OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jacobsita-Q

La jacobsita-Q, abans coneguda com iwakiïta, és un mineral de la classe dels òxids. Va ser reanomenada al nom actual l'any 2018 al ser redefinida com el polimorf tetragonal de la jacobsita.

## Característiques

La jacobsita-Q és un òxid de fórmula química Mn$^{2+}$Fe₂$^{3+}$O₄. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6 i 6,5. És un mineral isostructural amb l'hausmannita, l'hetaerolita i l'hidrohetaerolita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la jacobsita-Q pertany a «04.BB: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 3:4 i similars, amb només cations de mida mitja» juntament amb els següents minerals: cromita, cocromita, coulsonita, cuprospinel·la, filipstadita, franklinita, gahnita, galaxita, hercynita, jacobsita, manganocromita, magnesiocoulsonita, magnesiocromita, magnesioferrita, magnetita, nicromita, qandilita, espinel·la, trevorita, ulvöspinel·la, vuorelainenita, zincocromita, hausmannita, hetaerolita, hidrohetaerolita, maghemita, titanomaghemita, tegengrenita i xieïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1979 a la mina Gozaisho, a Iwaki (Prefectura de Fukushima, Honshū, Japó). També ha estat descrita a Răzoare (Romania), a la mina Garpenberg Norra (Dalarna, Suècia), a Långban (Värmland, Suècia) i a la mina Benallt (Gwynedd, Gal·les).

## Referències

* ↑ «Iwakiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 abril 2016].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Biagioni, Cristian; Pasero, Marco «Nomenclature and classification of the spinel supergroup». European Journal of Mineralogy, 31, 1, 21-02-2019, pàg. 183–192. DOI: DOI:10.1127/ejm/2019/0031-2788 [Consulta: 20 juny 2022].
# Gat blanc

En el gat, el color blanc es refereix a un pelatge de gat totalment blanc. Els pèls blancs revelen una absència de pigments. És codificat pel gen W, el « blanc dominant ». Pèls blancs apareixen en el gat al patró bicolors. El patró típic del siamès, dit colourpoint, no ha de pas de ser confós amb el color blanc. El conjunt del pelatge és blanc. Els coixinets, el nas i l'interior de les orelles són roses. Els ulls poden ser de color grocs, verd, blaus o vairs. Certs gatons neixen blancs amb una taca sobre el cap que desapareixerà creixent.
* Gat blanc als ulls grocs
* Gat blanc als ulls vairons

## Notes

* ↑ École nationale vétérinaire de Lyon. L'ambre chez le chat des forêts norvégiennes, un mystère résolu, 2009.
# Oller (motor rotatiu)

El Motor Oller és un projecte de motor rotatiu per aeronaus patentat a Espanya.

## Funcionament

El 7 de setembre de 1963 el José Oller Asensio, resident a la Comunitat Valenciana, va presentar la memòria per la seva patent d'un motor de la seva invenció. Quan es miren els plànols del disseny s'aprecia una camisa trilobulada (o estator) i, en el seu interior, un cilindre rotatiu amb 4 aletes obligades a expandir-se per mitjà d'unes molles, fet que crea 4 cambres, separades per aquestes aletes. Vist tot axó, recorda molt a una bomba de fluids, però en aquest cas treballant com un motor de combustió interna. Assajos fets amb anterioritat no van donar cap resultat positiu, com ara el cas de Rotativo AS. A més, el contacte de les paletes amb l'estator no sembla mecànicament ben resolt.
A continuació, es pot observar com treballa, sempre girant en el sentit de les agulles d'un rellotge. El cilindre central o rotor està ajustat al cos central de l'estator; hi ha un moment en què una aleta destapa la llumenera d'admissió, de manera que l'altra aleta de la cambra està tancant la llumenera d'escapament, començant en aquest moment el cicle d'admissió, quan l'aleta, que estava en escapament, supera la llumenera d'admissió. La cambra, en la seva totalitat, està sobre un lòbul, cosa que fa que, una vegada superada aquesta fase, comenci el cicle de compressió, per arribar a un moment en què l'aleta davantera entra en l'altre lòbul: és en aquest moment que es produeix la guspira que encén la mescla d'aire i benzina i, a mesura que va recorrent l'altre lòbul, es produeix l'expansió dels gasos cremats, fins que la primera aleta destapa la llumenera d'escapament, produint-se aquest fet per tornar a començar el cicle.
L'avantatge principal que destaca l'inventor és que en cada volta del motor es produeixen quatre cicles de treball. Mecànicament, es preveuen molts problemes d'estanquitat per dilatacions tèrmiques.

## Vegeu també

* Bomba (enginyeria)
* Llista de motors d'aviació fabricats a Espanya

## Referències

* ↑ Descripció de la patent de MOTOR ROTATIVO nº 291478 (castellà) Visitada el 06/08/2011
* ↑ El Motor de Aviación de la A a la Z, Ricardo Miguel Vidal, Apèndix 4 Pàg 186, Barcelona 2008-9 ISBN 978-84-612-7903-6

## Bibliografia

* Ricardo Miguel Vidal, El Motor de Aviación de la A a la Z, Apèndix 4, Barcelona 2010 ISBN 978-84-612-7903-6
Viccionari
# Golondrina

* Aquest article tracta sobre l'embarcació turística. Vegeu-ne altres significats a «Golondrina (desambiguació)».
Una golondrina és un tipus d'embarcació turística a motor. Pot tenir una o dues cobertes, i les versions més modernes, disposen d'una part inferior amb finestres per a observar el fons submarí. Acostumen a realitzar travesses de curt recorregut al voltant del port d'on surten.

## Las Golondrinas a Barcelona

El transport turístic i de passatges en barca pel port de Barcelona el va iniciar l'indià Leopoldo Herrera Jue Descalón el 1884, amb el trajecte fins als banys de Sant Sebastià, a la Barceloneta, des del portal de la Pau, quatre anys abans que s'hi construís el monument a Colom. Las golondrinas és el nom de la companyia (propietat de Feliciana Goñi) que comprà aquests vapors de passatgers i la seva concessió coincidint amb la primera Exposició Universal a la ciutat.
El 1955 es va deixar de fer el trajecte fins als banys de Sant Sebastià, i va quedar només el trajecte fins a l'escullera. Des del 1993, a més, una altra línia fa el recorregut fins al Port Olímpic. Durant la història de les Golondrines hi ha hagut dos accidents remarcables: el 1922 un vaixell de la Tabacalera va xocar amb una golondrina, amb el resultat de deu morts i molts ferits, i el 2001 un catamarà de la Companyia Transmediterrània envestí la Golondina que feia el trajecte fins al Port Olímpic, amb tres ferits lleus.

## Referències

* ↑ Andreu, Marc; Huertas Aiguaviva, Guillem. La ciutat transportada: dos segles de transport col·lectiu al servei de Barcelona. Transports Metropolitans de Barcelona, 1997, p. 315. ISBN 8460568342.
* 1 2 3 4 Favà i Compta, Maria. Petits paisatges de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona - Editorial Pòrtic, 2003, p. 180-183. ISBN 84-7306-860-2.
* ↑ Andreu, Marc; Huertas Aiguaviva, Guillem. La ciutat transportada: dos segles de transport col·lectiu al servei de Barcelona. Transports Metropolitans de Barcelona, 1997, p.319. ISBN 8460568342.
# Takashi Hirano

Takashi Hirano (Shizuoka, Prefectura de Shizuoka, Japó, 15 de juliol de 1974) és un exfutbolista japonès.

## Selecció japonesa

Takashi Hirano va disputar 15 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Gautxo gros

El gautxo gros (Agriornis lividus) és una espècie d'ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae) que habita garrigues des de la costa fins a les muntanyes de Xile i sud-oest de l'Argentina, cap al sud fins a la Terra del Foc.

## Referències

* ↑ «Gautxo gros». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Vara d'alcalde

Una vara de batlle és un derivat del bastó de comandament, usat com a insígnia d'autoritat, que porten els batlles i tinents de batlle.

## Història

De molt antic el bastó fou sempre un signe de comandament o un atribut de dignitat, no solament militar, sinó també judicial. Homer ja parlava dels bastons militars portats pels capitans. Els primitius magistrats de Roma portaven bastonets d'or, de vori o d'alzina, segons llur dignitat. El ceptre mateix no és sinó un bastó que indica l'autoritat sobirana. Els primers reis francesos portaven un bastó recobert de làmines d'or, que al segle xiv fou substituït per la mà de la justícia. En forma curta el bastó és distintiu, en diferents països, dels més elevats graus militars (mariscals, generals, almiralls), i també d'alts càrrecs honorífics, com el bastó de cerimònia o el bastó de gran mestre, a l'antiga cort francesa. El bàcul eclesiàstic i la vara de determinades autoritats civils deriven del bastó de comandament.

## Referències

* ↑ «vara». Diccionari.cat. [Consulta: 4 octubre 2014].
* ↑ «Bastó de comandament». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 4 octubre 2014].
# Argestues

Argestues és una entitat de població del municipi de les Valls d'Aguilar, a la comarca de l'Alt Urgell.
El llogaret se situa a la vall del riu de Pallerols, al nord-est del terme municipal. S'hi troba l'església de Santa Coloma d'Argestues.

## Referències

* ↑ «Argestues». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Zawzan

Zawzan o Zozan (farsi زوزن) és una històrica ciutat de l'Iran, modernament al districte de Khaf a la província de Razavi Khorasan, i antigament part del mateix districte (amb el nom de Khwaf o Khwab) o a la seva àrea d'influència. La ciutat principal del districte històric, que apareix esmentada com Khargard, Khargird, Khardjird o Khargid, està a 41 km de Zozan i avui dia a 60 km de la frontera de l'Afganistan. El 2006 tenia 2.183 habitants.
La ciutat compta amb un castell a la part sud; una gran mesquita fou construïda al període dels corasmis vers el començament del segle xiii, estant situada a l'oest de la ciutat. Allunyada de centres urbans rellevants, ha conservat el seu aspecte històric. El seu sistema de reg amb rescloses es considera únic. Està nominada com a Patrimoni de la Humanitat des del 9 d'agost de 2007, i podria incloure també la madrassa timúrida de Khargard i la gran mesquita de Gonabad. Les excavacions arqueològiques el 2000 mostren la colonització de l'arida plana de Zawzan per mitjà de sistemes de reg (els kanats).

## Història

La tradició diu que Zawzan fou fundada a causa de l'establiment d'un temple del foc i hauria estat conquerida pels àrabs vers 651/652 quan Abd Allah ibn Amir va marxar sobre Nishapur. Durant els primers segles fou governada per potentats locals anomenats rais, poderosos fins i tot per revoltar-se algunes vegades (per exemple el 1052). Sota Ala al-Din Muhammad xa de Coràsmia, al segle xiii fou el centre d'un principat vassall governat pel Malik-i Muazam Abu Bakr ibn Ali al-Zawzani que dominava a l'est fins a Kabul i a l'oest fins a Fars, mentre al nord arribava a Nishapur i al sud a Ormuz i el golf Pèrsic; tot i el seu poder no va encunyar moneda i sempre va reconèixer els xas de Coràsmia. La seva residència era la Kala-i Kahira, una ciutadella a l'est de la ciutat, de 15 metres d'altura. L'assassinat d'Abu Bakr el gener del 1218 i la conquesta dels mongols tres anys després va posar fi a aquest estat; Zawzan va refusar refugi al xa de Coràsmia quan fugia dels mongols, i per això va evitar la destrucció per aquests; llavors va passar als mongols i va arribar al seu cim sota els ilkhànides però el 1336 va ser destruïda per un terratrèmol (que va matar unes 35.000 persones a la regió); el malik local Ghiyath al-Din Firuz va morir en l'ensorrament del palau. Zawzan ja no es va recuperar i es va despoblar; es va repoblar amb emigrats del sud al segle xviii. Vers 1940 només tenia 680 habitants i el 1966 eren 786. El 1991 hi havia hagut una explosió demogràfica i va arribar a 2.087 habitants.

## Notes

* ↑ World Gazetteer
* ↑ World heritage: Tentative list
* ↑ Adle, Une contrée redécouverte: le pays de Zuzan à la veille de la conquête mongole, ed.Denise Aigle, Teheran, 1997

## Referències

* Adle, C. "Zawzan". Encyclopaedia of Islam, segona edició., 2012. 27 de març de 2012 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/zawzan-SIM_8134>
# Golorons

Golorons és una masia situada al municipi de Clariana de Cardener, a la comarca catalana del Solsonès. La primera referència històrica a aquest Mas es remunta a l'estiu de 1196, quan els germans Arnau i Bernat de Joval entreguen el mas de Guanelons a l'església de Santa Maria de Solsona. Al costat d'aquesta masia es troba l'església de Sant Salvador de Golorons, de factura pre-romànica, actualment en estat ruïnós.

## Referències

* ↑ Antoni BACH I RIU, Diplomatari de l'Arxiu Diocesà de Solsona, Barcelona, 2002, doc. 570, pp. 686-687.
* ↑ Xavier SITJES I MOLINS, Les Esglésies pre-romàniques de Bages, Berguedà i Cardener, Manresa, 1977, pp. 131-133
* ↑ CATALUNYA ROMÀNICA, vol. XIII, Barcelona, 1984-1997, p. 98.
# Takashi Inui

Takashi Inui (Ōmihachiman, Prefectura de Shiga, Japó, 2 de juny de 1988) és un futbolista professional japonès que juga al Cerezo Osaka.
Inui va començar la seva carrera professional al Yokohama F. Marinos, abans de passar pel Cerezo Osaka. El 2011, va anar a Alemanya per fitxar pel VfL Bochum i, un any després, va ser venut a l'Eintracht Frankfurt. El 2015 va fitxar per l'SD Eibar, recentment ascendit a la Lliga. Allà, es va convertir en un ídol pels aficionats i es va convertir en una peça molt important per a les bones campanyes del club a la Lliga. El 2018 va ser traspassat al Reial Betis.
És internacional amb la selecció japonesa des de 2009. Va ser el màxim golejador de l'equip en la Copa del Món de 2018 amb dos gols, el primer en un partit contra el Senegal en un empat de 2-2 i el segon contra Bèlgica, en una derrota per 3 a 2.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Pierre Part

Pierre Part és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 3.639 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pierre Part tenia 3.239 habitants, 1.236 habitatges, i 928 famílies. La densitat de població era de 414,1 habitants/km².
Dels 1.236 habitatges en un 39,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 24,9% no eren unitats familiars. En el 22,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,06.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,3% tenia menys de 18 anys, un 9,4% entre 18 i 24, un 29,9% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 11,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.431 $ i la renda mediana per família de 43.393 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.185 $ mentre que les dones 18.418 $. La renda per capita de la població era de 14.939 $. Entorn del 13,4% de les famílies i el 13,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pierre Part». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pierre Part». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Fundació de Serralves

La Fundació de Serralves (en portuguès, Fundaçao de Serralves) és una fundació amb seu a Porto que té com a missió principal estimular el coneixement per part de tota mena de públics de l'art contemporani, l'arquitectura, el cinema, el paisatge i el medi ambient.
Va ser creada l'any 1989 amb la participació de l'Estat portuguès i d'una àmplia representació de la societat civil, empreses i particulars.
La seva creació arribava a continuació de l'adquisició per part de l'Estat del Parc de Serralves (1986) i de la voluntat d'articular una col·lecció publica d'art contemporani, els antecedents de la qual es remunten al Centre d'Art Contemporani creat el 1975 a l'entorn del Museu Soares dos Reis.
Un cop constituïda la Fundació, el primer pas va ser encarregar a l'arquitecte Alvaro Siza Vieira l'edifici del Museu d'Art Contemporani, que va ser finalment inaugurat l'any 1999.
Les activitats de la Fundació es concentren, principalment, al Parc de Serralves on es troben equipaments com El Museu d'Art Contemporani, la Casa de Serralves o la Casa del Cinema Manoel de Oliveira.

## Parc de Serralves

Es tracta d'un gran parc urbà amb diverses zones ben diferenciades. com ara el gran parterre central, el seu estany, una roserar, un jardí de plantes aromàtiques etc. Escampades pel parc es poden trobar escultures i obres d'art contemporani d'autors com Arístides Maillol, Richard Serra, Anish Kapoor, Claes Oldenburg, o Dan Graham, entre d'altres.
S'hi duen a terme activitats de coneixement i descoberta del paisatge.

## Museu d'Art Contemporani

El Museu d'Art Contemporani de la Fundació de Serralves és possiblement l'equipament més conegut de tot el conjunt. Per la seva arquitectura, deguda a Alvaro Siza Vieira, però també per la seva programació, que a finals del segle XX el va situar com un dels museus d'art contemporani capdavanters del moment.
Hi han exposat la seva obra artistes com Susana Solano, Ignasi Aballí...

## Casa de Serralves

Es tracta d'un edifici d'estil Art Decó, que es troba a la part alta del parc, com presidint-lo. Es destina a la celebració d'exposicions temporals, complementàriament a les que es desenvolupen al Museu.

## Casa del Cinema Manoel de Oliveira

Inaugurada l'any 2019 i dedicada al gran cineasta portuenc Manoel de Oliveira, és també un projecte arquitectònic d'Alvaro Siza. Partint de la base que el cinema no es pot separar de la resta d'arts contemporànies, s'hi pot trobar una exposició permanent, un centre de documentació i una programació regular de projeccions.

## Referències

* ↑ «Missão, Visão e Valores» (en portuguès). [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «História» (en portuguès). [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ Gardens, European Route of Historic. «Serralves Park - European Route of Historic Gardens». [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «Monumentos» (en anglès). [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «Works from the Serralves Collection». [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «Monumentos» (en anglès). [Consulta: 20 agost 2023].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Vara de Quart

Vara de Quart és un barri de la ciutat de València, situat al sud-oest, al districte de Patraix. Forma un triangle entre els barris de Sant Isidre i Safranar al sud, la Fontsanta i Tres Forques al nord, i Faitanar a l'oest. També fita amb el municipi de Xirivella.
Més de la meitat del barri és un polígon industrial, deixant la població exclusivament a l'est de l'avinguda de Tres Creus (Ronda Sud de València) que divideix el barri en dos. Al sud, limita amb l'avinguda de l'Arxiduc Carles; al nord, ho fa amb l'avinguda de Tres Forques. Vara de Quart és un dels polígons més importants i més grans de la ciutat. En canvi, la part residencial del barri és dels més petits de lam ciutat, i no disposa de cap instal·lació esportiva i només un col·legi. Hi ha una biblioteca i un mercat al barri veí de Tres Forques.
És interessant notar que els carrers del polígon tenen noms dels diversos gremis tradicionals de València.

## Transport

El barri se situa entre importants vials com l'autovia de Torrent, la Ronda Sud i la V-30 que voreja el riu. Les línies 71, 72, 73 i el nitbús N5 de l'EMT de València serveixen el barri des de les avingudes perifèriques, mentre la línia 72 entra dins del polígon. A més a més, el polígon disposa d'una estació ferrocarril dedicada al transport de les mercaderies.

## Enllaços externs

* Plànol de Vara de Quart a la web de l'Ajuntament de València
# Argeu II

Argeu II (en llatí Argaeus, en grec antic Ἀργαῖος) fou rei de Macedònia cap als anys 393 aC i 392 aC.
Era un pretendent del tron macedoni que amb el suport de l'il·liris va aconseguir enderrocar a Amintes, agafar el poder i conservar-lo prop de dos anys. Amintes, amb l'ajut dels tessalis va aconseguir expulsar Argeu i almenys una part dels seus dominis.
Probablement és el mateix Argeu que el 359 aC tornava a ser pretendent del tron, amb suport dels atenencs, però Filip II de Macedònia que havia aconseguit la regència del regne per les seves intrigues i promeses, va procurar que Atenes no s'hi involucrés. Llavors Argeu va reunir un cos de mercenaris, alguns partidaris macedonis i alguns soldats atenencs que el seu general, Mànlies, va permetre que el seguissin, i va atacar Eges però van ser rebutjats. Quan es retiraven a Metone, en el camí van ser interceptats per Filip i derrotats. La seva sort posterior és desconeguda.

## Referències

* ↑ Argaeus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 279
# Muhàmmad III d'Alamut

Alà-ad-Din Muhàmmad ibn Jalal-ad-Din Hàssan o Muhàmmad III d'Alamut (1212 - 1255) fou imam dels ismaïlites d'Alamut del 1221 al 1255. Va succeir el seu pare Jalal-ad-Din Hassan III d'Alamut (1210–1221) el novembre del 1221 quan tenia 9 anys, i el visir del pare va continuar tenint el poder efectiu i seguia una política de convivència amb el Califat Abbàssida i amb l'islam sunnita. L'observança de la xaria va ser desencoratjada. Però si religiosament es pot considerar una època de decadència, culturalment fou tot el contrari; la biblioteca d'Alamut va atreure molts erudits. En els aspectes polítics i militars l'enfonsament dels seljúcides i l'arribada dels xa de Coràsmia i la caiguda d'aquests el 1220/1221 quan encara no s'havien consolidat els va permetre l'extensió dels seus dominis en l'interregne fins a l'arribada de Jalal-ad-Din Mangubertí (1225). A la rodalia d'Alamut van entrar en conflicte amb els governants del Gilan als que havien arrabassat alguns territoris. Fou durant aquest regnat que els ismaïlites es van implantar a l'Índia. Els historiadors el descriuen com un borratxo i degenerat, amb episodis de depressió. Als darrers anys va entrar en conflicte amb el seu fill gran Rukn-ad-Din Khurxah, hereu designat al que va voler substituir en la successió per un altre fill sense aconseguir-ho. Va ser assassinat suposadament per un dels seus seguidors l'1 de desembre de 1255 i el va succeir Rukn-ad-Din Khurxah.

## Bibliografia

* Moḥammad Nasavī, Tārīḵ-e Jalāl-al-dīn (Histoire du Sultan Djelal ed-Din Mankobirti), ed. O. Houdas, París, 1891
* M. G. S. Hodgson, The Order of Assassins, La Haia, 1955
* B. Lewis, The Assassins, Londres, 1967.
# Suimanga de Stuhlmann

El suimanga de Stuhlmann (Cinnyris stuhlmanni) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes del Ruwenzori, a l'est de la República Democràtica del Congo i zones properes.

## Referències

* ↑ «Suimanga de Stuhlmann». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Karpóvskaia (Leningrad)

* Per a altres significats, vegeu «Karpóvskaia».
Karpóvskaia (en rus: Карповская) és un poble de l'óblast de Leningrad, a Rússia, pertany al districte rural de Boksitogorski. El 2017 tenia vuit habitants.
# Pervomaiski (Ieisk)

Pervomaiski - Первомайский (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a les terres baixes del Kuban-Azov, a la península de Ieisk. És a 26 km al sud de Ieisk i a 167 km al nord-oest de Krasnodar. Pertany al possiólok d'Oktiabrski.