OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pedro Marín

Pedro Marín (Barcelona, 22 de novembre de 1961) és un cantant i execonomista català. Va assolir molt d'èxit durant els anys 70 i 80 entre el públic adolescent gràcies a èxits com la cançó Aire. Posteriorment va retirar-se i va treballar a la banca, però va reprendre l'activitat musical el 2007.
Nascut a Barcelona el 1961.
Va assolir molt d'èxit entre el públic adolescent a finals dels anys 70 i inicis dels 80, gràcies a l'ús de la seva imatge atractiva, en un moment que va ser clau el fenomen dels fans, que va portar-lo a esdevenir un ídol del moment, ocupant durant molt de temps les portades de les revistes com Súper Pop. Va ser molt notable l'èxit que van tenir les seves cançons Aire, que va portar-lo a la fama, Que no, entre d'altres. Les seves cançons van ser les primeres a considerar-se com synthpop en castellà.
Després d'aquesta primera etapa, malgrat haver tingut alguns èxits a mitjan dels 80 com Rebelde i Tú serás sólo mía, l'esclat de la movida van fer que el 1986, després del fracàs del disc Especies en extinción, anunciï la retirada. Segons ha afirmat ell mateix, tampoc no va saber gestionar la fama, ni va sentir-se satisfet de l'experiència, i això va fer que es retirés i se n'allunyés completament.
En deixar la música, va reprendre els seus estudis i va estudiar Econòmiques. En acabar els estudis, va treballar durant deu anys en el departament internacional d'una entitat bancària i va viatjar per diversos països, sempre vinculat a l'art i la cultura a través de la compra d'antiguitats o la pràctica de la pintura, la composició o la direcció de videoclips.
El 2007 va reprendre l'activitat musical i va publicar el seu àlbum Pulpo negro, que va vendre 50.000 còpies només a Espanya, i ha continuat llançant treballs com El día después o I will glam (2009), Hombre mecánico (2014), o Secret Songs, amb algunes cançons originals en anglès.
Actualment resideix al barri de Poblenou.

## Referències

* 1 2 3 «Pedro Marín: «Es una pena que se hayan tirado abajo fábricas y edificios industriales antiguos»» (en castellà). Made in Poblenou, 15-08-2021.
* 1 2 3 4 5 Benito, Marian. «Iván y Pedro Marín: ¿qué fue de estos cantantes que marcaron el fenómeno fan a finales de los 70?» (en castellà). uppers. Mediaset España, 27-11-2021. [Consulta: 16 novembre 2022].
* ↑ Becerra, Javier «¿Qué pasó con los héroes pop de los años setenta?». La Voz de Galicia, 13-02-2015.
* ↑ Montón, Lorena «Tu madre se volvía loca por estos famosos (pero nunca lo reconocerá)». La Vanguardia, 28-11-2015.
* ↑ «Pedro Marin primer cantante hispano que utilizaba sintetizadores» (en castellà). Super Clásica. [Consulta: 16 novembre 2022].
* 1 2 3 «Pedro Marín: “Lo que yo viví en los ochenta era insoportable”». Diez Minutos, 18-02-2014.
* 1 2 «Pedro Marín: "He vuelto por vocación"». El Periódico de Aragón, 27-11-2009.
# Pedro María Ureña

Ureña, oficialment Pedro María Ureña, és un dels 29 municipis de l'estat Táchira, a l'oest de Veneçuela. La seva capital és la ciutat d'Ureña. Té una extensió de 177 km² i la seva població en el 2017 era de 51.985 habitants.
Cap el 1530, 4 anys després de la mort de Diego Colón, una petita part de la vall de l'actual ciutat d'Ureña estava habitada pel poble indígena La Murchibila integrat per l'assentament Els Cucoraques, situats als voltants de l'actual Aguas Calientes.
El 5 de desembre de 1851 la Diputació Provincial de Mèrida va erigir la Parròquia Civil d'Ureña en la Jurisdicció del Cantón de San Antonio del Táchira amb els caserius anomenats San Juan del Llano Táchira, Los Quemados, Sábana Larga i La Mulata. El dia 16 de febrer del 1852 fou erigida com a Parròquia Eclesiàstica i es va organitzar el primer poblat en el lloc denominat San Juan del Llano Táchira (avui Plaza Vieja). Aquest primer poblat va ser destruït completament pel Terratrèmol de Cúcuta del 18 de maig de 1875 i reconstruït posteriorment amb el nom d'Ureña en el lloc denominat Los Quemados.
Pedro María Ureña és Municipi des del 5 de desembre de 1972.
# Patricia Urquiola

Patricia Urquiola Hidalgo (Oviedo, 1961) és una arquitecta i dissenyadora espanyola.
Urquiola, asturiana d'ascendència basca, ja que el seu pare és un enginyer industrial de Vitòria que es va traslladar a Oviedo per treballar en Dur Felguera, va estudiar arquitectura a Madrid finalitzant-los en el Politecnico di Milano on es va graduar en 1989. La seva tesi de graduació va ser supervisada pel gran arquitecte italià Achille Castiglioni. Entre 1990 i 1996 treballa a De Padova sota la supervisió de Vico Magistretti. El 2001 crea el seu propi estudi de disseny a Milà, ciutat en la qual actualment resideix 2007. Des d'aquest estudi realitza dissenys amb el seu nom per a diferents empreses com Alessi, B & B, Axor Hansgrohe, Morós, Molteni, Kartell, Kettal, GANDIABLASCO (GAN) i Viccarbe. Dins el camp de l'arquitectura cal destacar unes torres residencials en Xangai.

## Premis

* Dissenyadora de l'any 2003 per Elle Deco.
* Dissenyadora de l'any de mobles en 2005 per Wallpaper.
* «Asturiana del mes de desembre» de 2005 pel diari Diari de Girona.
* Medalla d'Or al Mèrit en les Belles Arts

## Obres

Té obres exposades en el Museu d'Art Modern de Nova York. Entre els seus dissenys més famosos es troben:
* Sofà Lowland
* Contenidor One
* Sofà Loom
* Cadira Flower
* Sofà Tufty-Time
* Antibodi Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* Laboral Centre d'Art, recepció i botiga (Gijón)

## Referències

* 1 2 Zabalbeascoa, Anatxu «Urquiola: “Hoy Zara convive con Vuitton, comparten las mejores calles”» (en castellà). El País, 20-04-2015 [Consulta: 13 novembre 2015].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 http://www.revista-mm.com/ediciones/rev65/perfil_patricia.pdf Arxivat 2016-04-18 a Wayback Machine. (Consultat el 13 de novembre de 2015)
* 1 2 3 http://www.flos.com/es/designers/patricia_urquiola Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (Consultat el 13 de novembre de 2015)
* ↑ Acuerdo del Consejo de Ministros de 8 de abril de 2011 Arxivat 2011-04-10 a Wayback Machine..
* ↑ http://www.elmundo.es/yodona/2015/07/27/55a7ee46e2704e095e8b4591.html (Consultat 13 de novembre de 2015)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
* Entrevista en el Mundo.es
* Patricia Urquiola - Design Dictionary Arxivat 2012-01-01 a Wayback Machine.
* La embajadora del diseño español Arxivat 2014-07-27 a Wayback Machine.
* Patricia Urquiola: la diseñadora del momento
# Can Boada (Mataró)

Can Boada és una obra historicista de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Casa situada al peu del cim de Sant Salvador, entre el veïnat d'en Cirera i el centre de Mataró. Can Boada pren el nom de la masia de Can Boada, que es trobava situada molt a prop. L'edifici fou construït pel mestre d'obres Jeroni Boada cap al 1850, sota l'estil historicista de tendència romana d'Orient. Can Boada és fet íntegrament d'obra vista. L'estructura de l'edifici es compon de quatre torres semicirculars a cada extrem de l'edifici, amb una cupuleta cada una. Al centre s'hi destaca una altra cúpula de grans dimensions, com si es tractés d'una reproducció en petit de Santa Sofia d'Istanbul o de qualsevol temple de litúrgia ortodoxa.

## Referències

* ↑ «Can Boada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Passeig de l'Ebre (Flix)

El Passeig de l'Ebre és una obra de Flix (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat a migdia del nucli urbà de la població de Flix, tocant el curs del riu Ebre.

## Descripció

El traçat del passeig s'inicia a la central hidroelèctrica i s'allarga cap a llevant, en el sentit del curs del riu, fins al final del nucli urbà. El passeig està delimitat per plataners i vegetació diversa, i presenta bancs per seure. A la confluència amb l'avinguda Catalunya hi ha un monument dedicat a la sardana, tot i que ha estat restituït respecte a l'escultura original. Presenta un pedestal de planta quadrada damunt del que hi ha el monument, a manera de monòlit de pedra esculpit amb figures disposades en rotllana. Una mica més endavant hi ha el pas de la barca, una de les poques poblacions que encara conserva aquest sistema per travessar el riu. A cada riba hi ha instal·lades dues passarel·les a manera d'embarcadors, des de les que s'agafa la barca, construïda sobre dos llaüts.

## Història

L'any 1989 va ser instal·lat el monument a la sardana, reemplaçant així l'anterior. A la base d'aquesta es pot llegir la inscripció: "FLIX CIUTAT PUBILLA DE LA SARDANA 1989". Actualment s'estan realitzant unes obres de manteniment i rehabilitació del passeig.

## Referències

* 1 2 3 «Passeig de l'Ebre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Pelteobagrus eupogoides

Pelteobagrus eupogoides és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sichuan (Xina).

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1864. Rhinobagrus et Pelteobagrus deux genres nouveaux de Siluroïdes de Chine. Neder. Tijdschr. Dierk. v. 2. 7-10.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pelteobagrus microps

Pelteobagrus microps és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1864. Rhinobagrus et Pelteobagrus deux genres nouveaux de Siluroïdes de Chine. Neder. Tijdschr. Dierk. v. 2. 7-10.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pedro Martínez de San Martín

Pedro Martínez de San Martín (Pamplona, 1772 - Barcelona, 24 de març de 1849) fou un religiós espanyol, bisbe de Barcelona entre els anys 1833 i 1849.
Germà del general liberal José Martínez de San Martín, es formà al Seminari de Pamplona, i fou canonge de Burgos. El 15 d'abril de 1833 va ser nomenat bisbe de Barcelona. Va mantenir amistat amb els bisbes Fèlix Amat de Palou i Pont, qui fou bibliotecari de la Biblioteca Pública Episcopal del Seminari de Barcelona, i Fèlix Torres i Amat de Palou, bisbe d'Astorga. Va escriure diversos discursos com el “Discurs dirigit principalment als ministres del santuari” (Barcelona 1838).
A més de la seva activitat eclesiàstica, tingué una activitat pública com a Pròcer del Regne entre els anys 1834 i 1836, Senador por la província de Burgos entre 1844 i 1845, i Senador vitalici des del 1845. Va col·laborar en els governs de la regència de Maria Cristina de Borbó. Va publicar una pastoral en contra de la Constitució de Cadis. Possiblement per això la cúria romana el titllava de liberal i jansenista.

## Referències

* 1 2 Martí Bonet, Josep Maria; Cabassa, Montserrat (col.); Pallàs, Gemma (col.); Alarcón, Joana (col.). «Martínez de San Martín, Pedro (Pamplona 1772-Barcelona 1849)». A: Los 120 Obispos de la Diócesis de Barcelona. Barcelona: Bubok Publishing S.L, 2020, pàg. 118. ISBN 78-84-685-4425-0 [Consulta: 5 octubre 2022]. Arxivat 4 October 2022$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Noticias nacionales. Barcelona 24 de Marzo: "Hoy a las tres ha pasado a mejor vida el Excmo. é Ilustrísimo Sr. D. Pedro Martínez de San Martin á la edad de setenta y siete años"». Gaceta de Madrid, Núm. 5312, 30-03-1849, pàg. 3 [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ «Martínez de San Martín, Pedro. Obispo de Barcelona». El Senado entre 1834 y 1923: Senadores. Senat d'Espanya. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ «Real Decreto de 17 de junio de 1834 nombrando próceres del Reino». El Senado entre 1834 y 1923: Estatuto Real de 1834. Senat d'Espanya. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ Martínez de San Martín, Pedro. Pastoral que el Ilustrísimo Señor D. Pedro Martinez de San Martin, Obispo de Barcelona, en cumplimiento de sus deberes dirige a sus fieles diocesanos. Barcelona: Juan Francisco Piferrer, impresor, 1833 [Consulta: 5 octubre 2022].
# Pega negra

La pega negra és una substància semblant a la pega grega obtinguda de la destil·lació seca del pi, del que en un primer pas s'obtenia el quitrà.
Aquesta pega es feia servir mesclada amb cera d'abella o oli d'oliva per immobilitzar mans i peus dels animals en cas de dislocació, mitjançant un drap emplenat de pega que envoltava la zona afectada i que s'havia de mantenir immòbil fins que curava. La pega servia per caçar tords i altres aucells a xibiu, art prohibida actualment, amb visc, que es feia de llonja blanca, substància viscosa extreta de l'arrel de la llonguera, d'oli d'oliva, i la pega, ja esmentada, procedent del pi negre. Per obtenir el visc es bullia la pega, es llevaven les impureses, i llavors es sofregia amb oli i llonja, i, quan era ben fos i mesclat, s'hi tirava aigua, i llavors quedava una part d'aigua i una de visc. La unió entre les taules del folre de les naus s'omplia pels calafats amb estopa o cànem i pega, crostam o quitrà. L'ús de la pega és molt antic, doncs, ja s'esmenta al llibre del Gènesi segons el qual Noé va cobrir la seva arca amb pega, i també a l'Èxode es conta la història del nen Moisès que va ser lliurat al Nil dins una cistella de papir untada amb betum i pega. La pega i el quitrà fusos s'usaven a la guerra, així es fa a la defensa de Palerm, assetjada pel rei Robert I de Nàpols el 1325, i se sap per diferents fonts que aquest sistema de defensa no era infreqüent en aquella època.

## Referències

* ↑ «Pega negra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Fàbrega Enfedaque, Albert. Les pegueres de Salo (Bages) Actes de les V jornades d'Arqueologia Industrial de Catalunya. Barcelona: Enginyers Industrials de Catalunya Associació/Col·legi, 2002. ISBN 8426713327.

## Enllaços externs

* García, Lídia; Cadanet, Judit. «El pas de les Trementinaires pels pobles catalans», 2002.
* «La construcció naval a l'Edat Mitjana».
# Yaldei Stalin

Yaldei Stalin (hebreu: ילדי סטאלין‎, "fills de Stalin") és una pel·lícula israeliana de 1986 dirigida per Nadav Levitan que satiritza la ideologia utòpica del quibuts israelià.

## Argument

La mort de Iosif Stalin a la dècada de 1950 condueix a una crisi ideològica en un quibuts que s'identifica amb els principis del comunisme. La fe cega de tres sabaters d'edat avançada, que abans van abusar d'un nen jove que es va atrevir a criticar Stalin, comença a desintegrar-se quan s'assabenten dels crims del líder soviètic i del manifest antisemitisme exposat als Judici Slánský a Praga.

## Repartiment

* Aharon Almog
* Ezra Dagan
* Rahel Dobson
* Doron Golan
* Yossi Kantz
* David Rona
* Shmuel Shiloh
* Hugo Yarden

## Recepció crítica

La pel·lícula es va projectar a la secció Un Certain Regard al 41è Festival Internacional de Cinema de Canes. Tot i que va ser un fracàs tant crític com comercial, va ser nominat per a un Globus d'Or i va ser el primer llargmetratge israelià a participar en els festivals de cinema de Moscou i Varsòvia.
Yehuda (Judd) Neeman, investigador i director de cinema, ha dit que Yaldei Stalin va ser "la primera pel·lícula que va mirar irònicament l'estalinisme i el moviment quibuts... Nadav Levitan va agafar personatges del teixit real del quibuts que coneixia, inclòs el taller de sandàlies amb la imatge de Stalin a la paret, i a poc a poc va anar teixint les peces. El culte cec a Stalin i la creença inquebrantable en la Unió Soviètica es van anar desintegrant al quibuts, en part provocat per l'arrest i la confessió de Praga el 1952 sota tortura d'espionatge per a la intel·ligència britànica contra estats comunistes per Mordechai Oren, funcionari d'extrema esquerra i militant de Hashomer Hatzair i Mapam del quibuts Mizra.
Al final de la pel·lícula hi ha el moment encantador en què un dels herois mira el cel, no creu que s'ha acabat aquesta època, mira la lluna i en comptes de veure la mitja lluna, veu la falç i el martell. Al meu ulls, aquest és un toc cinematogràfic brillant i també una declaració de cinema polític, que va estar en el seu apogeu aquí en aquells dies."

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Stalin's Disciples». festival-cannes.com. [Consulta: 31 juliol 2009].
* ↑ Judd Ne'eman, "Israeli Cinema," in Oliver Leaman, ed., Companion Encyclopedia of Middle Eastern and North African Film (Routledge, 2001), p. 319.
* ↑ Quoted in Nirit Anderman (12 January 2010), "Nadav Levitan, 1945-2010", Haaretz (accessed 10 November 2012).

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Yalaha

Yalaha és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 1.175 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Yalaha tenia 1.175 habitants, 521 habitatges, i 385 famílies. La densitat de població era de 72,6 habitants/km².
Dels 521 habitatges en un 18,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,7% hi vivien parelles casades, en un 6,1% dones solteres, i en un 26,1% no eren unitats familiars. En el 23,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 15% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,24 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,62.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,1% tenia menys de 18 anys, un 3,7% entre 18 i 24, un 20,8% entre 25 i 44, un 29% de 45 a 60 i un 29,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 50 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.940 $ i la renda mediana per família de 38.026 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.932 $ mentre que les dones 22.829 $. La renda per capita de la població era de 19.734 $. Entorn del 6% de les famílies i l'11,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Yalaha». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Yalaha». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Wang Duo (dinastia Ming)

    Avís: En la història de l'art xinès han existit dos Wang Duo: un que va morir el 884 i el que va viure sota la dinastia Ming. Wang Duo va ser també el duc de Jin (relacionat amb la dinastia Tang).
Wang Duo (xinès simplificat: 王铎; xinès tradicional: 王鐸; pinyin: Wáng Duó), també conegut com a Jue Si i Cong Giao. Fou un pintor, poeta i cal·lígraf xinès que va viure sota la dinastia Ming en el seu període final. Va néixer el 1592 a Mengjin, província de Henan i va morir el 1652. Com a cal·lígraf es va inspirar en el gran mestre Yan Zhenqing. L'estil de Wang Duo va rebre la influència del pintor i cal·lígraf Mi Fu.

## Referències

* ↑ Font: Li-Ling Hsiao

## Bibliografia

* The Eternal Present of the Past: Illustration, Theatre, and Reading in the Wanli Period (1573-1619) de Li-Ling Hsiao. Pàg. 241.

## Enllaços externs

* http://www.china-on-site.com/pages/painter/1063.php Arxivat 2014-09-11 a Wayback Machine.
* http://www.metmuseum.org/collection/the-collection-online/search?&where=China&who=Wang+Duo&pg=1
* http://english.chnmus.net/fortnightselection/node_4116.htm Arxivat 2014-11-10 a Wayback Machine.
# Pavelló Hospitalari Penitenciari de Terrassa

El Pavelló Hospitalari Penitenciari de Terrassa és una presó de la Generalitat de Catalunya situada al municipi de Terrassa. Es va inaugurar l'any 1992.

## Referències

* ↑ «Els centres penitenciaris a Catalunya». [Consulta: 16 juliol 2018].
# Pavelló Lluís Bachs

El Pavelló Lluís Bachs del Grup Excursionista i Esportiu Gironí és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció esportiva de planta rectangular en forma de contenidor paral·lelepipèdic. El contenidor presenta una estructura formada per pilars i jàsseres metàl·lics. Les parets són d'un bloc de formigó vist amb tancament metàl·lic i vidres U-Glass que ocupen la part superior en tot el perímetre. A l'interior hi ha una grada i els vestidors suportats per una estructura de formigó independent. Les grades són formigó, amb cadires de plàstic. El paviment són llosetes de formigó.

### Gimnàs

Edifici de planta irregular que ocupa una amplia cantonada i dona cabuda a un gimnàs i altres dependències annexes. L'estructura és de formigó amb sostres reticulars i tancaments de bloc de formigó que combinen dues tonalitats de gris diferenciats. El gimnàs és cobert amb estructura metàl·lica en gelosia i acabat amb planxa metàl·lica. Les obertures corregudes de la part superior són amb vidre U-Glass. El cos principal dona accés a les diferents instal·lacions per un corredor obert a la façana posterior, a manera de balcó corregut.

## Història

El pavelló és propietat del GEEG (Grup Excursionista i Esportiu Gironí) que el construí l'any 1979 en uns terrenys cedit per una entitat d'estalvi. El gimnàs forma part del conjunt d'instal·lacions que el GEEG té al barri de Sant narcís, on primerament construir un pavelló, de finals dels anys 70 del segle xx, situat prop d'aquest gimnàs, la piscina descoberta i les pistes de tennis.

## Referències

* 1 2 3 «Grup Excursionista i Esportiu Gironí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].