OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Indianola (Mississipi)

Indianola és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 12.066 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Indianola tenia 12.066 habitants, 3.899 habitatges, i 2.982 famílies. La densitat de població era de 540,5 habitants per km².
Dels 3.899 habitatges en un 39,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,8% hi vivien parelles casades, en un 31,1% dones solteres, i en un 23,5% no eren unitats familiars. En el 20,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,05 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,53.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,9% tenia menys de 18 anys, un 11,5% entre 18 i 24, un 26,5% entre 25 i 44, un 18,4% de 45 a 60 i un 10,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 75,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.308 $ i la renda mediana per família de 31.186 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.310 $ mentre que les dones 17.622 $. La renda per capita de la població era de 12.082 $. Entorn del 22,5% de les famílies i el 27,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Indianola». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Indianola». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Tejadillos

Tejadillos és un municipi de la província de Conca, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 216 | 185 | 166 | 184 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
Viccionari
# Ianíkovo

Ianíkovo (en rus: Яниково) és un poble de la República de Marí El, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 120 habitants. Pertany al districte rural de Kozmodemiansk.

## Referències

* ↑ «Деревня АЛДЕЕВО (АЛДИСОЛА)» (en rus). Информационный ресурс Республики Марий Эл «12rus.ru». [Consulta: 12 abril 2016].
# Silva Kaputikian

Silva Kaputikian (armeni: Սիլվա Կապուտիկյան) (Erevan, 20 de gener de 1919 - Erevan, 25 d'agost de 2006) fou una poeta i activista política armènia.

## Biografia

Nasqué a Erevan, filla de Barunak Kaputikian, un conegut editor. Estudià a l'escola secundària Krupskaia d'Erevan. Als 13 anys, escrigué el seu primer poema, publicat en Pioneer Call. Es casà amb el conegut poeta Hovhannès Xiraz, amb qui tingué un fill, Ara Xiraz, que fou un escultor famós.

## Trajectòria

Silva Kaputikian és reconeguda com la principal poeta d'Armènia i una de les escriptores armènies més conegudes del s. XX.
Va morir a Erevan i fou enterrada en el Panteó Komitas. La casa de la poeta s'obrí al 2009 com un museu.
Kaputikian escrigué molt sobre el destí d'Armènia, l'idioma i el poble armeni. El seu talent literari la convertí en la imatge d'una autèntica escriptora sovièticaa amb plena responsabilitat de la ideologia del partit durant aquests anys. Les obres de Kaputikian s'han traduït a molts idiomes. Va morir el 2006.

## Premis i reconeixements

* Premi Estatal de l'URSS (1952)
* Treballador d'Honor de l'RSS d'Armènia (1970)
* Treballador d'Honor de l'RSS de Geòrgia (1982)
* Premi estatal de l'RSS d'Armènia (1988)
* Premi literari italià "Nossieli" (1988)
* Dona de l'any pel Cambridge International Geographical Institute (1998)
* Medalla Mesrop Mashtots (1999) atorgada pel president Robert Kocharyan
* Orde de la Princesa Olga (Ucraïna, 1999) atorgada pel president Leonid Kuchma
* Membre del Consell Suprem de la República Socialista Soviètica d'Armènia.
* Membre del Consell de la Unió d'Escriptors.
* Membre del Comité d'Afers Culturals.
* Membre del Presidium Espiritual Unitat dels pobles de la diàspora.
* Membre de l'Acadèmia Nacional de Ciències d'Armènia.
* Membre de l'Acadèmia Internacional de la natura i la societat.
* Ciutadana Il·lustre d'Erevan.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Soviètica 1969-1978. Silva Kaputikian.
* ↑ «Armenian Sculptor Ara Shiraz Dies at 73 | Asbarez.com», 26-10-2017. Arxivat de l'original el 26 d'octubre de 2017. [Consulta: 7 gener 2018].
* ↑ B., Bardakjian, Kevork. A reference guide to modern Armenian literature, 1500-1920 : with an introductory history. Wayne State University Press, 2000. ISBN 9780814327470. OCLC 39930676.
* ↑ 1949-, Ramet, Sabrina P.,. Religion and nationalism in Soviet and East European politics. Rev. and expanded ed. Duke University Press, 1989. ISBN 9780822308911. OCLC 18191242.
* ↑ «Armenian Poetess Silva Kaputikian Passes Away», 26-10-2017. Arxivat de l'original el 26 d'octubre de 2017. [Consulta: 7 gener 2018].
# Dir El Ksiba

Dir El Ksiba (àrab دير القصيبة) és una comuna rural de la província de Béni Mellal de la regió de Béni Mellal-Khénifra. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 22.855 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Xenorhina oxycephala

Xenorhina oxycephala és una espècie de granota de la família Microhylidae que viu a Indonèsia i Papua Nova Guinea.

## Referències

* Richards, S. & Price, D. 2004. Xenorhina oxycephala. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 27 d'abril del 2008.
# Laterà

* Per a altres significats, vegeu «Laterà (desambiguació)».
El Laterà (en italià Laterano) és un emplaçament tradicional de la ciutat de Roma que actualment pertany al Vaticà, on al voltant de la Piazza San Giovanni s'alcen la basílica de Sant Joan del Laterà, una de les quatre basíliques més importants de Roma i considerada església mare de l'Església Catòlica Romana arreu del món, i el Palau del Laterà, antiga residència dels papes i avui dia Museu Pontifici d'Antiguitats Cristianes.
Des dels primers temps de l'Imperi Romà els terrenys van pertànyer a la família patrícia dels Laterans, que van donar nom a aquesta part de la ciutat on antigament s'aixecava el seu palau o domus. Els Laterans van perdre les seves propietats per ordre de Neró, que les va confiscar arran de la conspiració de Plauci Laterà contra l'emperador, i segles més tard foren donades per Constantí a l'Església Catòlica Romana.
L'indret precís on es construiria la basílica de Sant Joan es diu que fou l'elegit en la pretesa donació de Constantí. Sant Joan del Laterà va esdevenir la catedral de Roma i l'església mare de totes les esglésies del món (en llatí, omnium Urbis et Orbis ecclesiarum mater et caput, literalment «mare i cap de totes les esglésies de la ciutat i del món»). Així doncs, és la catedral del Papa en qualitat de bisbe de Roma.

## Concilis del Laterà

Al llarg de la història de l'Església Catòlica, hi han tingut lloc cinc concilis ecumènics i diversos concilis regionals:
* 769: concili regional del Laterà
* 1123: primer concili del Laterà
* 1139: segon concili del Laterà
* 1179: tercer concili del Laterà
* 1215-1216: quart concili del Laterà
* 1512-1517: cinquè concili del Laterà

## Pactes del Laterà

Al Palau del Laterà es van signar els Pactes del Laterà entre la Santa Seu i el Regne d'Itàlia, representats respectivament pel cardenal Gasparri i per Mussolini.
# Iantsevari

Iantsevari - Янцевары (rus) - és un poble de la República del Tatarstan, a Rússia. El 2010 tenia 166. Pertany al districte (raion) de Pestretsi.

## Referències

* ↑ «Arbash». GeoNames. [Consulta: 7 setembre 2013].
* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2018-03-24.
# Indibil i Mandoni (Angel Guimerà)

Indíbil i Mandoni és una tragèdia en tres actes i en vers, d'Àngel Guimerà, estrenada al teatre Novetats de Barcelona, el 13 de desembre de 1917, sota la direcció d'Enric Borràs, ambientada a la Catalunya de l'any 205 aC.
Inicialment, l'any 1875, Guimerà va escriure un poema llarg anomenat Indíbil i Mandoni que obtingué un accèssit als jocs florals. Inclús el compositor Enric Morera, inspirat en aquest poema, en va fer una obra orquestral, concretament del Cant III - Marxa al suplici (Poema simfònic Indíbil i Mandoni). Finalment, l'any 1917, Àngel Guimerà ja va escriure la versió teatral.

## Repartiment de l'estrena

* Baalia: Assumpció Casals
* Broyda: Maria Vila
* Grèvola: Maria Fortuny
* Gerda: Esperança Ortiz
* Mirga: Francisca Lliteras
* Coritza: Francisca Domènech
* Indíbil: Enric Borràs
* Mandoni: Alexandre Nolla
* Ròmul: Pius Daví
* Jòria: Ramon Tort
* Asgort: Vicenç Daroqui
* Ornech: August Barbosa
* Manlius: Ramon Bañeras
* Saut: Enric Lluelles
* Arban: Josep Claramunt
* Surba: Blay Casellas
* Màxim: Lluis Carbonell
* Servili: Ramon Quadreny
* Ponci: Enric Lluelles
* Centurió: Ramon Bañeras
* Capdill ilergaró: Josep Vila
* Capdills i soldats d'Indíbil i Mandoni; soldats romans, poble romà; poble ausetà i d'altres pobles de Catalunya.

## Referències

* ↑ Digital, La Vanguardia. «Edición del viernes, 14 diciembre 1917, página 13 - Hemeroteca - Lavanguardia.es» (en castellà). [Consulta: 20 agost 2018].
* ↑ Armadans i Fontcuberta, Gemma «Indíbil i Mandoni. Poema simfònic.». Enric Morera. Partitura orquestral d'Indíbil i Mandoni. Edicions Musicals Brotons & Mercadal, 01-02-2007.
# Ca la Vidala

Ca la Vidala és una casa del carrer del Xipreret de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) protegida com a bé cultural d'interès local.
Des de fa 28 anys és la seu del centre de formació i creació en dansa Ca la Vidala i Vidala_Flamenca. La formació inclou dansa contemporània, clàssica, flamenca, sevillanas, condicionament físic, Yuki-Katsugen, Ioga-Pilates per totes les edats.
És i ha estat seu de diferents artistes i companyies. Actualment, és seu de la Companyia Iván Góngora.
www.calavidala.com

## Descripció

Es tracta d'una casa popular situada dins el barri del Xipreret. El pas del temps ha alterat en gran part la seva fesomia però encara es pot veure el que en queda de l'original. Noves portes i obertures, així com els forjats de balcons i finestres, són, probablement, elements afegits posteriorment a l'edifici.
El que sí que és clar és que les dovelles de pedra ben escairada que es veuen al costat dret de la porta més gran, eren probablement el brancal de l'entrada primera juntament amb les tres grans dovelles encara conservades, que formen un arc rebaixat entre el balcó central i les dues portes. A la dovella central hi ha la inscripció: "PERA MESTRAS Y BATLLORI. PAGES 1769". Les obertures del primer pis tenen la llinda i els brancals de carreus de pedra.

## Referències

* «Ca la Vidala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
# Cal Forner

«Cal Forner» té aquests significats:
* Cal Forner (Begues), casa de Begues
* Cal Forner (Camarasa), masia de Camarasa
* Cal Forner (Canet d'Adri), masia de Canet d'Adri
* Cal Forner (Navès), masia de Navès
* Cal Forner (Sagàs), masia de Sagàs
# Ilijas Pašić

Ilijas Pašić (10 de maig de 1934 - 2 de febrer de 2015) fou un futbolista montenegrí de la dècada de 1950 i entrenador.
Fou 8 cops internacional amb la selecció iugoslava. Defensà els colors de FK Željezničar i Dinamo de Zagreb.
Un cop retirat fou un destacat entrenador.

## Palmarès
### Željezničar Sarajevo

* Segona divisió iugoslava (Zona II): 1956-57

### Dinamo Zagreb

* Copa iugoslava de futbol: 1959-60, 1962-63

### NK Rijeka (entrenador)

* Segona divisió iugoslava: 1970-71

## Referències

* ↑ Profile on Yugoslavia / Serbia national team web page
* ↑ Ilijas Pašić a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Ilija Pašić». povijest.gnkdinamo.hr [Consulta: 2 juliol 2018]. Arxivat 2 de juliol 2018 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-07-02. [Consulta: 12 octubre 2018].
* ↑ «Pašić Ilijas statistics». www.reprezentacija.rs [Consulta: 2 juliol 2018].
* ↑ http://www.rsssf.com/players/trainers-zwit-clubs.html#l Arxivat 2008-06-27 a Wayback Machine.
* ↑ «HNK Rijeka». nk-rijeka.hr [Consulta: 12 octubre 2017].
# Incendi de Valladolid

L'incendi de la ciutat de Valladolid del 21 de setembre de 1561, va ser un succés de la història de Valladolid que es va saldar amb la destrucció d'una desena part de la ciutat.
L'incendi va començar el diumenge 21 de setembre, en l'entorn de la casa de l'argenter de la ciutat, Juan de Granada. El fort vent de l'est que va variar després a sud-oest, va expandir el foc en totes les direccions dificultant-ne l'extinció. Va durar 50 hores i es va saldar amb la destrucció d'almenys 440 cases, entre elles la plaça del Mercat i pràcticament totes les del barri d'artesans que comprenia la zona d'habitatges entre els carrers de la Passió i de Teresa Gil.
La catàstrofe va ser pal·liada en part per l'ordre de Felip II de procedir a la reconstrucció de la ciutat (la Cort espanyola s'havia traslladat l'any anterior a Madrid), ja que el succés havia deixat grans esplanades sense construir al centre de la ciutat, cosa que va permetre que Valladolid es convertís en un dels centres de desenvolupament dels nous estils que es venien desenvolupant a Espanya: l'herrerià i posteriorment el barroc. A aquesta etapa de construcció pertanyen la Catedral, la Plaça Major o l'Església de Sant Benet.

## Enllaços externs

* «El Incendio de Valladolid» (en castellà). http://www.diputaciondevalladolid.es/. Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 30 març 2007].
# Cal Rabascall

Cal Rabascall és una obra del municipi de Porrera (Priorat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, bastit de maçoneria i obra, arrebossada i pintada, de planta baixa, dos pisos i golfes i coberta per teulada a dos vessants. A la façana s'obren una porta i una finestra a la planta baixa, quatre balcons al primer pis, tres balcons amb quatre sortides al segon i una galeria de 9 finestres en arquets de mig punt a les golfes. Cal destacar la portalada de pedra, dovellada i amb impostes, en arc de mig punt amb l'emblema de Maria i la data a la clau. La façana conserva restes de pintures decoratives i un rellotge de sol.

## Història

El nom de Rabascall, ja present en una casa més antiga del poble, corresponen a una de les famílies importants del poble. La casa fou edificada sobre alguna edificació auxiliar preexistent i la família s'hi traslladà des de la vella casa a l'interior del poble. Ha sofert poques modificacions.

## Referències

* 1 2 «Cal Rabascall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2015].
# Benvingut Pascó Miró

Benvingut Pascó Miró (Reus, 16 d'agost de 1897 - 13 de gener de 1968) va ser un militar i guàrdia civil català.
El seu pare era advocat a Falset i la seva mare era reusenca. Va ingressar a l'acadèmia d'Infanteria l'any 1913. El 1916, després de fer un curset d'oficial, el destinen al Regiment d'Almansa com a segon tinent, i el 1918 ascendeix a primer tinent. El 1919 és destinat al Regiment d'infanteria de Ceuta i forma part de diverses columnes de guerra en els preliminars de la Guerra del Rif, on va ser ferit. El 1920 li van concedir l'ingrés al Cos de Carrabiners que havia sol·licitat, i va ser destinat a la comandància de Girona. El 1922 passa a Barcelona, al Prat de Llobregat i a Montcada, on va actuar de comandant militar fins al 1926, quan va ser traslladat a Almeria. El 1930 és ascendit a capità i el 1931 es fa càrrec de la comandància militar de Tarragona. El 1932 va tornar a Almeria, on, per la Llei Azaña va passar a la condició de retirat. Durant un intent de passar-se a les forces feixistes sublevades, va ser detingut a Almeria i empresonat. Va sortir el 1939 amb la victòria de Franco, va ascendir a comandant i el van destinar al castell de Figueres. El 1940 el Cos de Carrabiners es va fusionar amb la Guàrdia Civil, i el 1943 va ascendir a tinent coronel. Del 1944 al 1946 va ser cap de la guàrdia civil a Castelló. El 1953 és ascendit a coronel i el van destinar a l'acadèmia d'instrucció de Sabadell. El 1957 va ascendir a general de brigada, i va ser destinat al comandament de Sevilla. El 1958 va anar destinat a la segona comandància de Barcelona. El 1963 va passar a la reserva per haver complert l'edat reglamentària. Va morir dement a l'Institut Pere Mata, el manicomi de Reus, però va ser enterrat a Castelló de la Plana.
Estava en possessió de la Placa i Gran Creu de l'Orde de Sant Hermenegild, la Medalla Militar del Marroc, la creu del Mèrit Militar, la Medalla de Patiments per la Pàtria i altres.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 513.
# Brainerd

Brainerd és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 13.178 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Brainerd tenia 13.178 habitants, 5.623 habitatges, i 3.036 famílies. La densitat de població era de 638,4 habitants per km².
Dels 5.623 habitatges en un 29,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 35,8% hi vivien parelles casades, en un 14,3% dones solteres, i en un 46% no eren unitats familiars. En el 37,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,23 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,94.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,1% tenia menys de 18 anys, un 13,7% entre 18 i 24, un 26,3% entre 25 i 44, un 16,8% de 45 a 60 i un 18,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.901 $ i la renda mediana per família de 35.212 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.677 $ mentre que les dones 21.217 $. La renda per capita de la població era de 15.744 $. Entorn de l'11,8% de les famílies i el 17,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Brainerd». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Brainerd». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Regió de Mwanza

Mwanza és una de les trenta regions administratives en les quals està dividida la República Unida de Tanzània. La seva principal població és la ciutat de Mwanza.

## Districtes

Aquesta regió es troba subdividida internament en vuit districtes:
* Geita
* Ilemela
* Kwimba
* Magu
* Misungwi
* Mwanza
* Sengerema
* Ukerewe

## Territori i Població

La regió de Mwanza té una extensió de territori que abasta una superfície de 31.002 quilòmetres quadrats (dels que 15.092 corresponen a part del llac Victòria),. A més aquesta regió administrativa té una població de 2.929.644 persones. La densitat poblacional és de 150,2 habitants per cada quilòmetre quadrat de la regió.

## Referències

* Mwanza Region Homepage for the 2002 Tanzania National Census

## Vegeu també

* Museu dels Sukuma, museu a Mwanza dedicat a objectes relacionats amb la cultura Sukuma
# Restaurant Casa Ramonet

El Restaurant Can Ramonet és un establiment de la Barceloneta inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Establiment situat en una estreta illa de cases de planta rectangular ocupant la planta baixa i el primer pis amb l'entrada afrontada al carrer de la Maquinista, al tester de l'edifici. Les façanes del local segueixen la mateixa composició de la resta de l'edifici que consisteix en una composició dividida per trams horitzontals i eixos verticals marcats per les obertures. Les portes d'accés són de fusta algunes originals i encara conserven certa imatge de les primigènies cases de la Barceloneta.
Pel que fa a l'espai interior, aquest s'organitza amb la planta baixa que consta d'una barra i servei de bar i diversos espais de menjador a la planta baixa amb mosaics col·locats segurament durant la reforma de 1963 a la paret i una altra sala al primer pis.

## Història

Anteriorment en aquest local hi havia hagut un magatzem de vins i una taberna per a pescadors. El negoci obrí com a restaurant Casa Ramonet el 1956. El 1963 s'efectuà una reforma de l'interior en la qual es canvià el mosaic hidràulic i de la cuina.

## Referències

* 1 2 3 4 «Restaurant Casa Ramonet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Braine-l'Alleud

Braine-l'Alleud (en való Brinne-l'-Alou, neerlandès Eigenbrakel) és un municipi belga del Brabant Való a la regió valona. Fou creat amb els antics municipis de Braine-l'Alleud, Ophain-Bois-Seigneur-Isaac i Lillois-Witterzée.
El monument més conegut del municipi és el pujol artificial, erigit en commemoració de la batalla de Waterloo) (1815) que per una major part va passar al territori del municipi.
* Església de Sant Esteve
* El monument de la batalla de Waterloo

## Agermanaments

* Ouistreham
* Drummondville
* Menden
* Basingstoke and Deane
* Slapanice

## Personatges il·lustres

* Désiré-Joseph Mercier (1851-1926), cardenal de Bèlgica
* Johannes Tinctoris (c. 1435-1511), compositor i teòric de la música a l'època del Renaixement