OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Placa de les Bismarck Meridionals

La placa de les Bismarck Meridionals és una microplaca tectònica de la litosfera de la Terra. La seva superfície és de 0,00762 estereoradiants. Normalment està associada amb la placa del Pacífic.
Es troba a l'oest de l'oceà Pacífic, i n'ocupa part de l'arxipèlag de Bismarck (Nova Bretanya), una part de la costa nord-est de Nova Guinea, el Nord-oest del Mar de Salomó i el Sud del Mar de Bismarck.
La placa de les Bismarck Meridionals està en contacte amb les plaques de Woodlark, Mar de Salomó, Bismarck Nord i Manus. Destaca entre els contactes amb altres plaques la fossa de Bougainville, a la costa sud de Nova Bretanya.
El desplaçament de la placa de les Bismarck Meridionals es produeix a una velocitat de 8.44° per milió d'anys en un pol d'Euler situat a 10°61' de latitud nord i 32°99' de longitud oest (referència: placa del Pacífic).

## Referències

* (anglès) Peter Bird, Un model digital actualitzat dels límits de plaques,Geoquímica Geofísica Geosystems, 2003 PDF
# Vall de l'Orcia

La vall de l'Orcia és una àmplia vall situada a la província de Siena, a la Toscana, al nord-est de monte Amiata i prop de la frontera amb Umbria.Travessada pel riu Orcia pel centre, que li dona el nom, es caracteritza pels paisatges agradables i variats centres de paisatge medieval, dos d'aquests molt coneguts, com Montalcino i Pienza.
La vall és també un important parc natural, artístic i cultural, i des del 2 de juliol del 2004 va ser reconegut per la UNESCO Patrimoni de la Humanitat, per l'excel·lent estat de conservació del paisatge, que ha tingut una important influència en molts artistes del Renaixement.
Els municipis que formen part de la vall d'Orcia són Castiglione d'Orcia, Montalcino, Pienza, Radicofani i Sant Quirico d'Orcia. Altres ciutats en són Monticchiello, Bagno Vignoni, Rocca d'Orcia, Campiglio d'Orcia i Bagni San Filippo. Moltes cases d'agroturisme, cases rurals i castells amb torres es dispersen en el tranquil paisatge.
Es caracteritza pel xiprer, aliments i begudes típiques, il pecorino di Pienza, el brunello di Montalcino i la nova denominació de DOQ Orcia.

## Patrimoni de la Humanitat

* Criteri (iv): la vall d'Orcia és un reflex excepcional de la manera en què el paisatge va ser reescrit en els temps renaixentistes, que reflecteix els ideals del bon govern, i per crear unes imatges atractives estèticament.
* Criteri (vi): el paisatge de la vall d'Orcia va ser celebrat pels pintors de l'escola de Siena, que van florir durant el Renaixement. Imatges de la vall d'Orcia, i representacions de paisatges, particularment en què les persones estan representades vivint en harmonia amb la natura, s'han convertit en icones del Renaixement i han influït profundament en el desenvolupament del pensament paisatgístic.
# Fabien Canal

Fabien Canal (Belfort, Territori de Belfort, 4 d'abril de 1989) és un ciclista francès, que fou professional del 2015 al 2019.
Combina la carretera amb el ciclisme de muntanya i el ciclocròs.
És l'alcalde de Riervescemont des del 2019.

## Palmarès en ciclisme de muntanya

* 2011
** Campiona del món en Camp a través per relleus (amb Julie Bresset, Victor Koretzky i Maxime Marotte)
** Campió d'Europa en Camp a través per relleus (amb Julie Bresset, Victor Koretzky i Maxime Marotte)
** Campió de França sub-23 en Camp a través

## Palmarès en ruta

* 2017
** 1r a la París-Mantes-en-Yvelines

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
# Organòtrof

Un organòtrof és un organisme que obté hidrogen o electrons de substrats orgànics. És una forma de quimiòtrof en la qual els organismes no aconsegueixen fixar el diòxid de carboni com a font de carboni al contrari que els organismes autòtrofs. El seu oposat és litòtrof.
La majoria dels procariotes, així com tots els eucariotes no fototròfics, són organotròfics.

## Referències

* ↑ NELSON, David L., COX, Michael M., Lehninger Principles of Biochemistry, 4ª edição, W. H. Freeman, 2005, ISBN 978-0716743392
# Sant'Elia Fiumerapido

Sant'Elia Fiumerapido és un comune (municipi) de la província de Frosinone, a la regió italiana del Laci, situat a la Vall Llatina.
A 1 de gener de 2019 tenia 6.002 habitants.

## Referències

* ↑ ISTAT - Resident population on 1st January

## Enllaços externs

* web oficial (italià)
# Portada/article octubre 25
## Cal·listo (satèl·lit)

Cal·listo és un satèl·lit de Júpiter descobert el 1610 per Galileo Galilei. És el tercer satèl·lit més gros del sistema solar i el segon més gros del sistema jovià, després de Ganimedes. Cal·listo té aproximadament el 99% del diàmetre del planeta Mercuri, però només un terç de la seva massa. És el quart satèl·lit galileà quant a distància a Júpiter, amb un radi d'uns 2410,3 quilòmetres. No és influït per la ressonància orbital que afecta els tres satèl·lits galileans interiors: Ió, Europa i Ganimedes; per tant, manca de la majoria de forces de marea que sí que influeixen els tres altres satèl·lits galileans. Cal·listo té una rotació síncrona, és a dir, el seu període de rotació concorda amb el seu període orbital, de manera igual que la Lluna amb la Terra, sempre "mostra" la mateixa cara cap a Júpiter.
# Teatro Nacional Cervantes (Buenos Aires)

El Teatro Nacional Cervantes està ubicat a Buenos Aires (Argentina) i és l'únic teatre nacional de l'Argentina. Fou declarat monument històric el 1995. L'escenari fa 16 x 28,5 metres, i disposa d'un disc giratori central de 12 metres de diàmetre. El teatre compta amb tres sales per tota mena de manifestacions artístiques. La Sala María Guerrero, amb capacitat per a 860 espectadors, la Sala Orestes Caviglia, amb capacitat per a 150 espectadors i la Sala Luisa Vehíl (Salón Dorado).

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre
* Història del Teatro Nacional Cervantes
# Skálabotnur

Skálabotnur [ˈskɔalaˌbɔtnʊɹ] o Skálafjørður, és una localitat situada a l'illa d'Eysturoy, a les illes Fèroe. Forma part del municipi de Runavík. L'1 de gener del 2021 tenia 132 habitants.
El poble es troba al fons del Skálafjørður, el fiord més llarg de les Fèroe, en un indret on s'hi ha format una platja prou gran. L'11 de març de 2019 es va celebrar un referèndum no vinculant sobre quin havia de ser el nom oficial del poble. El 65% de la gent va votar a favor de Skálafjørður, mentre que el 35% va optar per Skálabotnur. La participació va ser de 89%.
Skálabotnur apareix per primer cop a la documentació escrita el 1630, tot i que les excavacions arqueològiques han demostrat que el lloc va estar habitat amb anterioritat. Del 1952 al 2009 va formar part del municipi de Skala.

## Referències

* ↑ «Statistical Database» (en feroès). Arxivat de l'original el 2020-07-06. [Consulta: 19 agost 2021]. «Base de dades estadística de les Illes Fèroe»
* 1 2 «Skálabotnur» (en anglès). faroeislands.dk. Arxivat de l'original el 2015-09-11. [Consulta: 4 novembre 2019].
* ↑ Egholm, Sverri. «Eftir fólkaatkvøðu: Bygdin skal eita Skálafjørður» (en feroès). Dagor.fo, 12-03-2019. [Consulta: 4 novembre 2019].
* ↑ «Eysturoyar sýsla» (en feroès). Heimabeiti. Arxivat de l'original el 2015-07-15. [Consulta: 4 novembre 2019].
* ↑ Kommununevndin. Frágreiðing um kommunur. Nýggj kommunal skipan í Føroyum (en feroès). Tórshavn: Føroya landsstýri, 1998, p. 148. ISBN 99918-3-044-8.

## Vegeu també

* Llista de municipis de les Illes Fèroe.

## Enllaços externs

* Web de l'Ajuntament de Runavík.
# Organització de Treballadors i Camperols del Nepal

L'Organització de Treballadors i Camperols del Nepal fou un partit polític del Nepal.
Es va fundar el 1976 presidit per Narayan Man Bijukchhe àlies camarada Rohit, amb centre principal a Bhaktapur, un grup escindit del Partit Comunista del Nepal (Pushpa Lal) unit a l'Organització Revolucionària Proletària del Nepal (Proletarian Revolutionary Organisation of Nepal) i al Kisan Samiti.
El 1982 es va dividir en dos faccions: la de Rohit (que va agafar el nom de Partit dels Treballadors i Camperols del Nepal, i la de Hareram Sharma que va continuar com Organització de Treballadors i Camperols del Nepal.
L'organització va entrar al Front Unit de l'Esquerra el 1989.
El 1990 les dos faccions es van reunificar amb el nom de Partit dels Treballadors i Camperols del Nepal.

## Referències

* Rawal, Bhim Bahadur. Nepalma samyabadi andolan: udbhab ra vikas. Kathmandu: Pairavi Prakashan. p. 136.
* Rawal, Bhim Bahadur. Nepalma samyabadi andolan: udbhab ra vikas. Kathmandu: Pairavi Prakashan. Chart nr. 1.
# Leopold IV de Babenberg

Leopold IV de Babenberg (alemany: Leopold IV der Freigiebige) (c. 1108 - Niederalteich, 18 d'octubre de 1141 $^{(Gregorià)}$) fou marcgravi d'Àustria de la casa de Babenberg, des de novembre de 1136 a 1141 com a Leopold IV, i duc de Baviera com a Leopold I des de 1139 fins a la seva mort.
Era fill del marcgravi Leopold III de Babenberg el Sant. No era el fill gran i no se sap perquè fou preferit en la successió al seu germanastre Adalbert, d'un primer matrimoni del seu pare, que en tot cas va morir al cap de poc (1137). Per la seva mare Agnès de Francònia o de Waiblingen (1073-1143) estava emparentat amb els Hohenstaufen. Durant la seva lluita contra els seus rivals de la Casa de Welf li fou atorgat l'antic feu ducal welf de Baviera per l'emperador Conrad III. Va aconseguir mantenir la seva posició a aquest ducat, i el seu germà Otó fou bisbe de Freising, que estava dins els límits del ducat.
La mesura més important del seu curt regnat fou el "Canvi de Mautern" concertat amb el bisbe de Passau el 1137; el bisbe va rebre l'Església de Sant Pere de Viena del marcgravi i a canvi va adquirir extenses terres que pertanyien al bisbat al voltant de la ciutat amb l'excepció del territori on havia de ser construïda la nova església que va esdevenir la catedral de Sant Esteve.
Leopold va morir a Niederaltaich (Baviera) de manera inesperada quan només feia cinc anys de govern a Àustria i dos a Baviera. El va succeir el seu germà Enric Jasomirgott.

## Bibliografia

* Walter Koch: Leopold IV.. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 14. Duncker & Humblot, Berlín 1985, S. 280 f.
* Heinrich von Zeißberg: Leopold IV.. In: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 18. Duncker & Humblot, Leipzig 1883, S. 384 f.

## Vegeu també

* Ducat de Baviera
# Portada/article octubre 28
## Capibara

El capibara (Hydrochoerus hydrochaeris), també conegut com a chigüiro, carpincho o majas en espanyol i capivara en portuguès és el rosegador vivent més gran del món. Està relacionat amb els agutins, les xinxilles, els coipús i els conills porquins. El seu nom comú, que prové del tupí ka'apiûara, significa 'menja-herba' (o, literalment, 'menja-fulles primes'), mentre que el seu nom específic, hydrochaeris, deriva dels ètims grecs ὕδωρ, 'aigua' i χοίρος, 'porc'.
Els capibares tenen un cos pesant en forma de barril i un cap petit amb un pelatge marró vermellós a la part superior del cos que esdevé marró grogós a la part inferior. Poden créixer fins a 130 centímetres de llargada i pesar fins a 65 quilograms.
# Copa Telmex 2010

El torneig de Buenos Aires 2010, conegut oficialment com a Copa Telmex 2010, és un esdeveniment tennístic disputat sobre terra batuda que està inclòs dins les sèries 250 de l'ATP. La desena edició del torneig es va celebrar entre el 15 i el 21 de febrer del 2010 en el Buenos Aires Lawn Tennis Club de Buenos Aires, Argentina.
El tennista valencià Juan Carlos Ferrero aconseguia el segon títol consecutiu de la temporada. L'argentí Sebastián Prieto va aconseguir el seu tercer títol de dobles en aquest torneig, tots amb parelles diferents.

## Quadre individual masculí

| 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final | Final |
| 1 | D. Ferrer | 6 | 6 | |
| | F. Gil | 3 | 0 | | 1 | D. Ferrer | 7 | 6 | |
| | M. Granollers | 6 | 3 | 4 | 6 | Í. Andréiev | 5 | 2 | |
| 6 | Í. Andréiev | 3 | 6 | 6 | | | | | | 1 | D. Ferrer | 6 | 6 |
| 5 | A. Montañés | 6 | 6 | | | | | | | 5 | A. Montañés | 1 | 1 |
| Q | P. Andújar | 3 | 2 | | 5 | A. Montañés | | | | | | | |
| PR | D. Nalbandian | 6⁵ | 6 | 7 | PR | D. Nalbandian | w/o | | | | | | |
| | D. Gimeno-Traver | 7 | 4 | 6$^7$ | | | | | | | | | | 1 | D. Ferrer | 7 | 4 | 3 |
| 4 | J. Mónaco | 7 | 4 | 6 | | | | | | | | | | 2 | J.C. Ferrero | 5 | 6 | 6 |
| | J.I. Chela | 6$^3$ | 6 | 2 | 4 | J. Mónaco | 7 | 6 | | | | | |
| WC | C. Moyà | 4 | 4 | | 8 | H. Zeballos | 5 | 1 | | | | | |
| 8 | H. Zeballos | 6 | 6 | | | | | | | 4 | J. Mónaco | 2 | 6$^7$ |
| 7 | V. Hănescu | 4 | 6¹⁰ | | | | | | | 2 | J.C. Ferrero | 6 | 7 |
| Q | S. Ventura | 6 | 7 | | Q | S. Ventura | 3 | 6 | 2 | | | | |
| | M. Daniel | 2 | 4 | | 2 | J.C. Ferrero | 6 | 3 | 6 |
| 2 | J.C. Ferrero | 6 | 6 | | | | | | |

## Quadre doble masculí

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Pablo Cuevas Marcel Granollers | 3 | 4 | |
| | Simon Greul Peter Luczak | 6 | 6 | | | Simon Greul Peter Luczak | | |
| | David Ferrer Rubén Ramírez | 6 | 7 | | | David Ferrer Rubén Ramírez | w/o | |
| | Ígor Andréiev Daniel Gimeno | 2 | 5 | | | | | | | Simon Greul Peter Luczak | 6$^4$ | 3 |
| WC | Lucas Arnold Ker Brian Dabul | 6 | 4 | [6] | | | | | 4 | Sebastián Prieto Horacio Zeballos | 7 | 6 |
| 4 | Sebastián Prieto Horacio Zeballos | 2 | 6 | [10] | 4 | Sebastián Prieto Horacio Zeballos | 6 | 7 |
| | Nicolás Almagro Santiago Ventura | 5 | 6 | [10] | | Nicolás Almagro Santiago Ventura | 1 | 6⁵ |
| | Daniel Köllerer Oliver Marach | 7 | 1 | 7 | | | | |

## Enllaços externs

* Quadre individual masculí PDF
* Quadre doble masculí PDF
Buenos Aires :
1968
1969
1970
1971
1972
1973
1974
1975
1976
1977 (abr)
1977 (nov)
1978 1979
1980
1981
1982
1985
1986
1987
1988
1992
1993
1994
1995
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2020
2021
2022
2023
2024 :
ATP World Tour 2010
< 2009
2011 > :
ATP World Tour Finals, Londres :
# Son Toni Amer

Son Toni Amer és una possessió del terme municipal de Campos, Mallorca, situada entre les possessions de Son Amer, can Vinyola, can Casesnoves i es Gallicant. El 1663 pertanyia a l'honor Antoni Roca Amer, de la família del qual prengué el nom. Tenia cases i molí de sang. Era dedicada al conreu i a ramaderia ovina.

## Construccions

Les cases de la possessió actualment estan compostes de dos habitatges, arran d'una divisió de la propietat. Des del camí d'accés, el bloc més antic es troba a l'esquerra. Presenta una façana de dues plantes d'alçat, amb la principal coberta per una porxada més moderna, dotada de dos grans arcs rebaixats (un frontal i l'altra lateral). El portal forà és de llinda, amb un coll de cisterna a la seva part esquerre. Al damunt s'obren dues finestres amb ampit. Per la part lateral hi ha l'escala d'accés a la pallissa. Aquest bloc es troba unit al modern de la dreta a través d'una torre de defensa imbuïda en les estructures, la qual es pot contemplar des de l'exterior. La part més moderna presenta dues plantes d'alçat.

## Restes arqueològiques

A les terres de Son Toni Amer s'hi troba la necròpolis de Son Toni Amer, formada per un conjunt de cinc coves sepulcrals prehistòriques, conegudes amb el nom de cova d'en Gori Puça I, d'en Gori Puça II, de ses Capelletes, Tancada i d'en Joan Dents; essent la més notable la de ses Capelletes.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 17. Palma: Promomallorca, p. 214. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Roser, G. i al. «Son Toni Amer». A: Catàleg de Béns Patrimonials de Campos (pdf). III. Ajuntament de Campos, Gener 2006, p. 945-947 [Consulta: 14 setembre 2022]. Arxivat 2014-09-17 a Wayback Machine.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 17. Palma: Promomallorca, p. 213. ISBN 84-8661702-2.
# Platja de la Pineda (Vila-seca)

La platja de la Pineda és una platja urbana del municipi de Vila-seca (Tarragonès), situada davant del nucli turístic de la Pineda. Amb una longitud total de 3.108 metres, s'estén des del promontori del cap de Salou fins al port de Tarragona, on hi havia la platja del Riuclar. Està dividida en 3 trams: platja del Racó, platja de la Pineda i platja dels Prats.

## Platja del Racó

La platja del Racó limita amb l'espigó de la punta Prima, una formació rocosa on s'inicia el cap de Salou, al terme municipal de Salou. Orientada a l'est, té una longitud de 700 metres i una amplada mitjana de 52 metres, formada per sorra fina però dura. Disposa d'un punt de la Creu Roja, dutxes i lavabos públics, lloguer de gandules, així com d’equips per a la pràctica d’esports nàutics, i una guingueta.
En aquesta platja està la Séquia Major, un espai natural protegit pel Pla d'espais d'interès Natural de Catalunya.
Prop de l'extrem de la dreta de la platja hi ha un búnquer construït durant la Guerra Civil espanyola. Al voltant i sobre el búnquer hi ha el grup escultòric 'Marca d'Aigua', obra de l'escultor Sergi Aguilar.

## Platja de la Pineda

La platja pròpiament dita de la Pineda s'estén a sud-oest fins a la platja del Racó i a nord-est fins a l'espigó que la separa de la platja dels Prats. La platja està vorejada per un passeig de vianants on en el centre es conserva una petita pineda que li dona el nom. Orientada al sud-est-est, té una longitud de 2.450 metres i una amplada mitjana de 38 metres, formada per sorra fina. Disposa de punt de la Creu Roja, dutxes i serveis públics, vigilants, lloguer de gandules, para-sols i equips per a la pràctica d'esports nàutics, una guingueta i una escola de windsurf.
La platja està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis. L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.

## Referències

* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «la Pineda». Gran Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «La Pineda». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platja del Racó». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platja del Racó». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «El niu de metralladores del ÇRacó a la platja de la Pineda de Vila-seca (Tarragona)». Grup de Recerca i d'Investigació d'Espais de la Guerra Civil.
* ↑ «Grup Escultòric “Marca d’Aigua”». Patronat Municipal de Turisme de Vila-seca.
* ↑ «Platja de la Pineda». Agència Catalana de l'Aigua.
* 1 2 «Platja de la Pineda». Agència Catalana de l'Aigua.
# Estrennes

Estrennes és un municipi francès, situat al departament dels Vosges i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 92 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Estrennes era de 92 persones. Hi havia 32 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 45 habitatges, 36 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 41 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 36 habitatges principals, 34 estaven ocupats pels seus propietaris i 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia dues cambres, 2 en tenien tres, 12 en tenien quatre i 21 en tenien cinc o més. 25 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 13 habitatges hi havia un automòbil i a 17 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Estrennes el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 4 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 8 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 12 | 10 a 14 | 8 |
| 4 | 5 a 9 | 8 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 63 persones, 38 eren actives i 25 eren inactives. De les 38 persones actives 30 estaven ocupades (22 homes i 8 dones) i 8 estaven aturades (4 homes i 4 dones). De les 25 persones inactives 3 estaven jubilades, 12 estaven estudiant i 10 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Estrennes hi havia 4 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 496 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Estrennes a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Estrennes a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Pantà de Santa Fe

El pantà de Santa Fe és un embassament que pertany a la riera de Santa Fe a la conca del riu la Tordera, el més gran de la seva conca, creat per una presa situada al municipi de Fogars de Montclús, a la comarca del Vallès Oriental.
El propietari de la presa és PICSSA (Polígono Industrial Can Sedó, S.A.). La presa va estar abandonada durant molts anys. Va ser construïda a la dècada de 1920. PICSSA la va comprar a principis del a dècada de 1990 recolzant-se en la Ley de centrales. Des que PICSSA es va fer càrrec de la presa s'han portat a terme tot un seguit d'actuacions de reparació i manteniment: impermeabilització de nombroses filtracions, tractant el parament d'aigua amunt; rehabilitació de la coronació de la presa; rehabilitació de les dos centrals; reparació del desguàs de fons i col·locació d'una segona comporta; instal·lació d'un grup electrogen i il·luminació de la galeria.
A principis del segle xx, Ramon de Montaner i Vila, un editor de Barcelona, va comprar la vall de Santa Fe a la família Alfaras de Sant Celoni. Montaner volia construir un hotel de luxe dissenyat per l'arquitecte Pere Domènech i Roura, que es va aixecar entre el 1912 i 1914 al costat de l'antiga ermita de Santa Fe del Montseny. Com que no hi havia electricitat, va fer construir una presa prop del nou edifici que avui es coneix com l'Estanyol. L'Estanyol aviat va ser insuficient i el 1920 es va iniciar la construcció d'un segon pantà dissenyat per Pere Domènech que va ser acabat el 1935, integrat en l'entorn natural. Aquest és l'actual Pantà de Santa Fe. Construït en la riera de Santa Fe, la presa té 24 m d'altura, 14 m de base i 0,9 hm³ de capacitat.Per a la construcció de l'hotel i del pantà es va usar granit extret de la mateixa vall.

## Referències

* 1 2 Martí Boada, Sílvia Mayo i Roser Maneja. Els Sistemes socioecològics de la conca de la Tordera. Institut d'Estudis Catalans, 2008, p. 84. ISBN 9788472839830.
* ↑ «Capella de Santa Fe del Montseny». 30 propostes per gaudir del Montseny. Descobrir, 30-10-2019. [Consulta: 6 febrer 2022].

## Vegeu també

* Embassaments de Catalunya

## Enllaços externs

* Reserves Naturals Fluvials (Riera de Santa Fe) al web de l'ACA Arxivat 2020-01-02 a Wayback Machine.