OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Convent de la Mare de Déu de les Parrelles

El Convent de la Mare de Deu de les Parrelles, conegut popularment com el convent de les Parrelles, va ser el segon monestir que s'alça al terme de Balaguer després del de les Franqueses. A l'occident de la ciutat, més o menys a un quart d'hora de distància, va ser fundat el convent de la sagrat orde de la Santíssima Trinitat.
La primera menció al convent la trobem el 31 de març de 1293, data en què el comte d'Urgell, Ermengol X de Cabrera, confirmà una donació de propietats destinada a la fundació del convent feta pels prohoms de Balaguer al ministre dels Trinitaris de Lleida. El comte permetia als religiosos de les Parrelles d'acceptar fins a 2.500 sous agramuntesos, a la vegada que els atorgava altres gràcies.
No són pas gaires les dades històriques que s'han pogut trobar d'aquest convent. Els Trinitaris van residir al convent fins a la Guerra de la Independència Espanyola, moment en què l'abandonaren i passaren a viure en una casa al carrer de Santa Maria de Balaguer. Amb les pedres del convent i l'església de les Parrelles va ser edificat l'actual ajuntament de la ciutat –inaugurat el 15 d'agost de 1848– i una casa del costat.

## Referències

* ↑ Arxiu de la Corona d'Aragó (ACA). Reg. 382, folis 12-3
* 1 2 Sanahuja, P.; "Història de la Ciutat de Balaguer", Balaguer: Pagès Editors, 2002, p. 250
* ↑ Arxiu Municipal de Balaguer, Llibre verd.
# Convent de la Magdalena

* Per a altres significats, vegeu «Convent de la Magdalena de Massamagrell».
El Convent de la Magdalena o Convent de les Monges Agustines és un edifici d'Ulldecona (Montsià) l'església del qual s'ha protegit com a bé cultural d'interès local. Dedicat a Santa Maria Magdalena, el convent s'aixeca vora l'antic portal de Vinaròs. Construït sobre un primitiu habitatge on les monges es van instal·lar provisionalment l'any 1724. Els cèntims procedien de la venda de les propietats i béns cedits per Romuald Somó de Pallars el 1702 per a la construcció d'una església i hospici vora l'Ermita de la Pietat, no dut a terme. L'església primitiva es va enderrocar el 1848, consagrant l'actual en 1876. Per causa de les guerres, el convent ha estat desocupat diverses vegades. La desamortització no afectà l'edifici, però posà en venda la resta de propietats del convent. Amb la Guerra Civil Espanyola, fou utilitzat com a cooperativa i menjador comunal, perdent el que quedava d'imatges i documents de l'arxiu. Actualment hi ha un comunitat de monges de clausura al convent.

## Notes

* 1 2 «Església del Convent de les Monges Agustines». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Església del Convent de les Monges Agustines». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Convent de la Magdalena d'Ulldecona / Agustines d'Ulldecona». monestirs de Catalunya.
# Manuel Quinto Grané

Manuel Quinto Grané (Manresa, Bages, 26 de setembre de 1944) és un escriptor, traductor i periodista català. Llicenciat en literatura i llengües romàniques, exerceix com a professor de francès en un institut de Manresa. Les seves obres l'han dut a guanyar guardons com el Premio Navarra de novela corta, Premio Odisea o el Premio Alfa 7 de novel·la policíaca. Va impulsar el Festival Internacional de Cinema Negre de Manresa des del 1999 fins que aquest va ser cancel·lat l'any 2013. Ha estat col·laborador habitual, com a crític de cinema, dels diaris La Vanguardia, El Ciervo i Regió 7.

## Obres

* La hora de Nicolàs (Obelisco, 1983).
* Cuestión de astucia (Laia, 1985, premi Odisea 1985)
* El nombre escrito en el agua (Pamiel, 1985, premi Navarra de novel·la curta 1986)
* El judío errante (Laia, 1987, premi Alfa de novel·la policíaca 1987)
* Estilo indirecto (Jucar, 1988).
* Festival de terror (Timun Mas, 1988).
* Las llaves del horizonte (Edebé, 1992).
* Sobrerroca (La Magrana, 1995).
* Ombres blanques (Edebé, 1996).
* Primera jugada (La Magrana, 1997).
* Doble dama (Edebé, 1997).
* La noche en que Vlado se fue (Alfaguara, 1999).
* Les Claus de l'horitzó (Edebé, 1999).
* Aurora bàrbara (Angle, 2002).
* Cendres d'agost (Edebé, 2004).
* Duke (Edebé, 2008).
* Sopar per a ogres (Efadós 2018).

## Referències

* ↑ «El manresà Manuel Quinto recorda l'època dels hippies catalans en la novel·la "Aurora bàrbara"». 324, 09-11-2006 [Consulta: 10 juny 2015].
* ↑ «Manuel Quinto gana el II Premio Alfa de novela policiaca». El País, 25-10-1987 [Consulta: 10 juny 2015].
* ↑ «"L'error del Fecinema ha estat no saber créixer, fer un pas endavant"». Regió 7, 08-06-2013 [Consulta: 10 juny 2015].
* ↑ «Comunicat de premsa de l'Associació del Festival de Cinema de Manresa». [Consulta: 10 juny 2015].
* ↑ «Aurora bàrbara / Manel Quinto». Angle Editorial. [Consulta: 10 juny 2015].

## Enllaços externs

* Perfil de Manuel Quinto a la Institució de les Lletres Catalanes
# VIII Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya

Els VIII Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya foren convocats pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya el 1990. Aquests premis tenien la doble missió d'estimular la quantitat i abonar la normalització lingüística, a part dels ajuts institucionals que rebien totes les pel·lícules fetes per productores de cinema catalanes. Es van concedir un total de 10 premis amb dotació econòmica, per 10.750.000 pessetes, i tres d'extraordinaris sense dotació econòmica. A més, es concediren conjuntament els Premis de Videografia de la Generalitat, per tal de fomentar la producció videogràfica en català, amb un total de 4 premis, dotats amb 3.000.000 pessetes.
La cerimònia d'entrega dels premis va tenir lloc, el 29 de gener de 1990, al Saló Gòtic de la Llotja de Mar. Fou presidida per l'aleshores conseller de cultura Joan Guitart.

## Guardons
### Cinematografia

| Categoria | Premiat | Premi |
| Premi al millor llargmetratge | La punyalada de Jordi Grau i Solà | 5.000.000 ptes. |
| Premi al millor curtmetratge | Romàntic d'Aurora Corominas Serra | 1.000.000 ptes. |
| Premi a la distribuïdora que més ha contribuït a la difusió del cinema en català | Lauren Films, SA | 1.000.000 ptes. |
| Premi a la millor sala exhibidora de Catalunya que més ha contribuït a la promoció del cinema en català | Cinema el Retiro de Sitges | 1.000.000 ptes. |
| Premi al millor director | Antonio Chavarrías per Una ombra en el jardí | 500.000 ptes. |
| Premi al millor tècnic | Josep Maria Espada i Pié per La punyalada, L'aire d'un crim i Puta misèria! | 500.000 ptes. |
| Premi al millor actor | Fernando Guillén per La punyalada | 500.000 ptes. |
| Premi a la millor actriu | Victoria Abril per Aventis (Si te dicen que caí) | 500.000 ptes. |
| Premi a la millor contribució personal o col·lectiva que incrementi el patrimoni cinematogràfic de Catalunya | Joan Francesc de Lasa i Casamitjana | 500.000 ptes. |
| Premi al cine-club que s'hagi destacat en la seva tasca de formació | Cine Club Lloret | 250.000 ptes. |
| Menció especial | Amparo Moreno per Puta misèria! | - |
| Premi extraordinari | Manuel Huerga i Miquel Iglesias | - |

### Videografia

| Categoria | Premiat | Premi |
| Al productor del millor videograma en català de creació lliure | Joan Pueyo per El bany | 1.000.000 ptes. |
| Al productor del millor videograma en català creat per encàrrec | Cinemedia per Català Roca: Apunts | 1.000.000 ptes. |
| Millor realitzador | Joan Pueyo per El bany | 500.000 ptes. |
| Millor treball tècnic o artístic | Albert Manera per Mogambo | 500.000 ptes. |

## Referències

* ↑ Els Premis de Cinematografia i Videografia de la Generalitat Arxivat 2021-11-23 a Wayback Machine. a la pàgina 224 la Memòria del Departament de Cultura de la Generalitat 1988
* ↑ Chavarrias, premio de la Generalitat a la dirección, La Vanguardia, 30 de gener de 1990

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1989
* 34a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia
* IV Premis Goya
# Serrat dels Teixons

El Serrat dels Teixons és una muntanya de 1.057 metres que es troba al municipi de la Quar, a la comarca catalana del Berguedà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Balut

Un balut (en vietnamita, hột vịt lộn) és un ou d'ànec ja fertilitzat amb el seu embrió a dins que es cou tal com un ou bullit. És considerat una delícia a Àsia, i especialment pel seu alt contingut proteic, a les Filipines, a la Xina, a Cambodja, i al Vietnam. Es té la creença popular que aquest plat és un afrodisíac i és considerat més com un tònic, se sol vendre en molts països en llocs de carrer. Se sol servir acompanyat d'una consumició alcohòlica, com una cervesa. En filipí i malai, la paraula «balut» (balot) significa «embolicat».

## Servei

La major part dels comensals de balut empren un saler per a abocar alguns grans de sal mentre en mengen, alguns fan servir salsa picant o vinagre com a complement a l'ou. Els ous es preparen cuits amb els fluids interns de l'ou i d'aquesta manera el brou intern és absorbit abans d'ingerir-ne la part interna; per a això es trenca la closca lleugerament. L'embrió de l'ou és consumit del tot. A les Filipines, el balut ha arribat a entrar a l'alta cuina i és servit com a aperitiu en molts restaurants, on és servit en adob, fregit en truita francesa o fins i tot com a farciment en pastissos.
* Un ou parcialment esclofollat de «balut», a punt per ser ingerit
* Balut servit en un plat

## Referències

* Davidson, Alan. The Oxford Companion to Food, s.v. balut (en anglès). Oxford University Press, 1999. ISBN 0-19-211579-0.
* Mechanized Balut Making: Bottled Balut Arxivat 2012-06-09 a Wayback Machine. (anglès)

## Vegeu també

* Ou centenari
* Ou d'ànec en salaó

## Enllaços externs

* Municipality of Pateros - elaboració del balut
* Una de les primeres aparicions gastronòmiques del balut a Amèrica del Nord
# Pas de Castilló

El Pas de Castilló és un pas de muntanya situat a 1.017,7 metres d'altitud del terme municipal de Conca de Dalt, dins del vell enclavament dels Masos de Baiarri, pertanyent a l'antic municipi de Claverol, al Pallars Jussà.
És a la Roqueta, a la carena emmarcada a llevant per la Llau Fonda i a ponent pel barranc de les Llaus, al nord-est dels Masos de Baiarri. És al sector nord-oriental de l'enclavament d'aquest nom.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Kàznevo

Kàznevo (en rus: Казнево) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 47 habitants. Pertany al districte municipal de Mélenki.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Manuel Pérez Villamil y García

Manuel Pérez Villamil y García (Sigüenza, 6 d'octubre de 1849- Madrid, 11 de diciembre de 1917) va ser un historiador, periodista, escriptor i arqueòleg espanyol, acadèmic de número de la Reial Acadèmia de la Història, amb la medalla número 1, en la que succeí Adolfo Carrasco y Sáyz el 1906.

## Biografia

Era fill de Manuel Pérez Villamil i María del Carmen García Somolinosi va estar casat amb Concepción Pineda.
Doctor en Dret i Filosofia i Lletres, dirigí la revista La Ilustración Católica entre 1879 i 1887. El març de 1886 ingressà al Cos d'arxivers i treballà durant molts anys al Museu Arqueològic Nacional. El 1872 fou membre de la Diputació de Guadalajara i en 1881 participà en la fundació de la Unió Catòlica, juntament amb Marcelino Menéndez y Pelayo. La seva ideologia ha estat definida com a «conservadora» i «neocatòlica». El 14 de març de 1904 va fer el seu ingrés en la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran i el 18 de maig de 1906 en la Reial Acadèmia de la Història.

## Obres

* Recuerdos del Monasterio de Piedra (Madrid 1873)
* La peregrinación española en Italia en 1876, con un prólogo y una carta de D. Ramón Nocedal, Madrid, Impr. de F. Maroto é hijos, 1877
* Recuerdos del Monasterio de Piedra (Madrid 1873)
* Representación de la Virgen Santísima en el Arte Cristiano, premiada per l'Acadèmia Cristiana de Lleida (1878)
* La Muerte del Moro Zafra, romanç històrico inspirat en una làpida del Monestir de Huerta (Madrid 1871)
* Filosofía de lo Bello según San Agustín
* La antigua Industria Murciana
* Real laboratorio de mosaico y piedra dura de S. M. C., conferència donada al Museo Arqueológico (1897)
* La Catedral de Sigüenza erigida en el s. XII, con noticias nuevas para la historia del arte de España (1889)
* Artes e Industrias del Buen Retiro: la Fabrica de La China, El Laboratorio de piedras duras y mosaico, Obradores de bronces y marfiles (Madrid 1904)
* La tradición (histórica) indígena en la historia de nuestras artes (contemporáneas) industriales, discurs llegit a la Reial Acadèmia de la Història (1907)
* La mujer en la industria española, bajo su aspecto histórico y social (1908)
* Los primeros y los últimos años de Menéndez y Pelayo en Madrid (1912)

## Notes

* ↑ Encara que el Diccionario Akal de historiadores españoles contemporáneos assenyala el 6 d'octubre de 1849 com a data de naixement,al diari La Época se cita el 6 d'octubre de 1850.
* ↑ Morta després del seu marit, el 6 d'abril de 1880.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Pasamar Alzuria i Peiró Martín, 2002, p. 487.
* 1 2 3 4 5 La Época, 1917, p. 3.
* ↑ Reial Acadèmia de la Història. «Relació de medalles: 1». Arxivat de l'original el 2013-06-20. [Consulta: 24 setembre 2015].
* ↑ «A los suscritores». La Ilustración Católica [Madrid], 3, 37, 07-04-1880, pàg. 293, 300. ISSN: 1577-6166.

## Bibliografia

* La Época «Muerte de un académico: Manuel Pérez Villamil». La Época [Madrid], 13-12-1917, pàg. 3. ISSN: 2254-559X.
* Pasamar Alzuria, Gonzalo; Peiró Martín, Ignacio. Diccionario Akal de Historiadores españoles contemporáneos. Ediciones Akal, 2002. ISBN 9788446014898.

## Enllaços externs

* Biografia
# Prefectures de Txad

El Txad va estar dividit administrativament en 14 prefectures des de 1960, any de la seva independència, fins a 1999, quan una reorganització administrativa el va organitzar en 28 departaments.

## 2002

En 2002, una nova reorganització va dividir al país en les actuals 18 regions.
| N° | Prefectura | Capital | Sotsprefectures |
| 1 | Batha | Ati | Ati, Djedda, Oum Hadjer |
| 2 | Biltine | Biltine | Am Zoer, Llaurada, Biltine, Guéréda, Iriba |
| 3 | Bourkou-Ennedi-Tibesti | Faya-Largeau | Borkou, Ennedi, Tibesti |
| 4 | Chari-Baguirmi | N'Djamena | Bokoro, Bousso, Massakory, N'Djamena |
| 5 | Guéra | Mongo | Bitkine, Mangalmé, Melfi, Mongo |
| 6 | Kanem | Mao | Mao, Moussoro, Nokou |
| 7 | Lac | Bol | Bol, Ngouri |
| 8 | Logone Occidental | Moundou | Beinamar, Benoye, Moundou |
| 9 | Logone Oriental | Doba | Baibokoum, Bebedjia,Doba, Goré |
| 10 | Mayo-Kebbi | Bongor | Bongor, Fianga, Gounou Gaya, Léré, Pala |
| 11 | Moyen-Chari | Sarh | Koumra, Kyabé, Maro, Moissala, Sarh |
| 12 | Ouaddaï | Abéché | Abéché, Adré, Am Dam, Goz Beida |
| 13 | Salamat | Am Estafen | Aboudeia, Am Estafen, Haraze Mangueigne |
| 14 | Tandjilé | Laï | Béré, Kélo, Laï |

## Vegeu també

* Divisions administratives de Txad
* Departaments de Txad
* Regions de Txad
* Ciutats del Txad
# Sestola

Sèstola (en sestolès: Sèstula; en frinyanès: Sèstla) és un comune (municipi) de la Província de Mòdena a la regió italiana Emília-Romanya, aproximadament a 60 quilòmetres al sud-oest de Bolonya i aproximadament 50 quilòmetres al sud-oest de Mòdena.
Es troba a prop del Monte Cimone i altres muntanyes dels Apenins del nord que separen l'Emília i la Toscana. Sèstola és limítrof amb els municipis següents: Fanano, Fiumalbo, Lizzano in Belvedere, Montecreto, Montese, Pavullo nel Frignano, Riolunato. El 2019 tenia una població d'uns 2.500 habitants.

## Atraccions locals

* Fortalesa, reconstruïda en el segle XVI però construïda diversos segles abans.
* Jardí Botànic Alpí "Esperia"
* Església San Nicola di Bari

## Referències

* ↑ «Comune di Sestola». [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ «Demographic statisticsMunicipality of SESTOLA, population density, population, average age, families, foreigners». [Consulta: 12 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Hàmdala

La hàmdala és el nom donat al fet de pronunciar l'expressió al-hamdu li-L·lah (àrab: ٱلْحَمْدُ لِلَّٰهِ, al-ḥamd$^u$ li-Llāh), que literalment significa ‘la lloança (sigui) per a Déu’, equivalent a ‘lloat sigui Déu’. L'expressió és utilitzada de forma generalitzada pels parlants de l'àrab de qualsevol religió, inclosos cristians i jueus, però sobretot per molts musulmans tant arabòfons com no, a conseqüència del lloc central que aquesta expressió ocupa en l'Alcorà i en els hadits del profeta Muhàmmad. És similar a l'expressió hebrea al·leluia (en hebreu הַלְלוּיָהּ, lit. ‘Déu sigui lloat’).
El significat i l'explicació profunda de la hàmdala han estat objecte d'àmplia exegesi.
# Pepa Mayo i Osorio
## Biografia

Pepa Mayo i Osorio (Barcelona, 15 de maig de 1966) és escriptora, guionista i autora de musicals infantils.
Estudió FP imágen y sonido, rama de cine en la escuela E.M.A.V 1986.
Desde 1989 trabaja como operador de imagen en la televisión pública de Catalunya.

## Premis i guardons

* Tercer premi El comedor de las tinieblas pel seu relat Psicoparty (2002)
* Finalista amb el segon premi de relats breu per a dones pel seu relat Tauro.

## Obres
### Narrativa

* Historias de fantasmas y otros monstruos (Jamais, 2002)
* Prometeo 3000 (Editálica, 2006)
* Tritón, el niño de mar (Palabras de Agua, 2013)
* Un fantasma en Villa Florita (Tyrannosaurus Books, 2013)
* La tarta mágica de Darla (Palabras de agua, 2013)
* Ada, Nico y las esferas del tiempo, operación Moonwalker ( Applehead team) 2016
* Samuel ( Legua editorial) 2016
* El devorador de libros, (Apache libros) 2017
* Agatha Jones y los diez pastelitos (Cazador) 2018
* Zoodiacas (editorial Maluma) 2019
* El monstruo negro que me persigue ( Palabras de agua) 2019
* Medusa (Marli Brosgen) 2021
* Ada y Nico, operación hombre mecánico ( Applehead Team) 2021
* Un fantasma en Villa Florita ( reedición, Cazador) 2021
* Agatha Jones y el misterio del diamante Hope (Cazador)
* Refugio ( Marli Brosgen) 2022
* Meketatón y la maldición de la momia Hetepet (Apache libros) 2024
* ↑ «Notícies». Ajuntament de Sant Joan Despí. Arxivat de l'original el 8 d'agost 2014. [Consulta: 8 agost 2014].
* ↑ El arbol rojo. «Triton el niño del mar». Olga Vives. Arxivat de l'original el 2015-01-22. [Consulta: 23 novembre].
* ↑ «"Un fantasma a Vil·la Floreta", un llibre de literatura juvenil de Pepa Mayo». Els Matins Tv3. [Consulta: 8 agost 2014].

### Antologías

Las mejores historias de zombies de Tyrannosaurus Books con el relato ”Érase una vez un zombie”.
Ilusionaria 2 con el cuento ¿Dónde está mi caparazón?
antología Fantasmas, espectros y otras aparicioº 1”

## Enllaços externs

* Lloc web Pepa Mayo
# Ivan Vakartxuk

Ivan Vakartxuk (ucraïnès: Іван Олександрович Вакарчук) (Brătușeni, 6 de març de 1947 - Lviv, 4 d'abril de 2020) va ser un físic ucraïnès que va ser rector de la Universitat de Lviv de 1990 a 2007 i ministre d'Educació i Ciència d'Ucraïna entre 2007 i 2010. Va ser el pare del cantant Sviatoslav Vakartxuk, líder del grup Okean Elzy, Rebé el títol d'Heroi d'Ucraïna el 2007.
# Isabel Pérez Farfante

Isabel Pérez Farfante (1916–2009) va ser una zoòloga cubana especialitzada en la carcinologia. Ella va ser la primera dona cubana que va rebre el seu Ph.D. d'una escola Ivy League. El govern Fidel Castro la va posar en una llista negra i s'exilià als Estats Units. Va ser una especialista en l'estudi dels llagostins. Va publicar l'obra sobre gambes i llagostins titulada: "Penaeoid and Sergestoid Shrimps and Prawns of the World. Keys and Diagnoses for the Families and Genera."
El seu cognom forma part del gènere de llagostins Farfantepenaeus

## Biografia

Isabel Pérez Farfante nasqué el 24 de juliol de 1916 a l'Havana, Cuba. Els seus pares eren d'origen espanyol, concretament d'Astúries i allà la van enviar a estudiar el batxillerat. Farfante assistí a la Universitat Complutense de Madrid, i va tornar a Cuba arran de la Guerra Civil donat que els seus pares eren simpatitzants de la República espanyola. A Cuba va finalitzar el seu batxillerat l'any 1938 a la Universitat de l'Havana. Es va casar amb l'economista i geògraf, Gerardo Canet Álvarez el 1941.
Pérez Farfante va rebre la Beca Guggenheim el 1942 per biologia i ecologia. Aquest premi, junt amb la Beca Alexander Agassiz per oceanografia i zoologia, i una beca de la Woods Hole Oceanographic Institution, la va ajudar a la seva assistència al Radcliffe College. Va rebre el seu màster en biologia l'any 1944. Amb això va ser una de les primeres dones a assistir a la Universitat Harvard. Va aconseguir el seu doctorat a Radcliffe. Durant aquella època es va trobar amb Thomas Barbour a Washington, D.C. que revisà el seu treball.
A Cuba, Pérez Farfante va ser professora de la Universitat de l'Havana fins a l'any 1960. Encara que de primer ella i el seu marit van donar suport a Fidel Castro i al Che Guevara, aviat van entrar en conflicte el nou govern va incloure el matrimoni en una llista negra i van marxar de Cuba.
Pérez Farfante i el seu marit treballaren als Estats Units en la zoologia dels invertebrats i en la seva sistemàtica al laboratori del National Marine Fisheries Service i al National Museum of Natural History (NMNH) de Washington, D.C.
Pérez Farfante es va jubilar l'any 1997, i es traslladà a Key Biscayne, Florida.

## Recerca

Pérez Farfante va fer recerca en la sistemàtica dels crustacis Penaeidae. Anteriorment havia estudiat els foraminifera i els mol·luscs. Va descobrir grans poblacions de gambes al Golf de Batabanó i a Isla de la Juventud.

## Publicacions

* Isabel Pérez Farfante & Brian Kensley. Penaeoid and Sergestoid Shrimps and Prawns of the World: Keys and Diagnoses for the Families and Genera. Washington, D.C.: National Museum of Natural History, 1997. ISBN 2-85653-510-0.

## Referències

* 1 2 3 4 Raymond T. Bauer «Isabel Pérez Farfante de Canet 24 June 1916 – 20 August 2009» (PDF). Journal of Crustacean Biology, 30, 2, 2010, pàg. 345–349. DOI: 10.1651/09-3254.1.
* ↑ «National Marine Fisheries Service, National Systematics Laboratory Records». Accession 07-134. Smithsonian Institution Archives. [Consulta: 6 març 2012].
# Isabel Pérez Montalbán

Isabel Pérez Montalbán (Còrdova, 1964) és una poetessa espanyola, resident a Màlaga, emmarcada dins de la poesia de la consciència. Estudià magisteri i comunicació audiovisual. Ha participat en importants festivals literaris, com la Setmana de Poesia de Barcelona el 2007.

## Premis

* Premio Ciudad de Málaga de Literatura Joven, 1992 (No es precisa la muerte)
* Premio Barcarola, 1995 (Puente levadizo)
* Premio Leonor, 2000 (Los muertos nómadas)

## Poemaris

* No es precisa la muerte (Málaga, 1992)
* Pueblo nómada (Málaga, 1995)
* Fuegos japoneses en la bahía (Málaga, 1996)
* Puente levadizo (Albacete, 1996)
* Cartas de amor de un comunista (València, 2000)
* Los muertos nómadas (Sòria, 2001)
* De la nieve embrionaria (Montilla, 2002)
* El frío proletario (Málaga, 2002)
* Siberia propia (Madrid, 2007)

## Referències

* ↑ «La escritora y poetisa Isabel Pérez Montalbán en Los Lunes de El Pimpi». Diario Sur.
* ↑ «“Los genes australes”, serie de poemas de Isabel Pérez Montalbán». Cultura Mas.

## Enllaços externs

* Blog personal de l'autora (castellà)
* Isabel Pérez Montalbán a Renglones zurdos Arxivat 2015-06-10 a Wayback Machine. (castellà)
* Isabel Pérez Montalbán a Mcnbiografias.com (castellà)
# Sean Lennon

Sean Taro Ono Lennon (Nova York, 9 d'octubre de 1975) és un músic, compositor i actor nord-americà d'ascendència britànica i japonesa. És l'únic fill de Yoko Ono i John Lennon, germà per part de pare de Julian Lennon, i germà per part de mare de Kyoko Chan Cox. El seu padrí és Elton John.

## Referències

* ↑ Jeff Burlingame. John Lennon: Fighting for World Peace. Enslow Publishing, LLC, 15 desembre 2017, p. 93–. ISBN 978-0-7660-9315-7.
* ↑ Alan Clayson. John Lennon. Bobcat Books, 7 març 2012, p. 277–. ISBN 978-0-85712-805-8.