OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eduard Saavedra i Moragas

Eduard Saavedra i Moragas (Tarragona, 27 de febrer de 1829 - Madrid, 12 de març de 1912) va ser un enginyer, arquitecte, arqueòleg i arabista català. També va ser membre de la Reial Acadèmia de la Història, de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, de la Reial Acadèmia Espanyola. Va ser un dels cofundadors i president de la Reial Societat Geogràfica d'Espanya.

## Biografia

Eduard Saavedra nasqué a Tarragona el 1829 en una família de classe mitjana, fill del militar Ignasi Saavedra Dumont i de Francisca Moragas Jenkins. A conseqüència de la mobilitat de son pare Saavedra va passar la seva joventut entre diverses ciutats, sobretot Tarragona, Lleida i Albacete. Al voltant de 1843, es va instal·lar a Madrid on estudià enginyeria de 1846 a 1851. Quan va acabar els seus estudis va començar a treballar a Sòria com a delegat d'obres públiques. El 1853 va tornar a Madrid i ingressà com a professor a l'Escola de Camins, Canals i Ports.
El 1857 va projectar la construcció del Far de Chipiona. Va ser ell qui va descobrir les ruïnes de Numància el 1860 a la Província de Sòria i va ser el president de la comissió que havia de fer-se càrrec de les excavacions arqueològiques. Mentre treballava projectant carreteres entre Sòria i El Burgo de Osma va traure a la llum la via romana compresa entre Uxama i Augustòbriga. Més endavant Saavedra va comentar aquesta descoberta a l'article "Descripción de la vía romana entre Uxama y Augustóbriga", publicat el 1879. Quan era enginyer en cap a la província de Sòria, va dissenyar el ferrocarril de Torralba a Sòria. El 1861 esdevingué acadèmic numerari de la Reial Acadèmia de la Història, abans d'arribar a ser-ne el director el 1908. Va ser molt amic de l'enginyer i inventor espanyol Leonardo Torres Quevedo. La ciutat de Tarragona li va retre homenatge donant el seu nom a un parc, on es troba un monument dedicat a la figura de Saavedra, el seu bust que va esculpir Julio Antonio Rodríguez.

## Obres

* Lecciones sobre la resistencia de los materiales (1853)
* Teoría de los puentes colgantes (1854)
* Instrucción sobre la estabilidad de las construcciones (1860)
* "Descripción de la vía romana entre Uxama y Augustóbriga" a Memorias de la Real Academia de la Historia (1879)
* La Geografía de España de Idrisí (1881)
* Intereses de España en Marruecos (1884)
* Estudio sobre la invasión de los árabes en España (1892)
* Ideas de los antiguos sobre las tierras atlánticas (1892)
* La mujer mozárabe (1904)

## Referències

* ↑ «Biografia de Saavedra a Tarracowiki». Arxivat de l'original el 2010-10-01. [Consulta: 4 desembre 2011].
* ↑ Referències breus
* ↑ «Biografia a CORPVS INSCRIPTIONVM LATINARVM II». Arxivat de l'original el 2012-02-03. [Consulta: 4 desembre 2011].
* ↑ Elements biogràfics a Edad contemporánea Tarraco
* ↑ Biografia a Biografías y vidas
* ↑ Detalls a Edad contemporánea Tarraco

## Enllaços externs

* «Eduard Saavedra i Moragas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eduard Rüppell

Wilhelm Peter Eduard Simon Rüppell (20 de novembre de 1794 - 10 de desembre de 1884) fou un naturalista i explorador alemany. Rüppell de vegades es translitera «Rueppell» per l'alfabet en català.
Rüppell va néixer a Frankfurt del Main, i era fill d'un banquer molt pròsper. Al principi, estava destinat a ser negociant, però després de visitar el Sinaí el 1817 va desenvolupar un interès en la història natural. Va assistir a lectures de botànica i zoologia a la Universitat de Pavia i a la Universitat de Gènova.
Rüppell va fer la seva primera expedició el 1921, acompanyat del cirurgià Michael Hey com a assistent. Van viatjar pel desert del Sinaí, i el 1822 varen ser els primers exploradors europeus en arribar al Golf d'Aqaba. Després varen avançar cap a Alexandria via Mont Sinaí. El 1823 van remuntar el riu Nil cap a Núbia. Durant el viatge va col·leccionar espècimens a l'àrea del sud d'Ambukol. Va retornar al Caire el juny de 1825. En un viatge planejat a través d'Etiòpia on només van arribar fins a Massawa, el grup es va posar malalt.
Rüppell retornà a Europa el 1827. Durant la seva absència, Philipp Jakob Cretzschmar havia utilitzat espècimens que Rüppell havia enviat per produir l'Atlas zu der Reise im nordlichen Afrika (Atles de Viatges a Àfrica del nord) (1826).
El 1830 Rüppell retornà a Àfrica, i va esdevenir el primer naturalista a recórrer Etiòpia.
Rüppell també publicà una narració dels seus viatges, titulat Reise in Abyssinien (Viatges per Abissínia).

## Referències

* ↑ «Obituary: W. P. Eduard S. Rüppell». Proceedings of the Royal Geographical Society and Monthly Record of Geography, New Monthly Series, Vol. 8, 10, 01-10-1886, pàg. 654.
* 1 2 Stricker, Wilhelm. «Rüppell, Eduard Wilh.». A: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (en alemany). 29. Leipzig: Duncker & Humblot, 1889, p. 707–714.
* ↑ Rüppell, Eduard; Cretzschmar, Philipp Jakob; Heyden, Carl Heinrich Georg von; Heyden, Karl Heinrich Georg von; Leuckart, F. S.. Atlas zu der Reise im nördlichen Afrika / (en alemany). 1826-1828. Frankfurt del Main: Gedruckt und in Commission bei Heinr. Ludw. Brönner,, 1826-1828.
* ↑ Reise in Abyssinien (en alemany). 2 volums i àtles. Frankfurt del Main: Schmerber, 1838–1840.

## Bibliografia

* Mearn, Barbara; Mearn, Richard. Biographies for birdwatchers : the lives of those commemorated in Western Palearctic bird names (en anglès). Londres: Academic Press, 1988. ISBN 0124874223.
# Luci Arenni

Luci Arenni (en llatí Lucius Arennius) va ser un magistrat romà del segle iii aC.
Va ser elegit tribú de la plebs l'any 210 aC juntament amb Gai Arenni, un germà o parent seu. Dos anys després, el 208 aC, va ser nomenat prefecte dels aliats de Roma. Durant la batalla en la qual Marc Claudi Marcel va ser derrotat per Hanníbal, Luci Arenni va ser fet presoner.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/291?rgn=full+text;view=image;q1=ArenniusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 276. ]
# Madrid (Cundinamarca)

Madrid és un dels 116 municipis del departament de Cundinamarca, Colòmbia. Està situat a la província de Sabana Occident a 21 km de Bogotà.
Forma part de l'Àrea metropolitana de Bogotà, segons el cens del DANE (Departament Administratiu Nacional d'Estadística) del 2005. Limita pel nord i nord-oest amb Subachoque, pel nord-est amb Facatativá i El Rosal, per l'oest amb Bojacá i Facatativá, per l'est amb Mosquera i Funza, i pel nord-oest amb Tenjo.
Aquest poble va portar el nom de Serrezuela fins al 17 de novembre de 1875, quan la l'Assemblea Legislativa de l'Estat de Cundinamarca li va donar en substitució d'aquell el de Madrid en memòria de Don Pedro Fernández Madrid, nascut a l'Havana (Cuba) el 1817, que a la recerca de salut i de repòs va venir a residir allí, dedicant-se a escriure articles literaris. A la seva mort el 7 de febrer de 1875 les persones de Serrezuela, van proposar donar-li el seu cognom a la població.

## Enllaços externs

* Madrid - Lloc web oficial
# Làuria (Cantal)

Làuria (en francès i oficialment Laurie) és un municipi francès situat al departament de Cantal i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.

## Referències

* ↑ «Populations légales 2018 − Ces données sont disponibles sur toutes les communes de France hors Mayotte | Insee». [Consulta: 3 juny 2021].
# Emile Severeyns

Emile o Emiel Severeyns (Schoten, 19 d'agost de 1931 - Anvers, 30 de novembre de 1979) fou un ciclista belga, professional des del 1953 fins al 1971. Va combinar tant el ciclisme en pista com en ruta. Va aconseguir 25 victòries en curses de sis dies i quatre títols europeus de Madison. La majoria d'aquests triomfs els va aconseguir fent parella amb Rik Van Steenbergen.

## Palmarès

* 1955
** 1r als Sis dies de Gant (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Brussel·les (amb Rik Van Steenbergen)
* 1956
** 1r als Sis dies de Brussel·les (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Dortmund (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r del Premi d'Heist-op-den-Berg
* 1957
** 1r als Sis dies de Berlín (amb Rik Van Steenbergen)
* 1958
** Campió d'Europa de Madison (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Brussel·les (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies d'Anvers (amb Rik Van Steenbergen i Reginald Arnold)
** 1r als Sis dies de Frankfurt (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Copenhaguen (amb Rik Van Steenbergen)
* 1959
** Campió d'Europa de Madison (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Zuric (amb Rik Van Steenbergen)
* 1960
** Campió d'Europa de Madison (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Brussel·les (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Copenhaguen (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies d'Aarhus (amb Rik Van Steenbergen)
* 1961
** Campió d'Europa de Madison (amb Rik Van Steenbergen)
** Campió de Bèlgica en Madison (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Dortmund (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Zuric (amb Rik Van Steenbergen)
* 1962
** Campió de Bèlgica en Madison (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Colònia (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Milà (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r a l'Elfstedenronde
* 1964
** 1r als Sis dies de Mont-real (amb Palle Lykke)
** 1r als Sis dies de Quebec (amb Lucien Gillen)
* 1965
** 1r als Sis dies de Quebec (amb Rik Van Steenbergen)
** 1r als Sis dies de Toronto (amb Rik Van Steenbergen)
* 1966
** 1r als Sis dies de Mont-real (amb Palle Lykke)
** 1r als Sis dies de Madrid (amb Walter Godefroot)
* 1967
** 1r als Sis dies de Mont-real (amb Patrick Sercu)
* 1968
** 1r als Sis dies d'Anvers (amb Theofiel Verschueren i Sigi Renz)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Embrioblast

L'embrioblast és una estructura cel·lular, massa de cèl·lules dins de l'embrió primordial que finalment donarà lloc a les estructures definitives del fetus. Està situada en un pol del blastocist en el seu procés de gastrulació, en l'embrió humà i en la majoria dels mamífers euterians de 4 dies, al principi de l'embriogènesi. Aquesta estructura es forma abans que ocorri la implantació dins l'endometri de l'úter.

## Sinònims

* Embrioblast.
* Pluriblast
* Massa cel·lular interna (en anglès: Inner cell mass, abreujat com ICM).
* Disc germinatiu.
* Disc embrionari.
* Disc bilaminar o disc trilaminar.

## Estructura de l'embrioblast

Al vuitè dia de desenvolupament, el blastocist s'ha diferenciat en dues capes:
* Hipoblast: Forma una capa de cèl·lules cúbiques ubicades en la perifèria de la cavitat del blastocist o sac vitelí primitiu.
* Epiblast: Està formada per una capa de cèl·lules altes i cilíndriques adjacenta a la cavitat amniòtica.

## Regulació de l'especificació cel·lular

Com que la segregació de cèl·lules pluripotents de l'embrioblast del blastocist restant és part integral del desenvolupament dels mamífers, s'ha realitzat una considerable recerca científica per esbrinar els mecanismes cel·lulars i moleculars d'aquest procés.

## Cèl·lules mare

Els blastòmers aïllats de l'embrioblasts d'embrions de mamífers i que creixen en un cultiu de laboratori reben el nom de cèl·lules mare embriòniques ("embryonic stem (ES) cells"). Aquestes cèl·lules pluripotents, quan creixen en un medi acuradament coordinat, poden donar lloc a totes les tres capes germinatives (ectoderma, endoderma, i mesoderma) del cos adult.

## Imatges

* Vesícula blastodèrmica de Vespertilio murinus.
* Secció del disc embrionari de Vespertilio murinus.

## Referències

* ↑ Wolpert, Lewis. Principles of Development: Third Edition. 2007. Oxford University Press.
* ↑ Robertson, Elizabeth, et al. Germ-line transmission of genes introduced into cultured pluripotential cells by retroviral vector. Nature 323, 445 - 448 (02 October 1986.
# Encarnación

Encarnación és una ciutat del Paraguai, capital del departament d'Itapúa, construïda sobre la riba del riu Paraná. És la tercera ciutat del país des del punt de vista econòmic, només superada per Asunción i Ciudad del Este. És també un important port comercial, connectat amb l'Argentina. La ciutat tenia una població urbana de 67.173 habitants segons les dades del cens del 2002 (93.497 al districte). La major part de la població correspon a mestissos d'origen espanyol i amerindis. La seva població ha crescut durant la primera meitat del segle xx, sobretot gràcies a l'arribada d'immigrants europeus, especialment ucraïnesos. La ciutat té un clima subtropical sense estació seca, amb una temperatura mitjana anual de 22 °C. La mitjana mínima mensual és de 17° al juny, mentre la màxima mensual és de 28° al desembre.

## Vegeu també

* Jorge Garbett

## Referències

* ↑ Dades del cens del 2002 - DGEEC del Paraguai [Consultat: 07/01/2011] (castellà)
* ↑ Climate-Charts.com Arxivat 2009-08-07 a Wayback Machine. [Consultat: 07/01/2011] (anglès)

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial (castellà)
* Carnestoltes Arxivat 2012-01-27 a Wayback Machine. (castellà)
# Malatestino I de Sogliano

Malatestino I de Sogliano (Sogliano, s. XIV) va ser un noble italià, membre de la Casa de Malatesta, comte de Sogliano.
Va ser fill de Giovanni I, comte de Sogliano, mentre que la seva mare sembla que era algú de la família Della Faggiuola. Orfe de pare des de 1299, està documentat el 1305 en la compra del castell de Strigara, amb els seus germans Guglielmo i Ramberto.
Va viure les diverses lluites i enfrontaments entre els Malatesta de Sogliano, adscrits al bàndol dels gibel·lins, i els Malatesta de Rímini, d'adscripció güelfa. El líder dels últims, Malatesta da Verucchio, no semblava que anés d'antuvi en contra seva, però ben aviat van tornar a sorgir diferències i el seu fill, Malatestino dall'Occhio va atacar Sogliano a causa de pertànyer a la facció gibel·lina i haver anat sempre en contra dels Malatesta riminesos. El 1317, després del setge de Sogliano, Malatestino i la seva família s'oculten amb el seu cosí Ramberto, comte de Ghiaggiolo. Amb la seva col·laboració ocupen Forlì i van expulsar-ne Ferrantino, fill de Malatestino dall'Occhio, que n'era el podestà.
Anys més tard, el 1334, Malatestino i el seu germà Ramberto recuperen Sogliano amb l'ajuda de Malatesta Guastafamiglia, i reconstrueixen la seva fortalesa i muralles, a més de recuperar i reconstruir el castell de Strigara. Tanmateix tots dos, encara sense acabar les obres, van ser saquejats el 1358 per una banda d'aventurers alemanys. Va ser l'únic dels germans que va sobreviure i va tenir descendència: es desconeix qui va ser la seva esposa, però si que va tenir un fill, Gianne, i una filla, Malgarita, de la qual no es tenen més notícies. Es desconeix la data de mort, atès que la darrera vegada que se'l documenta és el 1334 i el 1352 es documenta el seu fill en la renovació d'un contracte emfitèutic.

## Referències

* ↑ Argegni, Corrado. Condottieri, capitani, tribuni. Corrado Argegni, 1936, p. 146.
* 1 2 3 Zannetti, Guid'Antonio. Memorie istoriche di Rimino e de' suoi signori (en italià). Bolonya: Lelio dalla Volpe, 1789.
* 1 2 Litta, Pompeo. «Malatesta di Rimini». A: Famiglie celebri di Italia (en italià), 1850.
* 1 2 Antonioli, Andrea. Ramberto Malatesta, Monografia e catalogo della mostra su Ramberto Malatesta, principe e astrologo (en italià). Cesena: Biblioteca Malatestiana, 2014, p. 34.
* 1 2 Tonini, Luigi. Rimini nella signoria de' Malatesti (en italià). vol. 4. Rímini: Albertini e C., 1880, p. 353-354.
# Mangeclous

Mangeclous és una pel·lícula francesa dirigida per Moshé Mizrahi, estrenada l'any 1988.
Es tracta d'una adaptació de la novel·la homònima d'Albert Cohen, publicada l'any 1938. Ha estat doblada al català

## Argument

Els Valeureux són un clan de jueus modests que viuen a Cefalònia, a les Illes Jòniques, en els anys 1930. Mangeclous és el manipulador i el paràsit del clan, fent-se passar per advocat quan en realitat és a penes escriptor públic. Atrets a Ginebra per la promesa d'un tresor que els ha temptat un misteriós correu, agafen el camí de Suïssa amb molt d'equipatge portats per l'oncle Saltiel que disposa d'una certa autoritat sobre la família. A Marsella se'ls uneix Scipion, un marsellès camarada de regiment de Mangeclous. Arribats a Ginebra després de peregrinacions rocambolesques d'un viatge molt desorientador per ells, no comprenen encara que l'autor del correu misteriós no és altre que el príncep del clan, el brillant Solal que és alt funcionari a la Societat de les Nacions. Mangeclous, l'incansable ensarronador del clan intenta diverses maniobres amb la finalitat d'apropiar-se el tresor promès però Saltiel frustra els seus plans i els Valeureux acaben per trobar Solal en el seu luxós despatx. El tresor no existeix o més aviat és simplement la reunificació del clan i l'abundant menjar que els ofereix Solal i que, per Mangeclous, es suficient per a justificar el viatge.

## Repartiment

* Pierre Richard: Mangeclous
* Charles Aznavour: Jérémie
* Jean-Luc Bideau: Michael
* Bernard Blier: Saltiel
* Jean Carmet: Scipion
* Jacques Dufilho: Mattathias
* Jacques Villeret: Salomon
* Samuel Labarthe: Solal
* Jean-Pierre Cassel: De Surville
* Fernand Berset:
* Bernard Pivot: Narrador (veu off)

## Referències

* ↑ esadir.cat. Mangeclous. esadir.cat.
* ↑ «Mangeclous». Allocine.
# Enciclopèdia Jueva

L'Enciclopèdia Jueva (en anglès Jewish Encyclopedia) va ser publicada originalment entre els anys 1901 i 1906 per Funk and Wagnalls. Té més de 15.000 articles i 12 volums sobre la història de la diàspora jueva, i en l'actualitat és un recurs de domini públic; no abasta una part important de la història jueva moderna (la creació d'Israel, per exemple), però conté una gran quantitat d'informació rellevant. Els seus articles es van actualitzant constantment gràcies als usuaris de la seva pàgina d'Internet que van contribuint en els articles.

## Vegeu també

* Jacob Corsino
* Encyclopaedia Judaica

## Enllaços externs

* Versió electrònica del llibre del 1901-1906 Jewish Encyclopedia , amb més explicacions aquí. (anglès)
# Epígenes (cràter)

Epigenes és un cràter d'impacte que es troba en la part nord de la Lluna, prou prop de l'extremitat nord per mostrar-se amb una considerable elongació quan s'observa des de la Terra. Es troba just al nord-oest de les restes de la plana emmurallada del cràter W. Bond. Al nord d'Epigenes apareix el cràter Goldschmidt, i les restes del cràter Birmingham es troben just al sud-oest.
* Localització de Epigenes. Fotografia de la missió Lunar Reconnaissance Orbiter
Aquesta formació presenta notables contrastos. Les parts nord i nord-oest del brocal estan ben formades (amb poca aparença de desgast), mentre que la resta de la vora apareix sensiblement erosionada, sobretot en la meitat aquest-sud-est. La meitat occidental del sòl interior és suau i gairebé sense trets, mentre que la resta és lleugerament accidentat i apareix cobert de materials ejectats des de l'est. El petit cràter Epigenes B envaeix el bord nord-est del cràter principal.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt mitjà del cràter que està més prop d'Epigenes.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* 'Referència UAI del cràter
* LPI Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon
* Mapa LROC
# El río de oro

El río de oro és una pel·lícula coproducció hispano-suïssa dirigida per Jaime Chávarri estrenada el 1986 i protagonitzada per Ángela Molina. Fou rodada a Segòvia, vora el monestir del Paular i als marges del riu Lozoya. Fotogramas considera que malgrat la posada en escena insuficient i un desenvolupament una mica avorrit, té un gran atractiu. Ángela Molina va guanyar el Fotogramas de Plata 1986 a la Millor actriu de cinema pel seu paper

## Argument

Un matrimoni, Juan i Laura, que passa l'estiu amb els seus tres fills és alterat per l'arribada de l'oncle Peter i la seva bella i enigmàtica esposa Dubarry, un personatge curiós que es comporta de manera diferent a la resta de la família i que fa reviure records a tots.

## Repartiment

* Ángela Molina - Laura
* Bruno Ganz - Peter
* Francesca Annis - Dubarry
* Stefan Grubser - Juan
* Juan Diego Botto - Miguel

## Referències

* ↑ Chávarri, en busca de la infancia, El País, 8 d'agost de 1985
* ↑ El río de oro a fotogramas.es
# Luis María Salazar y Salazar

Luis María Salazar y Salazar (Vitòria, 13 de març de 1758 – Madrid, 29 d'abril de 1838) va ser un militar i polític basc, ministre durant el regnat de Ferran VII.

## Biografia

Ingressa en l'Armada Espanyola en 1775, després d'estudiar a Bergara. Prova les seves armes per primera vegada en la campanya d'Alger de 1783. En 1792 col·labora en l'elaboració de les noves Ordenances Generals de l'Armada. En 1802 ascendeix a capità de navili i en 1807 va ser Intendent general de Marina. En 1812 és nomenat Secretari de Despatx d'Hisenda i aquest mateix any Cap polític de Sevilla. En 1814 és designat Secretari de Despatx de Marina que exerciria fins a 1818. En el Trienni Liberal, se li va confiar de nou el ministeri de Marina en 1820 i, novament, en 1823. Amb caràcter interí ocupa la Secretaria de Despatx de la Guerra durant 14 dies de juny de 1825. Ferran VII li concedí en 1830 el títol de comte de Salazar.

## Referències

* ↑ Luis María de Salazar, capitán de navío, ministro de Marina.

## Bibliografia

* Diccionario biográfico español Real Academia de la Historia