OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Fontfreda (Vilamolat de Mur)

La Fontfreda és una font del terme municipal de Castell de Mur, en territori del poble de Vilamolat de Mur, de l'antic municipi de Mur.
Està situada a 690 m d'altitud, a l'esquerra del barranc de Rius, a la partida de l'Hort Nou. És al costat nord-est de la carretera local de Fígols de Tremp al castell de Mur, sota d'ella.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Chosen

«Chosen o The Chosen» té aquests significats:

## Cinema

* Holocaust 2000, també coneguda com a The Chosen, pel·lícula italobritànica de terror de 1977 protagonitzada per Kirk Douglas i Agostina Belli
* The Chosen (pel·lícula de 1981), pel·lícula estatunidenca dirigida per Jeremy Kagan i basada en la novel·la homònima de Chaim Potok (1967)
* The Chosen (pel·lícula de 2015), pel·lícula estatunidenca de terror protagonitzada pel youtuber Kian Lawley
* L'escollit, coneguda internacionalment com a The Chosen, pel·lícula hispanomexicana dirigida per Antonio Chavarrías i basada en l'assassinat de Lev Trotski el 1940
* Chosen (pel·lícula), pel·lícula britànica de 2016 dirigida per Jasmin Dizdar i protagonitzada per Luke Mably, Ana Ularu i Harvey Keitel

## Televisió

* Chosen (sèrie de televisió de 2013), sèrie de televisió estatunidenca protagonitzada per Milo Ventimiglia
* The Chosen (sèrie de televisió), sèrie de televisió estatunidenca de 2017 basada en la vida de Jesús de Natzaret
* Chosen (sèrie de televisió de 2022), sèrie de televisió danesa d'adolescents produïda per Netflix
# Ranuncle bulbós

El ranuncle bulbós també anomenat botó d'or, api bord, queixal del diable, gata rabiosa (Ranunculus bulbosus) és una espècie de planta de la família Ranunculaceae, natiu de tot Europa on creix en praderies seques, gespes i camps de fenc.
És una planta herbàcia perenne que aconsegueix els 20-60 cm d'altura. Tija erecte, raïmificat, vellut. La base del tija està inflada en forma de bulb. Les fulles són tri-llobulades i profundament dividides, n'hi ha d'alternes i sèsils. Les flors són terminals de color groc brillant amb 5-7 pètals i 1'5-3 cm d'ample. Després de morir la planta en estiu, sobreviu l'arrel subterrània.
Com tots els ranoncles, conté un glicòsid tòxic, la protoanemonina. Els bestiar evita menjar-les quan són frescs. Secat perd la seva toxicitat i fenàs que en conté no té cap risc.

## Referències

* 1 2 «Ranuncle bulbós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ranuncle bulbós, Botó d'or». Flors de Catalunya. Xarxa Telemàtica Educativa de Catalunya. [Consulta: juny 2016].
* ↑ «Ranunculus bulbosus L.». FloraCatalana. Arxivat de l'original el 2016-07-30. [Consulta: juny 2016].
* ↑ Uva, RH; Neal, JC; Ditomaso, JM. Weeds of The Northeast (en anglès). Ithaca, NY.: Cornell University Press, 1997, p. 294-295.
# María del Carmen Gómez Muntané

María del Carmen Gómez Muntané (Barcelona, 20 de juliol de 1949) és una musicòloga catalana especialitzada en la música medieval i del primer Renaixement.
Es va formar al Conservatori Superior de Música del Liceu de Barcelona. Posteriorment, va estudiar Filosofia i Lletres a la Universitat de Barcelona, on es va doctorar el 1979, i musicologia a Göttingen, sota el mestratge d'Ursula Günther, durant els anys 1981 a 1983. Va ingressar a la Universitat Autònoma de Barcelona el 1985, on va guanyar la cátedra de Música Antiga el 1997. Ha estat professora visitant a la Universitat de Princeton durant els anys 1989 i 1990, a la Universitat Autònoma de Madrid entre 1997 i 2009, i a la Universitat del Nord de Texas el 1996. És membre de The Academy of Europe i professora emèrita de la UAB des de 2019.
Com a especialista de temes musicals medievals de Catalunya, ha publicat un gran nombre d'articles en la premsa especialitzada i llibres com La música en la Casa Real Catalano-Aragonesa, 1336-1442 (1979) –per la qual havia obtingut el Premio Nacional de Musicología–, La música medieval a Catalunya (1983/3ed. 1998), Manuscrito M971 de la Biblioteca de Catalunya. Misa de Barcelona (1989), El Canto de la Sibila. Cataluña y Baleares (1997), La música medieval en España (2001), El Cancionero de Uppsala (2003/Reed. 2023), Mateo Flecha, c.1481-1553?. Los Villancicos (2013), La Sibila. Sonido. Imagen. Liturgia. Escena (2015), El Llibre Vermell: cantos y danzas de fines del medioevo (2017) i El Juicio Final. Sonido. Imagen. Liturgia. Escena (2017).

## Referències

* 1 2 «Maria Carme Gómez i Muntané». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: agost 2019].
* ↑ Fallows, David «Gómez (y Muntané), Maricarmen [Maria del Carmen]». Oxford Music Online. Oxford University Press [Consulta: 26 gener 2019].
* ↑ Pérez Gutiérrez, Mariano. «Gómez Muntané, Maria del Carmen». A: Diccionario de la música y los músicos. Ediciones AKAL, 1985, p. 106. ISBN 978-84-7090-141-6 [Consulta: 26 gener 2019].
* ↑ «María del Carmen Gómez Muntané». Fundación Dialnet. [Consulta: agost 2019].
# Un home de més

Un home de més (títol original en francès: Un homme de trop) és una pel·lícula franco-italiana de 1967, dirigida per Costa-Gavras i basada en la novel·la autobiogràfica de Jean-Pierre Chabrol publicada l'any 1958.
L'obra es va estrenar al 5è Festival Internacional de Cinema de Moscou. El productor de cinema Harry Saltzman hi té un crèdit com a «presentat per». La pel·lícula no s'ha doblat però sí subtitulat al català.

## Argument

El 1943, en una operació arriscada, un grup de resistents antifeixistes de les Cevenes aconsegueix escapar-se de la presó, on estaven condemnats a mort. Un cop es troben en un lloc segur, resulta que no només en són dotze sinó que entre els fugitius hi ha un home de més. Mentre els alemanys segueixen el seu rastre, els líders dels maquisards es pregunten què fer amb aquest desconegut.

## Repartiment

* Charles Vanel com a Passevin
* Bruno Cremer com a Cazal
* Jean-Claude Brialy com a Jean
* Michel Piccoli com a The Extra Man
* Gérard Blain com a Thomas
* Claude Brasseur com a Groubec
* Jacques Perrin com a Kerk
* François Périer com a Moujon
* Claude Brosset com a Ouf
* Pierre Clémenti com a Lucian
* Michel Creton com a Solin
* Paolo Fratini com a Philippe
* Julie Dassin com a nena
* Nino Segurini com a Lecocq
* Marc Porel com a Octave

## Producció

Després de l'èxit de Compartiment tueurs, el productor estatunidenc Harry Saltzman va contactar amb Costa-Gavras i li va deixar via lliure per al seu proper projecte. El cineasta volia adaptar la novel·la La Condition Humaine d'André Malraux però Saltzman es va espantar i, alternativament, li va oferir la novel·la de Jean-Pierre Chabrol sobre la Resistència francesa. El rodatge es va fer a Occitània, concretament a la regió de Cantal (Sant Flor, castell d'Aleusa, viaducte de Garabit) i del Gard (Alèst, Usès, Boquet, Sent Marçal de Fòntfolhosa).

## Recepció

El cineasta va explicar que la pel·lícula va ser un fracàs amb 900.000 entrades a França, a raó del mite encara tenaç de la resistència unida.

## Referències

* 1 2 3 «Un homme de trop». Filmoteca.cat. [Consulta: 4 abril 2022].
* ↑ «5th Moscow International Film Festival (1967)» (en anglès). MoscowFilmFestival.ru. Arxivat de l'original el 16 gener 2013. [Consulta: 15 desembre 2012].
* ↑ American Film Institute. The American Film Institute Catalog of Motion Pictures Produced in the United States, Volume 1, Part 1 (en anglès). University of California Press, 1997. ISBN 9780520209701.
* 1 2 «Costa-Gavras au fil de ses films, Un homme de trop (1967): "Un peu d'humour dans les scènes à forte tension"» (en francès). Telerama.fr, 22-11-2016. [Consulta: 4 abril 2022].
* ↑ «Le champ des partisans» (en francès). Avoir-alire.com, 16-03-2017. [Consulta: 4 abril 2022].
# Primera Guerra Servil

La Primera Guerra Servil (135 aC - 132 aC) va ser un aixecament dels esclaus de l'illa de Sicília contra els romans, que va acabar en fracàs. Els esclaus van ser liderats per Eunus, un esclau que afirmava ser profeta i un esclau sicilià anomenat "Cleó" que va exercir com a comandant general. Després d'algunes batalles menors en què els esclaus van resultar victoriosos (les seves forces van arribar a sumar 200 mil homes). Tanmateix, un gran exèrcit romà (70 mil homes) va desembarcar a Sicília i va derrotar els esclaus.

## Antecedents

L'aixecament dels esclaus es va deure sobretot als canvis de propietat subsegüents a l'expulsió dels cartaginesos de l'illa durant de la Segona Guerra Púnica. Els especuladors italians es van afanyar a arribar a l'illa i van comprar als sicilians grans lots de terra a preus baixos o arribar a ser els ocupants d'hisendes completes, que havien pertangut a la part cartaginesa de Sicília, o bé van ser confiscades per Roma després de la fugida o execució dels seus antics amos.
Els sicilians de la zona romana van seguir aquest exemple i es van fer rics a costa dels seus veïns. Els esclaus eren barats i Sicília era una zona on hi havia un flux de gra segur, amb excedents per exportar a Itàlia, que patia els estralls de la guerra. Per això, Sicília es va omplir d'esclaus, que eren emprats per cultivar gra per als grans propietaris, sicilians o italians, que no els alimentaven correctament i havien de robar dels cultius per assegurar el seu propi manteniment. Els sicilians pobres van ser els que més van patir aquesta situació, com que els grans propietaris estaven molt contents amb els seus esclaus i els mantenien al seu càrrec. Aquesta zona que normalment estava en pau i plena de grans propietaris que exportaven gra a Itàlia tots els anys, però no estava exempta de tensions internes que posaven en perill la mateixa província. Després de setanta o vuitanta anys de domini romà, els esclaus es van revoltar per primera vegada.

## Guerra Servil

El cap dels esclaus va iniciar la revolta amb dos-cents mil homes entre els quals hi havia dones i nens. El líder dels esclaus era de Síria i es deia Eunus i s'havia dedicat a ser profeta i mag entre els esclaus. Gràcies a aquestes profecies Eunus va aconseguir el comandament de les tropes quan va esclatar la revolta. Segons alguns historiadors, Eunus era un home més astut que capaç, tot i que els únics que van escriure sobre ell van ser els seus enemics. Les victòries que va obtenir enfront dels romans van ser mèrit del seu lloctinent, un cilici anomenat Cleó, però va haver de ser un home d'una considerable habilitat per mantenir el seu lloc durant tant de temps. La capacitat militar de Cleó, va ser limitada i només una mica millor que la dels seus soldats-esclaus. Cleó va caure en batalla i Eunus va ser capturat però va morir abans de ser ajusticiat.
La guerra va durar del 135 aC al 132 aC, va ser la primera de les tres revoltes d'esclaus que van assolar a la República Romana.

## Referències

* ↑ Guerras civiles en Roma
# La Fontfreda (Espluga de Serra)

La Fontfreda és un paratge del terme municipal de Tremp, del Pallars Jussà, dins de l'antic terme ribagorçà d'Espluga de Serra.
Està situada al nord-est del poble d'Espluga de Serra, al capdamunt de la carena que des de la Serra de l'Estall davalla cap a ponent, i acull els pobles de Torogó, la Torre de Tamúrcia i els Masos de Tamúrcia. És també al sud-oest de Comalofar.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Charles Racquet

Charles Racquet (París, 1597 - París, 1 de gener de 1664) va ser un organista i compositor francès, conegut sobretot pel seu monumental orgue Fantaisie.
Provenia d'una gran família d'organistes parisencs i ell mateix va ser nomenat organista de Notre Dame de Paris a una edat primerenca, el 1618. Va ocupar el càrrec fins poc abans de la seva mort i el va succeir un altre membre de la família Racquet. També va exercir de músic a Marie de Médicis (lloc que el seu pare Baltasar va ocupar anteriorment) i a Anne d'Autriche, la reina mare. Raquet va ser molt ben vist pels seus contemporanis: els seus pupil·les van incloure el famós llaütista Denis Gaultier (que va escriure un tombeau a la mort del seu mestre), jesuïta estudiós Marin Mersenneera un amic íntim seu. Al segle xviii, l'escriptor Jean-Benjamin La Borde va nomenar Racquet "el millor organista del seu temps".
De la música de Racquet només sobreviuen Fantaisie per un sol orgue i Douze versets de psaume en duo sur les douze modes (12 duos sobre versos de salm), a Traité de l'harmonie universelle (1636) de Mersenne. La fantasia, escrita a petició de Mersenne de "mostrar què es podia fer a l'orgue", és una de les peces més famoses de l'escola d'orgue francesa. S'inspira en la música holandesa, en particular la de Sweelinck: es desenvolupa un tema únic a través de diverses seccions, la majoria imitadores. El disseny és el següent:
* Secció 1: contrapunt imitatiu tradicional amb diversos contraassumptes
* Secció 2: contrapunt imitatiu en una versió ornamentada del tema, amb contrapunts més ràpids
* Secció 3: tema en augment, indicat un cop a cada veu
* Secció 4: un bicinium duplici contrapuncto, una secció de dues veus en què el subjecte en la seva forma original es combina amb figures de setzena en l'altra veu.
* Secció 5: una tocata sobre un punt de pedal
Fantaisie de Racquet és una peça única a tot el repertori de teclats francesos; res com aquest no es va tornar a escriure a França.

## Referències

* 1 2 Higginbottom, Grove.
* 1 2 Vegeu Apel 1972, 504.

## Notes

* Apel, Willi. 1972. La història de la música del teclat fins al 1700. Traduït per Hans Tischler. Indiana University Press. ISBN 0-253-21141-7. Publicat originalment com a Geschichte der Orgel- und Klaviermusik bis 1700 per Bärenreiter-Verlag, Kassel.
* Higginbottom, Edward (2001). "Charles Racquet". A Root, Deane L. (ed.). El Diccionari de música i músics de New Grove. Oxford University Press.(...)
# L'Escargot noir

L'Escargot noir és un telefilm francès de Claude Chabrol difós el 1988, de la sèrie Les dossiers secrets de l'inspecteur Lavardin.

## Argument

En una petita ciutat tranquil·la, tres dones són mortes. Estranyament, l'assassí ha deixat un cargol negre sobre cadascun dels cossos. L'inspector Lavardin, ajudat de Mario, el seu assistent, hauran d'aclarir aquest misteri.

## Repartiment

* Jean Poiret: L'inspector Jean Lavardin
* Mario David: Mario, l'inspector
* Stéphane Audran: Catherine
* Roger Dumas: Pierre Tassin
* Catherine Rouvel: Florence
* Jean-Louis Maury: Jean-Philippe Picolet
* François Perrot: Me Legodard
* Roger Carel: El metge forense
* Raphaël Almosni
* Jean-Marie Arnoux: Jérôme
* Eric Averlant: El carnisser
* Guy Bacquie
* Julie Baraduc
* Lucien Barjon: Duchesne, el rector
* Françoise Bertin: La mare de Martine
* Jean-Claude Bouillaud: Boj
* Marlene Constanza: Annette Tassin
* Agathe Debliquis
* Agnès Denèfle
* Philippe Dillies
* Mathieu Dupas
* Sylvain Dupas
* Celine Fie
# San Mateo Atenco

San Mateo Atenco (del nàhuatl, que vol dir Lloc de l'aigua) és un municipi metropolità de l'estat de Mèxic, que forma part de l'àrea metropolitana de la ciutat de Toluca. San Mateo Atenco és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat.
Aquest municipi es troba a la part nord-central de l'estat de Mèxic. Limita al nord amb els municipis de Lerma i Jilotzongo, al sud amb Tianguistenco, a l'oest amb Lerma i a l'est amb Ocoyoacac. Dista de la capital de l'estat uns trenta-vuit quilòmetres

## Vegeu també

* Municipis de l'estat de Mèxic

## Notes i referències

* ↑ «Monografia municipal de San Mateo Atenco (castellà)». Arxivat de l'original el 2016-02-27. [Consulta: 27 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Portal de l'estat de Mèxic (castellà)
# Un home anomenat Sledge

Un home anomenat Sledge (títol original: A Man Called Sledge), és una pel·lícula italiana dirigida el 1970 per Vic Morrow. Ha estat doblada al català.

## Argument

Luther Sledge és un home fora de la llei. Planeja robar amb la seva banda una tramesa de lingots d'or valorat en mig milió de dòlars que passa cada setmana per un petit poble de l'Oest dels Estats Units. La seva intenció és sostreure el metall preciós de la presó en què es guarda, emparant-se en la foscor de la nit.

## Repartiment

* James Garner: Luther Sledge
* Dennis Weaver: Erwin Ward
* Claude Akins: Hooker
* John Marley: el vell
* Laura Antonelli: Ria
* Wayde Preston: Xèrif Ripley
* Ken Clark: Floyd
* Tony Young: Mallory
* Allan Jones:
* Herman Reynoso: Simms
* Steffen Zacharias: Red
* Didi Perego: Elizabeth
* Paola Barbara: Jade
* Mario Valgoi: Beetle
* Laura Betti: la germana
* Lorenzo Piani: Guthrie
* Franco Giornelli: Joyce
* Bruno Corazzari: Bice
* Altiero Di Giovanni: Kehoe
* Lorenzo Fineschi: Toby
* Remo De Angelis: jugador de pòquer

## Referències

* ↑ esadir.cat. Un home anomenat Sledge. esadir.cat.
* ↑ «A man called Sledge». The New York Times.
# L'Abadia (les Borges Blanques)

L'Abadia és un edifici de les Borges Blanques (Garrigues) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa unifamiliar de planta baixa, pis superior i golfes. És l'antiga casa rectoral, feta entre mitgeres. La façana és de grans pedres irregulars, originalment arrebossada en part; té cert caràcter rústic. Està coberta de teula àrab. Destaca la portada amb una fina motllura decorativa, una llinda de fusta força gruixuda del finestral horitzontal superior, i la data de 1861, inclosa a la forja de la balustrada. Avui l'edifici l'ocupa l'empresa de serveis ambientals La Llena.

## Referències

* 1 2 «L'Abadia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
* ↑ «La Llena - Serveis i projectes ambientals».
# Chinoperla sila

Chinoperla sila és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids. Es troba al Vietnam. El seu nom científic honora l'ètnia Si La del nord del Vietnam.
Els adults presenten el cap marró fosc, el pronot marró pàl·lid amb rugositats més fosques, les ales tenyides de marró i les potes amb franges. Les ales anteriors del mascle fan 9 mm de llargària i les de la femella 10. Els ous tenen forma de llàgrima i fan 0,39 mm de llargada i 0,22 d'amplada.

## Referències

* ↑ Sivec & Stark, 2010. Illiesia 6(8):67.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 Sivec, I. & B.P. Stark, 2010. Five new species of Chinoperla Zwick (Plecoptera: Perlidae) from Vietnam and Thailand. Illiesia, 6(08):62-74. «PDF».
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 23 octubre 2011].
# Resolució 61 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 61 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 4 de novembre de 1948, va decidir que la treva establerta a la Resolució 54 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides continuarà vigent fins que s'aconsegueixi un ajustament pacífic de la futura situació de Palestina. A tal efecte, el Consell va ordenar la retirada de les forces de la zona a les posicions del 14 d'octubre, amb la facultat d'autoritzar el mediador interí per establir línies provisionals que no tinguessin cap moviment de tropes. El Consell també va decretar que s'establissin zones neutrals mitjançant negociacions entre les parts o, en cas contrari, mitjançant la decisió del mediador interí.
La resolució també va nomenar un comitè integrat pels cinc membres permanents del Consell, juntament amb Bèlgica i Colòmbia per assessorar el Mediador interí i, si alguna de les dues parts no complia amb la resolució, aconsellar al Consell sobre quines mesures addicionals seria convenient assumir sota el Capítol VII de la Carta.
La resolució va ser adoptada amb nou vots i una contra (RSS d'Ucraïna), mentre que la Unió Soviètica es va abstenir.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1 a la 100 (1948 - 1953)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Mari Merenda

Mari Merenda (São Paulo, 17 de gener de 1998) és una cantautora i multiinstrumentista brasilera.

## Carrera artística

Va estudiar piano i guitarra, però l'instrument amb el que va fer-se coneguda és el txengo-txe (asalato en portuguès), que va aprendre a tocar l'any 2021, durant la pandèmia de COVID-19. Va publicar diversos vídeos en xarxes socials on feia versions de cançons conegudes acompanyant-se del petit instrument de percussió. Els clips van rebre milions de reproduccions, el que va permetre a la intèrpret aparèixer en programes de televisió d'àmbit nacional.
L'any 2022 va publicar l'EP Crônica, que conté 7 temes, tots d'autoria pròpia. Després d'un extens circuit de concerts al seu país, el 2024 inicia la seva primera gira internacional, en la que visitarà Catalunya, Portugal i França.

## Discografia

* 2022 - Crônica (EP)

## Referències

* ↑ Cerqueira, Milena. «Quem é Mariana Merenda? Artista viralizou e foi parar no Caldeirão» (en portuguès brasiler). MixMe!, 05-04-2022. [Consulta: 23 abril 2024].
* ↑ Algave, Andressa. «Quem estamos seguindo: Mari Merenda» (en portuguès brasiler). Gama. UOL, 21-03-2022. [Consulta: 23 abril 2024].
* ↑ «7ª edição do Festival Plano de Menina debate saúde mental, no MASP» (en portuguès brasiler). Êxito. iG, 10-10-2023. [Consulta: 23 abril 2024].
* ↑ «Mari Merenda apresenta o lançamento do álbum “Crônica” no palco do SESC Belenzinho, em São Paulo» (en portuguès brasiler). Portal Pepper, 28-06-2023. [Consulta: 23 abril 2024].
# L-401

La L-401 és una carretera convencional de la Xarxa de Carreteres del Pirineu de calçada única actualment gestionada pels Serveis Territorials de Carreteres de Lleida (Generalitat de Catalunya). Discorre pels termes municipals d'Organyà, Coll de Nargó i Fígols i Alinyà, a la comarca de l'Alt Urgell, i d'Odèn i Guixers, a la del Solsonès.
Aquesta carretera, coneguda també popularment com la pista, va ser construïda vers el 1950 per la Comandància d'Obres de la IV Regió Militar. Hi van treballar presoners de la Guerra Civil Espanyola condemnats a treballs forçats.

## Referències

* ↑ Segret i Riu, Manuel. Sant Llorenç de Morunys. Breu resum històric de la vila (del s. XVI al s. XX). Berga ; Barcelona: L'Albí : Columna, 1997. ISBN 8483003597. , pàg. 68

## Enllaços externs

* La L-401 en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya