d'origen llevantí, una comunitat llatina o franca que encara parlava una lingua franca barreja de francès i d'italià. No se sap amb claredat la nacionalitat originària de la seva família, tot i que ell mateix se sentia proper a la cultura francesa.
El seu pare, Francesco Vallaury, era un pastisser cèlebre, proveïdor de la Sublim Porta.
Va inaugurar els estudis arquitectònics a Turquia i va ser professor de l'Escola de Belles Arts d'Istanbul.

## Formació

Es va formar a l'École Nationale Supérieure des Beaux-Arts de París entre 1869 et 1878, cosa que fa pensar que la terra d'origen de la seva família fos França.
Torna a Istanbul, la seva ciutat natal, el 1880, on entra en relació amb l'arqueòleg turc Osman Hamdi Bey, fundador i conservador del nou Museu Imperial (actual Museu Arqueològic).
El nom d'Alexandre Vallaury és conegut sobretot per haver estat el creador del llegendari Pera Palace d'Istanbul.

## Obres principals

* 1880: Cafè Lebon (des del 1940 conegut com el Cafè Marquise, en turc Markiz Pastanesi), Beyoğlu, Istanbul
* 1881: Casa Décugis (actualment Galata Antique Hotel), Şişhane, Istanbul
* 1881-1891: Hotel Pera Palace, Şişhane, Istanbul
* 1887: Mesquita de Hidayet, Eminönü, Istanbul
* 1890: Seu del Banc Imperial Otomà, Karaköy, Istanbul
* 1891-1907: Edifici principal del Museu Arqueològic d'Istanbul, Sultanahmet, Istanbul
* 1893-1902: Escola Imperial Militar de Medicina (més endavant Liceu de Haydarpaşa i actualment Facultat de Dret de la Universitat del Màrmara), juntament amb Raimondo D'Aronco, Haydarpaşa, Istanbul
* 1896: Edifici de la Union Française, Şişhane, Istanbul
* 1897: Edifici de l'Administració Otomana del Deute Públic (actualment Liceu d'Istanbul), Cağaloğlu, Istanbul
* 1898-1899: Prinkipo Palace (actualment Orfenat Grec de Büyükada), Büyükada, Istanbul
* 1902: Caravanserrall de Hezaren, Karaköy, Istanbul
* 1902: Caravanserrall d'Omer Abed, Karaköy, Istanbul
* 1903-1904: Mesquita d'Osman Reis, Sarıyer, Istanbul
* c. 1910: Casa vora mar (yalı) d'Arif Paşa (actualment Muhayyeş Yalısı), Yeniköy, Istanbul

## Nota

* ↑ A aquesta comunitat «franca» pertanyia, per exemple, la mare d'André Chénier. Sobre la comunitat «llatina» dins l'Imperi Otomà i la família d'André Chénier, vegeu les obres de Livio Missir Mamachi de Lusignan «Una fonte ignorata della storia ottomana: La genealogia delle famiglie latine d'Oriente e in particolare dragomannali» (assaig, Nàpols, 1974, dins Atti del I Convegno internazionale di studi sulla Turchia preottomana e ottomana), així com Le dernier mot sur l'ascendance latine d'Orient d'André Chénier: Sa grand-mère Mamaky de Lusignan (assaig, F. Steiner Verlag, Wiesbaden, 1977, XIX Deutscher Orientalistentag, Friburg, 1975); Introduction à l'histoire de la latinité ottomane (assaig, F. Steiner Verlag, Wiesbaden, 1977), i La langue chez les Latins d'Orient (2005).
# Ait Said

Ait Said (en àrab أيت سعيد, Ayt Saʿīd; en amazic ⴰⵢⵜ ⵙⵄⵉⴷ) és una comuna rural de la província d'Essaouira, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 6.819 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].