OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Miquel de Freixe

Sant Miquel de Freixe és una capella al terme municipal d'Espolla a l'Alt Empordà, molt a prop del mas de Freixe i de la riera del mateix nom. En el seu origen era una església romànica dels segles XIII-XIV però que, segurament a causa d'una riuada, s'enfondrà i només en queda un mur i els fonaments de l'absis. Evidentment no s'hi realitza cap mena de culte i és en una finca privada.

## Referències

* ↑ «Sant Miquel de Freixe». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sant Miquel de Freixe a l'Inventari de Cultura de la Generalitat
* ↑ Sant Miquel del Freixe al web de l'Espolla
# Sant Miquel de Forès

Sant Miquel de Forès és una església romànica de Forès (Conca de Barberà) situada al cim del turó on s'assenta el poble. Es troba a un nivell més baix del carrer pel costat de migdia, cosa que fa que per accedir per la porta original calgui baixar unes escales.

## Arquitectura

L'edifici originàriament era d'una sola nau amb absis semicircular a la capçalera, avui desaparegut. Al llarg del segle XIV van construir-se dues capelles de planta quadrada, a banda i banda de la nau, en el tram immediatament anterior al presbiteri, que han configurat una mena de creuer. L'absis primitiu va ser aterrat el segle xix. La volta és de canó apuntat i arrenca d'una imposta que recorre tot el perímetre de la nau. Pel que fa al material constructiu emprat es tracta de carreus de pedra, tallats acuradament i col·locats en el mur a la manera "isodoma". L'església té dues portes d'accés que es coneixen com la del "homes" i la de les "dones". Tot i que aquest fet ha estat explicat per hipòtesis molt suggestives cal remarcar que no són contemporànies. Ambdues portes s'obren en el mur sud. La més propera al presbiteri és del segle xiv, l'altra correspon al primer moment d'obra. Aquesta darrera mostra ornamentació amb arquivoltes en gradació que arrenquen de tres capitells a cada banda. amb imposta decorada amb doble ziga-zaga. El timpà presenta decoració incisa molt erosionada. L'altra és molt senzilla, d'arc de mig punt i adovellada amb un bordó extern a manera de guardapols que és l'únic motiu decorat amb elements geomètrics. El campanar és del segle xiv, d'una reforma tardana

## Història

El Castell de Fores va ser colonitzat a partir dels anys 1053-1058. Possiblement en el lloc va haver-hi una església anterior a l'actual o bé es va bastir aquesta perquè l'altra era castellera. El cert és que apareix documentada per primer cop l'any 1154, data que no es creu que correspongui a aquest edifici. Per les característiques morfològiques més aviat es tracta d'una obra de finals del segle xii. A inicis del segle xiv es va bastir la capella oberta en el mur nord i poc temps després, el 1330, els jurats contractaven l'obra de l'altra. En el contracte va determinar-se que aquesta última fos idèntica a l'anterior. La construcció del campanar que s'aixeca sobre la volta d'aquesta capella del 1330 no és gaire posterior. Van signar-se les capitulacions l'any 1356.
A mitjans del segle xix, va enderrocar-se l'absis primitiu de l'església.

## Referències

* 1 2 Romànic Obert. «Església de Sant Miquel de Forés». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 12 de setembre 2014. [Consulta: 6 novembre 2013].
* ↑ «Església de Sant Miquel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* ↑ Español Bertran, Francesca. L'arquitectura religiosa romànica a la Conca de Barberà i Segarra tarragonina. Montblanc: Centre d'Estudis de la Conca de Barberà, 1991, p. 148. ISBN 84-604-0615-6.

## Enllaços externs

* «Sant Miquel de Forès». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Separador balístic

Un separador balístic és una màquina utilitzada en plantes mecanitzades, que separa els materials més lleugers dels que són més pesants aprofitant la diferent trajectòria que tenen quan són llençats a l'aire i quan llisquen, rodolen o reboten sobre una superfície. Una rampa de classificació formada per plataformes vibrants té un moviment que van impulsant els sòlids cap amunt, i els elements lleugers i plans segueixen aquesta direcció però els però els sòlids pesants i voluminosos tendeixen a rodolar cap avall i així surten per l'extrem oposat de la màquina. A més, les plataformes tenen forats que fan de garbell per deixar caure els materials fins que es dirigeixen cap a una tercera sortida.
Es poden trobar en plantes de reciclatge o triatge de residus.

## Referències

* ↑ «Ballistic separators». [Consulta: 29 agost 2021].
* ↑ «Separadores balísticos» (en espanyol europeu). [Consulta: 29 agost 2021].
* ↑ «Separador Balístico - Sutco RecyclingTechnik GmbH». Arxivat de l'original el 2021-08-29. [Consulta: 29 agost 2021].
* ↑ «Criba balística, cribas para reciclaje, cribas rotativa». [Consulta: 29 agost 2021].
* 1 2 «Separador balístic – Grup GBI». [Consulta: 29 agost 2021].

## Enllaços externs

* «Separador balístic – Grup GBI». Inclou un gràfic animat del funcionament d'un separador balístic
# Lluís Torner i Bové

Lluís Torner i Bové (Barcelona, 1 de febrer de 1922 - 4 de juliol de 1999) va ser un actor de teatre i de cinema català. Va debutar l'any 1941. Fill d'actors (la seva mare fou Laura Bové i el seu pare Lluís Torner). Van tenir companyia pròpia a les dècades 20 i 30 del segle xx. Altres membres de la família també es van dedicar a l'espectacle.

## Teatre

* 1949, 13 d'octubre. El personatge de Genís a l'obra L'hostal de l'amor, de Ferran Soldevila. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1951, 6 de febrer. El personatge de Miró a l'obra Bala perduda, de Lluís Elias. Estrenada al teatre Romea, de Barcelona.
* 1960, 27 de gener. El senyor Perramon de Josep Maria de Sagarra. Estrenada al teatre Candilejas de Barcelona.
* 1963, 29 octubre. Don Joan de Ferran Soldevila. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1968. Las noches bajas de Ana o mi marido tiene un turca, original de Rafael Richart. Al Teatre Victòria (Barcelona).
* 1971. Defensa índia de rei, original de Jaume Melendres. Direcció de Ricard Salvat. Teatre Poliorama de Barcelona.
* 1986. Per un si o per un no de Nathalie Sarraute. Estrenada al Teatre Poliorama de Barcelona, per la Companyia Flotats.
* 1988. Lorenzaccio d'Alfred de Musset. Estrenada al teatre Poliorama de Barcelona, per la companyia Flotats.
* 1990. Les tres germanes d'Anton Txékhov. Estrenada al teatre Poliorama de Barcelona, per la companyia Flotats.
* 1992. El sarau de Joan Brossa. Estrenada al teatre Poliorama de Barcelona. Direcció: Hermann Bonnín.
* 1992, 8 d'abril. Cavalls de mar de Josep Lluís i Rodolf Sirera. Posada en escena: Josep Maria Flotats. Estrenada al teatre Poliorama.
* 1994. Cal dir-ho? d'Eugène Labiche. Estrenada al Teatre Poliorama de Barcelona.
* 1997. L'auca del senyor Esteve de Santiago Rusiñol. Estrenada al Teatre Nacional de Catalunya.
* 1998. En el personatge de El doctor Baruc, professor de química a l'obra Galatea de Josep Maria de Sagarra. Estrenada al Teatre Nacional de Catalunya.
* 1999. Mesura per mesura de William Shakespeare. Direcció de Calixto Bieito. Estrenada al Teatre Nacional de Catalunya. Aquesta va ser la seva darrera intervenció en el teatre. Va haver d'abandonar les actuacions abans de finalitzar la temporada.

## Filmografia

* 1961. Tierra de todos.
* 1964. Muere una mujer.
* 1965. Con el viento solano.
* 1974. Chicas de alquiler. Director: Ignacio F. Iquino.
* 1976. Les llargues vacances del 36.
* 1979. Un millón por tu historia.
* 1980. Dos pillos y pico. Director: Ignacio F. Iquino.
* 1980. La caliente niña Julieta. Director: Ignacio F. Iquino.
* 1982. Interior Roig. Director: Eugeni Anglada i Arboix.
* 1982. La revolta dels ocells. Lluís Josep Comeron.
* 1985. Yo, el Vaquilla. Directors: José Antonio de la Loma i José Antonio de la Loma, fill.

## Referències

* ↑ «Torner, Lluís (1922–1999)» (en castellà). datos.bne.es. [Consulta: 24 agost 2018].

## Enllaços externs

* Notícia del traspàs de Luís Torner i Bové a La Vanguardia
# Lluís Gonçaga Constans i Serrat

Lluís Gonçaga Constans i Serrats (Banyoles, Pla de l'Estany, 1 de novembre de 1901 - 16 de juliol de 1955) fou un eclesiàstic i escriptor.
Va fer estudis religiosos a la Casa Missió de Banyoles, al Seminari de Santa Maria del Collell i al Seminari Major de Girona, i fou ordenat sacerdot el 18 de setembre de 1926. Fou destinat a la Casa Missió de Banyoles.
Va publicar els reculls de narracions: Llegendes muntanyenques (1925) i Rondalles (1952). Fou un dels fundadors del Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles (1943) i de l'Institut d'Estudis Gironins (1946). Es distingí pels seus treballs històrics de tema local. Publicà Dos obras maestras del arte gótico en Bañolas (1947), Bañolas (1951), Los claustros del monasterio de Bañolas (1952), «Santa Maria dels Turers» (1952), «Girona, bisbat marià» (1954), «Història de Santa Maria del Collell» (1954) i «Francesc de Montpalau, abat de Banyoles, ambaixador del General de Catalunya» (1960), que sortí pòstumament.
Entre 1926 i 1946 va dur a terme una recerca al fons arxivístic del monestir de Sant Esteve que el Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles va compilar i editar en el «Diplomatari», un corpus lingüístic de documentació, publicat en sis volums entre 1985 i 1993, que inclou més de dos mil diplomes sobre la vila de Banyoles, des del seus orígens al segle IX fins al segle xx.
Els darrers anys de la seva vida va col·laborar amb el Museu Arqueològic Comarcal de Banyoles per a l'estudi de la comarca del Pla de l'Estany i la conservació del seu patrimoni artístic i arqueològic. És autor del catàleg del museu (1953).

## Referències

* 1 2 «Lluís Gonçaga Constans i Serrat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cabestany, Joan F. «Mn. LLuís G. Constans». Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics [Barcelona], 1963.
* 1 2 3 «Constans i Serrat, Lluís G.». Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear (DHAC). Institut d'Estudis Catalans. DOI: 10.2436/10.1000.01.1 [Consulta: 12 juliol 2016].

## Bibliografia

* Marquès Casanovas, Jaume «Necrología. Reverendo D. Luís G. Constans Serrats». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins [Girona], 10, 1955.
# La Shica

La Shica és el pseudònim d'Elsa Rovayo (Ceuta, 12 de gener de 1976), una cantant pop espanyola amb formació de flamenc, dansa espanyola i ballet clàssic capaç d'acostar-se al cant i ball bevent de la cobla, barrejant-los i fusionant-los amb sons urbans com el hip-hop i el rap. Ha compartit escenari amb artistes com Martirio, Bebe, Jorge Drexler, Pau Donés, Manuel Carrasco o Rosendo. El 2011 va obtenir dos Premis de la Música com a artista revelació i autor revelació.

## Discografia
### Àlbums

* 2008 Trabajito de chinos
* 2010 Supercop
* 2014 Esa

### Col·laboracions

* 2005: «El Evangelio según mi jardinero» amb Martín Buscaglia
* 2005: «De ayer a mañana» amb Eliseo Parra
* 2007: «Adelantando» amb Jarabe de Palo
* 2010: «Agua misteriosa» amb Javier Limón a Mujeres de agua
* 2010: «Tengo» amb Macaco a El vecindario
* 2014: «¿A dónde vas?» amb Jarabe de Palo i Ximena Sariñana
* 2014: «En este momento», amb Jenny and the Mexicats a Ome
* 2014: «Mujer, cántaro, niño» amb Charo Bogarín (integrant de Tonolec), Patricia Sosa i Sophie Oliver, col·laborant pel disc Cantos de la Tierra sin Mal de Tonolec

## Espectacles

* 2011 Pequeñas infidelidades
* 2013 - 2014 Espain. Dolor del bueno. Coguionizat i dirigit per Andreu Buenafuente.
* 2014 - 2016 La piel del huevo te lo dá juntament amb Candela Peña i Sol Picó. Dirigit por Sol Picó.

## Referències

* ↑ «Actividades culturales del Instituto Cervantes» (en castellà). [Consulta: 14 novembre 2020].
* ↑ «La Shica - Entrevista en "Buenafuente"». La Sexta, 01-11-2010. [Consulta: 3 juny 2015].
* ↑ «"La Shica" derrocha arte en Madrid». Ceres TV, 2011. [Consulta: 2 juny 2015].
* ↑ «Jenny and the Mexicats presentó su nuevo álbum Ome Arxivat 2016-03-10 a Wayback Machine.». Notimex, 16-10-2014 [Consulta: 9 enero 2016].

## Enllaços externs

* La Shica - Lloc web oficial
# Episemion callipteron

Episemion callipteron és una espècie de peix de la família dels aploquílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Gabon i Guinea Equatorial.

## Referències

* 1 2 «Episemion callipteron» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Radda A. C. & Pürzl E. 1987. *Episemion callipteron, ein neuer Killifisch aus Nordgabun. Deutsche Killifisch Gem. J. v. 19 (núm.. 2). 17-22.
# Ъ

Ъ, ъ (en cursiva Ъ, ъ) és una lletra de l'alfabet ciríl·lic, anomenada sovint signe dur (en rus твёрдый знак, tviordi znak) i s'empra en els alfabets rus, rutè i búlgar. En l'antiga ortografia russa s'anomenava ier posterior (ер обратный, ier obratni), atès que provenia directament de l'antic eslau.
En un principi es feia servir per fer referència a una vocal arrodonida mitjana de tipus ultra-curt o reduïda. La seva companya, la 'ier anterior', actualment denominada 'signe tou' (Ь), també era una vocal reduïda, més frontal que la Ъ, i que actualment és emprada per marcar la palatalització de consonants en totes les llengües eslaves escrites que empren l'alfabet ciríl·lic, tret del serbi i del macedònic, en els quals ha deixat rastres en les lletres Љ i Њ.

## Vegeu també

* Ь
# Roanoke (Illinois)

Roanoke és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 1.994 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Roanoke tenia 1.994 habitants, 765 habitatges, i 559 famílies. La densitat de població era de 846 habitants/km².
Dels 765 habitatges en un 31,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,6% hi vivien parelles casades, en un 6,4% dones solteres, i en un 26,8% no eren unitats familiars. En el 25% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,52 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,3% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 24,8% entre 25 i 44, un 21,4% de 45 a 60 i un 21,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.125 $ i la renda mediana per família de 54.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.375 $ mentre que les dones 22.614 $. La renda per capita de la població era de 24.489 $. Aproximadament el 2,9% de les famílies i el 4,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Roanoke». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Roanoke». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# La Torre (Castellàs)

La Torre és una caseria i antiga quadra del terme municipal de les Valls d'Aguilar, a la comarca de l'Alt Urgell. Pertanyia, però, a l'antic municipi de Castellàs, de la comarca del Pallars Sobirà, depenent del poble de Junyent.
La Torre tenia l'església de Sant Miquel, actualment del tot desapareguda. Depenia de la parroquial de Junyent. Hi destaquen les cases de Cal Capcer i Cal Xiró.

## Etimologia

Tot i la manca de vestigis, el topònim prové de la presència d'una torre de guaita o defensiva que dominava el poble. Es tracta, doncs, d'un topònim romànic de caràcter descriptiu.

## Història
### Edat moderna

En el fogatge del 1553, la Torre, declara 2 focs laics.

### Història contemporània

Pascual Madoz parla molt breument en el seu Diccionario geográfico... de Junyent. Diu simplement que és una caseria de Junyent.

## Referències

* ↑ Miquel Rabassa i Guillem Arcalís. Iglésias 1981, p. 90.
* ↑ Madoz 1845.

## Bibliografia

* Iglésies, Josep. El Fogatge de 1553. Estudi i transcripció. II. Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajoana, 1981. ISBN 84-232-0189-9.
* Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario Topográfico, 1845. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz, V. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Castellàs». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* La Torre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Torre (Cervià de Ter)

la Torre és un mas declarat bé cultural d'interès nacional al nord-oest del Castell de Cervià, de planta quadrangular. Presenta diversos finestrals gòtics, un d'ells conopial. A una de les llindes es pot llegir la data de 1643. L'únic element defensiu visible és una finestra espitllerada a la façana occidental.

## Notes

* ↑ «Mas la Torre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 novembre 2016].
# La Torre (Bigues)

La Torre és una de les masies històriques del poble de Bigues, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental.
Està situada a ponent del Rieral de Bigues, en el carrer del Camí de la Torre.
La Torre està catalogada com a Element d'interès municipal per l'ajuntament de Bigues i Riells.
Està formada per un cos central quadrat dins del qual destaca la torre de guaita i de defensa que dona nom a la masia, l'edifici principal d'aquesta masia, i un conjunt de vuit cases arrapades al cos central, que formen el petit veïnat de la Torre.

## Referències

* ↑ Catàleg de Béns de Bigues i Riells al Pla d'ordenació urbanística municipal (POUM)

## Enllaços externs

* La Torre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Rockaway

Rockaway és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2007 tenia 6.313 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Rockaway tenia 6.473 habitants, 2.445 habitatges, i 1.709 famílies. La densitat de població era de 1.195,8 habitants/km².
Dels 2.445 habitatges en un 33,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,3% hi vivien parelles casades, en un 10,4% dones solteres, i en un 30,1% no eren unitats familiars. En el 23,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,64 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,3% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 33,6% entre 25 i 44, un 24,7% de 45 a 60 i un 11,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 61.002 $ i la renda mediana per família de 66.997 $. Els homes tenien una renda mediana de 44.673 $ mentre que les dones 35.956 $. La renda per capita de la població era de 26.500 $. Aproximadament el 3% de les famílies i el 5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rockaway». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rockaway». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Ricardo Llovo

Ricardo José Llovo Otero (Santiago de Compostel·la, 1965) és un guionista, realitzador i director de cinema gallec.
El 1989 es va incorporar a TVG com a part de l'equip de realització i ha treballar per a programes tan coneguts com Xabarín Club. Aquesta faceta televisiva la combina amb treballs al cinema des de principis dels anys noranta. Ha dirigit i dirigit curtmetratges de ficció, documentals i fins i tot un llargmetratge.

## Filmografia

* A matanza caníbal dos garrulos lisérxicos (1993)
* Televapor (curtmetratge, 1997)
* Xinetes da tormenta (curtmetratge, 2001)
* Muxía, política na costa da Morte (documental, 2003)
* Pataghorobí (2005)
* Outro máis (2011)

## Premis

A la 3a edició dels Premis Mestre Mateo va guanyar el premi al millor realitzador pel programa Con C de Cultura. I a la 6a edició dels Premis Mestre Mateo tornà a guanyar el mateix premi per Historias de Galicia.

## Referències

* ↑ Ricardo Llovo al web de l'AVG
* ↑ El año de la garrapata, de Jorge Coira, fue la gran triunfadora de los Premios del Audiovisual Gallego Mestre Mateo 2004, Galicia Digita, 21 de març de 2005
* ↑ 'O neno de barro' arrasa en los Mestre Mateo con 9 premios, Diario de Pontevedra, 18 d'abril de 2008
# La Blanca

La Blanca és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 2.351 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, La Blanca tenia 2.351 habitants, 548 habitatges, i 522 famílies. La densitat de població era de 218,7 habitants/km².
Dels 548 habitatges en un 66,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 78,1% hi vivien parelles casades, en un 14,4% dones solteres, i en un 4,7% no eren unitats familiars. En el 3,8% dels habitatges hi vivien persones soles l'1,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,29 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,41.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 40,7% tenia menys de 18 anys, un 11,8% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 14,2% de 45 a 60 i un 4,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 23 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.688 $ i la renda mediana per família de 22.063 $. Els homes tenien una renda mediana de 17.841 $ mentre que les dones 11.846 $. La renda per capita de la població era de 6.421 $. Aproximadament el 35,3% de les famílies i el 38,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- La Blanca». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- La Blanca». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Lambert I

Lambert I és el nom dels següents personatges:
* Lambert I de Lovaina. dit el Barbut (~950-1015, Florennes), comte de Lovaina (988 -1015) i comte de Brussel·les
* Lambert I de Nantes (?-836), comte de Nantes i prefecte de la Marca Bretona (818-831) i Duc de Spoleto (834-836)
* Lambert I Polentani, fill de Guiu I Polentani al que va succeir a la seva mort el 1297 com a senyor de Ravenna
* Lambert I de Spoleto, duc i marcgravi de Spoleto (860-71 i 876-880), fill de Guiu I de Spoleto al que va succeir el 860 (o potser el 859)