OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pilawita-(Y)

La pilawita-(Y) és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom de la ciutat de Piława Górna, Polònia, on es troba la localitat tipus.

## Característiques

La pilawita-(Y) és un nesosilicat de fórmula química Ca₂Y₂Al₄(SiO₄)₄O₂(OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional el 2013, sent publicada l'any 2015. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del museu mineralògic de la Universitat de Breslau, Polònia, amb el número de catàleg: mmwr iv7676.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita Julianna de la pedrera DSS Piława Górna, a la localitat de Piława Górna, dins el comtat de Dzierżoniów (Voivodat de Baixa Silèsia, Polònia). També ha estat descrita a la pedrera Åskagen, al districte miner de Persberg (Värmland, Suècia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Pilawite-(Y)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 setembre 2022].
# Plecotus wardi

Plecotus wardi és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Es tracta d'una espècie de Plecotus mitjana-gran, amb un pelatge molt espès. Té l'esquena marró i el ventre blanc. La cara i la gola són coberts per pèls curts i dispersos. L'uropatagi pot ser o bé nu o bé cobert per pèls prims. Viu a l'Hindu Kush, el Karakoram i l'Himàlaia del Pakistan, el nord-oest de l'Índia i el Nepal. Es creu que P. wardi es troba a altituds d'entre 1700 i 3.600 msnm, però aquestes dades encara estan per confirmar.

## Referències

* ↑ Spitzenberger, F., Strelkov, P.P., Winkler, H. & Haring, E. 2006. A preliminary revision of the genus Plecotus (Chiroptera, Vespertilionidae) based on genetic and morphological results. Zoologica Scripta 35:187-230.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Piracmonita

La piracmonita o pyracmonita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom del grec πνρ, foc, i ακμων, enclusa, que recorda el taller del mític Hefest, que suposadament es troba a l'illa de Vulcano, on va ser descoberta aquesta espècie.

## Característiques

La piracmonita és un sulfat de fórmula química (NH₄)₃Fe(SO₄)₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2008. Cristal·litza en el sistema trigonal. Es troba en forma d'agregats de cristalls prismàtics hexagonals allargats de fins a 0,2 mil·límetres de longitud, incolors o de color blanc. Es troba en estreta relació amb l'aluminopiracmonita (químicament, l'anàleg d'alumini). És l'anàleg d'amoni de 'Unnamed (Na-Fe Sulphate), tots dos trigonals però no isoestructurals.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la piracmonita pertany a «07.AC - Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i grans» juntament amb els següents minerals: vanthoffita, efremovita, langbeinita, manganolangbeinita, yavapaiïta, eldfellita, godovikovita, sabieïta, thenardita, metathenardita i aftitalita.

## Formació i jaciments

Es forma sota una temperatura mitjana d'aproximadament 250 °C, a les fumaroles intracràter desenvolupada en una bretxa piroclàstica. Sol trobar-se associada a altres minerals com el salmiac i la kremersita. Va ser descoberta al cràter La Fossa, a Vulcano, Lipari, illes Eòlies (Sicília, Itàlia).

## Referències

* ↑ «Pyracmonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 9 juliol 2016].
* ↑ Garrido, Josep Lluís; Ybarra, Joan Manuel. Nomenclàtor de les espècies minerals, 2010, p. 264. D.L. B-38531-2010 [Consulta: 1r abril 2018].
# Platja de Samil

La platja de Samil és la principal platja urbana de la ciutat de Vigo (Pontevedra), a Galícia, situada al lloc del mateix nom, a la parròquia de Navia. Compta amb la distinció de Bandera blava.
Limita amb la platja d'A Fonte (Alcabre) pel nord i amb la desembocadura del riu Lagares pel sud. Enfront de la platja es poden observar les illes Cíes. Té una longitud d'uns 1.115 metres i disposa d'aparcament públic i accessos adaptats a minusvàlids a l'estiu. Diverses línies d'autobús urbà (Vitrasa) la comuniquen amb la ciutat: L10, C15A, C15B i C15C tot l'any; C3 a l'estiu; i les línies nocturnes CN1 i CN2.

## Galeria d'imatges

* Vista de les Illes Cíes des de Samil.
* Festival aeri, 2004.

## Vegeu també

* Platja d'O Vao
# Platja de San Antolín

La platja de San Antolín està situada en la localitat de Naves, en el concejo asturià de Llanes. És la platja més gran del concejo amb 1200 metres de longitud. És una platja seminatural, recta de sorra fina i grava oberta al mar Cantàbric.
Des del punt de vista mediambiental és una platja considerada paisatge protegit, amb catalogació ZEPA i LIC, i amb presència de vegetació a la platja. Per aquest motiu està integrada en el Paisatge Protegit de la Costa Oriental d'Astúries, igual que els contraforts orientals de la serra de Cuera, a poca distància i que confereixen al paisatge de la platja un atractiu més. És de perillositat alta a causa que dona a mar obert i tenir fort onatge. En els voltants se situa l'església romànica de San Antolín de Bedón. En aquesta platja desemboca el riu Bedón o de Las Cabras.

## San Antolín

Aquest poble compta amb cent veïns, la major part natius, però una quantitat raonable estiuejants que atrets per les belleses i serveis que se'ls presten, formen part de la comunitat. Hi ha dues platges: San Antolin de Bedón, d'una longitud de 2 km, de finíssima sorra, comunicant-se per un camí peonil amb la platja de Torimbia, alhora per la platja es pot passar per un túnel natural a la platja de Portacos. Aquesta platja té una ria en la qual desemboca el riu Bedón, delícia dels pescadors per l'abundància de truites, i disposa d'un mirador que domina tota la platja amb un aparcament degudament condicionat.

## Referències

* ↑ Guía total de las playas de Asturias. 244 rincones para disfrutar de la costa asturiana. Del Río, Alejandro. Ediciones Nobel. 2013. ISBN 978-84-8459-669-1. Pág.239.
* 1 2 http://sig.magrama.gob.es/93/ClienteWS/Guia-Playas/Default.aspx?nombre=PLAYAS_WEB&claves=DGC.PLAYAS.PLY_CO_PLAYA&valores=483 Arxivat 2015-02-03 a Wayback Machine.
# Platja de San Balandrán

Les Platja de San Balandrán es troba en el concejo asturià d'Avilés i pertany a la localitat de Zeluán. El seu entorn és industrial. El jaç té xicotetes zones de sorres de gra mitjà i de color fosc. Les baixades per als vianants són molt fàcils. El grau d'urbanització és mitjà i el d'ocupació baix.
Per accedir a aquesta platja el millor és accedir primer als nuclis poblacionals més propers que són El Poblado i Zeluán i està dins de la coneguda cala de Llodero pel que queda molt prop de la tolla de Zeluán, zona molt coneguda per ser una zona privilegiada d'observació d'aus permanents. Hi ha un parell de plantes de la marisma asturiana: la Limonium vulgare i la Sacocornia perennis. Per ells es recomana als visitants procurar no danyar a un ecosistema molt fràgil el que s'aconsegueix en bona part evitant el bany en aquesta platja. Com a activitats recomanades estan la pesca a canya i recórrer el passeig marítim fins al far.

## Referències

* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 152. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Platja de San Lorenzo

La platja de San Lorenzo està situada en ple centre de Gijón.
Amb una longitud de 1550 metres i forma de petxina, és una de les platges més emblemàtiques del Principat d'Astúries. Es perllonga des de l'escala 0 ("La Cantàbrica"), situada després de l'Església de Sant Pere, fins a l'escala número 16 (zona popularment coneguda com "el Tostaderu"), en la desembocadura del riu Piles. No obstant això s'estén una zona rocosa durant tres-cents metres més fins al "Mayán de Tierra", arribant a aconseguir una longitud total d'uns 1,8 km. Paral·lela a ella discorre el Passeig del Muro de San Lorenzo, que continua cap a l'Est més enllà de la pròpia platja amb la coneguda senda costanera del Cervigón, un recorregut marítim de més de 2 quilòmetres que ens apropa altres platges com la del Rinconín o la de Peñarrubia.

## Característiques i condicions de bany

Es caracteritza per una sorra fina i daurada, i per unes aigües de bona qualitat. L'onatge és moderat/fort i es distingeixen 3 zones de bany diferenciades i vigilades per socorristes: Escalerona (escala 4), Centre (escales 7-8) i Piles (escala 12). Normalment la zona de la Escalerona és la que presenta millors condicions d'onatge per al bany. La gran amplitud de les marees que es dona en aquesta platja condiciona molt la seva amplària.

## Serveis

La seva alta ocupació i la seva ubicació en ple centre urbà garanteixen tota mena de serveis: Dutxes, lavapeus, lloguer d'hamaques, guarda-roba, taquilles, lavabos, fonts d'aigua, etc.
Compta amb servei de salvament. Des de principis de maig presta vigilància caps de setmana i festius; des de l'1 de juny fins al 30 de setembre de forma permanent en horari de 10:00 a 21:00 hores. La central de salvament es troba instal·lada en l'escala número 12 i compta amb servei de megafonia i informació, emetent parts meteorològics i de l'estat de la mar cada hora. Al mateix edifici de serveis es troba una seu de la Policia Local.
També hi ha una Oficina de Turisme a l'altura de l'escala 4.

## Esports

La platja està preparada pel volley-platja, amb dues pistes en l'escala 15, i el futbol platja, que es practica a l'altura de l'escala 4 (coneguda popularment com La Escalerona) quan la marea ho permet. Altres esports marítims com el surf, caiac de mar o windsurf també tenen lloc a la Platja de San Lorenzo.

## Reconeixements

En l'estiu de l'any 2010 es va hissar per primera vegada la bandera "Ecoplayas" que va ser aconseguida de nou per a la temporada 2011. També per a l'any 2011 s'ha aconseguit el reconeixement "Q" de Qualitat Turística.

## Vegeu també

* Gijón
* Platja de Poniente (Gijón)
* Platja de l'Arbeyal

## Referències

* ↑ Diario El Comercio, 9 de Junio de 2010
* ↑ «Ayuntamiento de Gijón». Arxivat de l'original el 2015-02-16. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Ayuntamiento de Gijón». Arxivat de l'original el 2015-02-16. [Consulta: 16 febrer 2015].
# Platja de Salencia

La platja de Salencia està al concejo de Cudillero, en l'occident del Principat d'Astúries (Espanya) i pertany al poble de Novellana. Forma part de la Costa Occidental d'Astúries i està catalogada com a Paisatge protegit, ZEPA i LIC.

## Descripció

Té una forma irregular. El seu jaç és de sorres clares i de gra gruixut. Per accedir a la platja cal localitzar previmente els pobles de Albuerne i Novellana que són els nuclis de població més propers. Cal prendre el mateix camí que per a la platja de L'Airín i l'única diferència és que en la bifurcació existent cal prendre el ramal de la dreta i seguir-ho durant uns 800 m que porta fins a un mirador des d'on es poden veure la platja de L'Airín i l'illot de El Fariñón.
Continuant el descens del camí s'arriba als voltants de la platja i a una nova depuradora que està al costat d'un petit rierol anomenat «Yendebarcas». Com es veu, té una desembocadura fluvial, es pot portar mascota. Molt a prop està el «illot de Fariñón». La platja no té servei cap i les activitats més recomanades són la pesca submarina i l'esportiva a canya.
Cal advertir que no es pretengui baixar amb el vehicle fins a la platja perquè al final del camí no hi ha espai per a ell ni per donar la volta.

## Referències

* 1 2 «http://sig.magrama.gob.es/93/ClienteWS/Guia-Playas/Default.aspx?nombre=PLAYAS_WEB&claves=DGC.». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 25 març 2015].
* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 107. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Piàtiletka

Piàtiletka (en rus: Пятилетка) és un poble de la república del Daguestan, a Rússia. Segons el cens del 2010 tenia 1.184 habitants.

## Referències

* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. Таблица № 11. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Республики Дагестан». Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 30 juliol 2022].
* ↑ Село Ортатюбе на карте
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. Таблица № 11. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Республики Дагестан». Arxivat de l'original el 2013-12-24.
* ↑ Село Кандаураул на карте
# Piège

Piège és una pel·lícula francesa de caràcter surrealista basat en un malson, dirigida per Jacques Baratier, estrenada el 1970. Fou exhibida a la III Setmana Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror.

## Sinopsi

Un jove solitari i paranoic amb mania persecutòria intenta protegir-se dels lladres posant trampes a casa seva per tal que no li robin les seves coses i els seus pensaments. Per provar els seus dispositius, atrau a casa seva un parell de noies cleptòmanes, que són arrossegades a un espectacle destructiu mentre ell s'ho mira des d'una habitació.

## Repartiment

* Bernadette Lafont: La primera lladre
* Bulle Ogier: El segon lladre
* Jean-Baptiste Thierrée: El jove
* Fernando Arrabal: El venedor de trampes
* Jackie Raynal: La dona torturada

## Al voltant de la pel·lícula

* Com que una encarnava la feminitat absoluta i l'altre semblava més una noia mancada, Jacques Baratier va sobrenomenar Bulle Ogier i Bernadette Lafont respectivament "la pastoreta i la netejadora de xemeneies" durant el rodatge.

## Referències

* ↑ Edició de 1970 al web del Festival de Sitges
* ↑ Piège a rarerilmm.com
* ↑ Bernadette Lafont, Le Roman de ma Vie, Flammarion, 1997.
# Pocahontas (Iowa)

Pocahontas és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 1.970 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pocahontas tenia 1.970 habitants, 883 habitatges, i 549 famílies. La densitat de població era de 408,9 habitants/km².
Dels 883 habitatges en un 25,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,3% hi vivien parelles casades, en un 7,1% dones solteres, i en un 37,8% no eren unitats familiars. En el 36,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 24% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,16 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,79.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,1% tenia menys de 18 anys, un 4,8% entre 18 i 24, un 22,1% entre 25 i 44, un 25,3% de 45 a 60 i un 24,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.865 $ i la renda mediana per família de 42.690 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.806 $ mentre que les dones 19.886 $. La renda per capita de la població era de 17.556 $. Entorn del 6,7% de les famílies i el 9,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pocahontas». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pocahontas». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Planeta inferior i planeta superior

Els termes «planeta inferior» i «planeta superior» es van fer servir originalment en la cosmologia geocèntrica de Claudi Ptolemeu per diferenciar aquells planetes (Mercuri i Venus) que tenen un epicicle que estava en línia amb la Terra i el Sol, comparat amb els planetes (Mart, Júpiter, i Saturn) que no hi estaven.
Aquesta classificació no s'hauria de confondre amb els termes «planeta interior» i «planeta exterior», que designen aquells planetes que es troben dins del cinturó d'asteroides i els que n'estan fora respectivament. «Planeta inferior» tampoc no s'ha de confondre amb planeta menor (asteroide) o planeta nan. Al segle xvi, els termes van ser modificats per Nicolau Copèrnic, qui rebutjà el model geocèntric de Ptolemeu, distingint la mida de l'òrbita en relació amb la Terra.
* «Planeta inferior» es fa servir en referència als planetes Mercuri i Venus, els quals estan més a prop del Sol que no pas la Terra.
* «Planeta superior» es fa servir en referència als planetes Mart, Júpiter, Saturn, Urà, Neptú, i a tots els planetes menors i planetes nans incloent Ceres i Plutó, els quals estan més lluny del Sol que no pas la Terra.
Aquest termes de vegades es fan servir en termes relatius: per exemple, la Terra és un planeta inferior vista des de Mart.

## Referències

* ↑ Lakatos, Imre; Worrall, John; Currie, Gregory. Worrall, John; Currie, Gregory. The Methodology of Scientific Research Programmes. Cambridge University Press, 1980, p. 186. ISBN 0521280311.
* ↑ Kuhn, Thomas S. The Copernican Revolution: Planetary Astronomy in the Development of Western Thought. 4a edició. Harvard University Press, 1985, p. 172. ISBN 0674171039.
# Planeta interior

Un planeta interior és qualsevol dels planetes del sistema solar amb òrbites interiors al cinturó d'asteroides: Mercuri, Venus, la Terra i Mart. Els altres planetes s'anomenen planetes exteriors.
Aquesta classificació no s'ha de confondre amb el terme "planeta inferior" que designa aquells planetes amb òrbites interiors a l'òrbita de la Terra (només Mercuri i Venus).
Les seves característiques físiques són relativament semblants a les de la Terra. El seu diàmetre és relativament petit si es compara amb els diàmetres dels planetes exteriors (a excepció de Plutó). Tots tenen una superfície rocosa sòlida, un mantell semi-líquid i un nucli metàl·lic (bàsicament de ferro). A excepció de Mercuri, tots tenen una atmosfera més o menys densa però no gaire profunda (comparada amb les grans atmosferes dels gegants gasosos). No tenen sistemes d'anells i pocs o cap satèl·lit natural.

## Vegeu també

* Planeta terrestre
# Porxos i edificis de la plaça de la Vila (Almacelles)

Els Porxos i edificis de la plaça de la Vila és una obra d'Almacelles (Segrià) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'habitatges de planta baixa i dos pisos que configuren un dels laterals de la plaça. Malgrat la gran quantitat d'habitatges que allotja i les remodelacions que ha sofert al llarg dels anys, el conjunt conserva en força bones condicions la prestància clàssica de la façana que el caracteritza.

## Història

Les vivendes són totes en règim de lloguer i una d'elles pertany a l'Ajuntament. Els porxos semblen ser del 1862.

## Referències

* 1 2 «Porxos i edificis de la plaça de la Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Porxos i edificis de la plaça de la Vila». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià.
# Porétskoie

Porétskoie (en rus: Порецкое) és un poble de l'óblast d'Uliànovsk, a Rússia, que el 2010 tenia 117 habitants. Pertany al districte municipal de Kuzovàtovo.

## Referències

* ↑ «МО Коромысловское Ульяновской области». Arxivat de l'original el 2020-02-18. [Consulta: 1r gener 2021].
# Plaça de la Porta de la Mar (Alacant)

La plaça de la Porta de la Mar és una cèntrica plaça de la ciutat valenciana d'Alacant formada per dos grans illots enjardinats. Està situada entre els passejos de l'Esplanada i del Postiguet, a mig camí entre l'ajuntament, el port i la platja. Rep aquest nom en referència a una porta de les antigues muralles d'Alacant (derrocades durant la segona meitat del segle segle xix) que es trobava en aquest mateix lloc.

## Descripció

La plaça està formada per dos grans illots que recullen el trànsit del passeig dels Màrtirs de la Llibertat i de l'avinguda de Juan Bautista Lafora. El més gran dels illots, el més pròxim a la platja del Postiguet, es compon d'un jardí amb flors de colors cridaners i diversos conjunts de palmeres. Aquest illot acull a més el polèmic Monument al Soldat de Reemplaçament, inaugurat pel ministre de Defensa, Federico Trillo, en 2001. L'illot més xicotet, més pròxim a la plaça de l'Ajuntament, disposa d'una font ornamental redona, instal·lada en 1959, els rolls de la qual s'il·luminen de nit amb llums de colors. Hi ha també un xicotet camí de pedres (amb uns bancs per asseure's a l'ombra de les palmeres) i un mosaic floral que conforma l'escut d'Alacant.
En aquesta plaça es troba l'escultura d'El adivinador.

## Referències

* ↑ «Guía Urbana». w2.alicante.es. Arxivat de l'original el 26 de novembre de 2016. [Consulta: 5 abril 2016].
* ↑ «Compromís pide el traslado del 'monumento al soldado' por 'belicista'». ELMUNDO. [Consulta: 6 abril 2016].
* ↑ «Compromís propone trasladar el Soldado de Reemplazo por su carácter «belicista»» (en castellà). abc. [Consulta: 6 abril 2016].
* ↑ «Plaza Puerta del Mar: tu parada favorita» (en castellà). Subus Alicante. [Consulta: 6 abril 2016].
# Plaça de la Pau (Lleida)

La plaça de la Pau és una plaça de la ciutat de Lleida. Està situada al barri de Rambla de Ferran - Estació, entre l'avinguda de Francesc Macià i l'avinguda del Segre, i s'hi troba l'edifici del Govern Civil.
Aquesta plaça modernista té una superfície de 2.100 m² (1370 m² de paviment i 730 m² de zones verdes) i és obra de l'arquitecte Lluís Domènech i Torres.

## Història

La plaça va ser remodelada després de la riuada de 1982. El 26 de febrer de 2010 se'n van inaugurar les reformes consistents en la reurbanització del paviment, a més de la millora de les zones verdes i l'enllumenat públic, bo i mantenint l'arquitectura inicial de la plaça.
Així, doncs, el paviment de formigó de tres colors que reproduïa diverses formes estelades, es va substituir per un de pedra calcària de tres colors que reprodueix les mateixes formes del paviment original. Per a millorar l'enllumenat es van col·locar 20 lluminàries i 4 columnes. En aquest sentit, també es van restaurar les dues lluminàries que presideixen la plaça de la Pau, que daten del 1982, i que s'ubiquen una a cada costat de la subdelegació del govern espanyol. A més, es van tornar a col·locar els 18 bancs existents i es van posar 7 papereres noves. Cal destacar que, amb aquesta actuació es van recuperar les tres fonts que hi havia a la plaça: la Font del Nen i la Tortuga, la Font Gran i la Font Petita.

## Referències

* ↑ «La nova plaça de la Pau de Lleida mantindrà el disseny modernista però incorporarà jocs infantils». CCMA, 09-10-2009. [Consulta: 18 octubre 2020].
* ↑ «Tenyeixen de groc l'aigua de la font de la plaça de la Pau de Lleida». ACN, 26-05-2018. [Consulta: 18 octubre 2020].
# Polykarp Kusch

Polykarp Kusch (Blankenburg, Alemanya, 26 de gener de 1911 - Dallas, EUA 1993) fou un físic i professor universitari nord-americà d'origen alemany guardonat l'any 1955 amb el Premi Nobel de Física.

## Biografia

Va néixer el 26 de gener de 1911 a la ciutat alemany de Blankenburg, traslladant-se l'any següent amb tota la seva família als Estats Units. El 1931 es llicencià en física al Case Institute of Technology de Cleveland, aconseguint el seu doctorat el 1936 per la Universitat d'Illinois.
Morí el 20 de març de 1993 a la ciutat de Dallas, a l'estat nord-americà de Texas.

## Recerca científica

Professor de la Universitat de Colúmbia a la ciutat de Nova York l'any 1949, juntament amb Isidor Isaac Rabi va estudiar els efectes dels camps magnètics en feixos d'àtoms, i va treballar diversos anys com a cap acadèmic abans de partir cap a la Universitat de Texas, a la ciutat de Dallas on va retirar-se el 1982.
El 1955 fou guardonat amb el Premi Nobel de Física juntament amb Willis Eugene Lamb per demostrar que el moment magnètic de l'electró era major que el seu valor teòric, provocant la reconsideració i la innovació en l'electrodinàmica quàntica.

## Enllaços externs

* «Polykarp Kusch» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.