OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arropiero, el vagabund de la mort

Arropiero, el vagabund de la mort és una pel·lícula documental del director barceloní Carles Balagué i Mazón, de 2008.
Presentada a la X edició del Festival internacional de cinema negre de Manresa (Fecinema), el novembre del 2008, va obtenir el premi "Plácido de plata a la millor pel·lícula de gènere negre", ex aequo amb Flammen & Citronen d'Ole Christian Madsen.
Es va estrenar a Espanya el 23 de gener de 2009.

## Argument

El documental recull el recorregut vital de Manuel Delgado Villegas, el Arropiero, l'assassí en sèrie més important de l'Espanya del segle xx, autor d'almenys 48 assassinats.
Fou rodat en aquelles localitats lligades a la vida de l'assassí (Barcelona, Eivissa, El Puerto de Santa María, Sevilla), compta amb el testimoniatge dels policies que van tenir relació amb l'Arropiero, el doctor forense Frontela, així com amics i personal psiquiàtric lligat a aquest curiós personatge de la història espanyola mort en 1998.

## Referències

* ↑ «fecinem@ - X Edició - 2008». Arxivat de l'original el 14 d'agost 2015. [Consulta: 14 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Arropiero, el vagabund de la mort, YouTube
# Gran Premi de Rio de Janeiro de motociclisme

El Gran Premi de Rio de Janeiro de motociclisme fou un esdeveniment esportiu que es disputà en 9 ocasions entre el 1995 i el 2004 al Circuit de Jacarepaguá, dins del calendari del Campionat del món de motociclisme.

## Guanyadors

| Any | Circuit | 125 cc | 125 cc | 250 cc | 250 cc | MotoGP | MotoGP | Detalls |
| Any | Circuit | Pilot | Motocicleta | Pilot | Motocicleta | Pilot | Motocicleta | Detalls |
| 2004 | Jacarepaguá | Héctor Barberá | Aprilia | Manuel Poggiali | Aprilia | Makoto Tamada | Honda | Detalls |
| 2003 | Jacarepaguá | Jorge Lorenzo | Derbi | Manuel Poggiali | Aprilia | Valentino Rossi | Honda | Detalls |
| 2002 | Jacarepaguá | Masao Azuma | Honda | Sebastian Porto | Yamaha | Valentino Rossi | Honda | Detalls |
| | | 125 cc | 125 cc | 250 cc | 250 cc | 500 cc | 500 cc | |
| 2001 | Jacarepaguá | Youichi Ui | Derbi | Daijiro Kato | Honda | Valentino Rossi | Honda | Detalls |
| 2000 | Jacarepaguá | Simone Sanna | Aprilia | Daijiro Kato | Honda | Valentino Rossi | Honda | Detalls |
| 1999 | Jacarepaguá | Noboru Ueda | Honda | Valentino Rossi | Aprilia | Norifumi Abe | Yamaha | Detalls |
| 1997 | Jacarepaguá | Valentino Rossi | Aprilia | Olivier Jacque | Honda | Mick Doohan | Honda | Detalls |
| 1996 | Jacarepaguá | Haruchika Aoki | Honda | Olivier Jacque | Honda | Mick Doohan | Honda | Detalls |
| 1995 | Jacarepaguá | Masaki Tokudome | Aprilia | Doriano Romboni | Honda | Luca Cadalora | Yamaha | Detalls |

## Referències

* «L'histoire des Grand Prix du Bresil et de Rio» (en francès). Racing Memory. [Consulta: 18 novembre 2007].
# Giorgio Strehler

Giorgio Strehler (Barcola (Trieste), 14 d'agost de 1921 — Lugano, 25 de desembre de 1997) va ser un teòric i director d'òpera i teatre. Va dirigir nombroses òperes a La Scala de Milà. Va fundar el Gruppo Teatro e Azione i cofundar el Piccolo Teatro. Addicionalment va ser membre del senat italià i del parlament europeu.
Va néixer al petit poble de Barcola, a la província de Trieste, en una família de músics que van marxar a viure a Milà quan ell encara era un nen. Va estudiar música i es va matricular a l'Accademia dei Filodrammatici de Milà. A la Segona Guerra Mundial va anar a viure a Suïssa. Als anys 40 va fer d'actor en un parell d'obres. El 1947 va cofundar el primer teatre estable d'Itàlia, el Piccolo Teatro, amb qui va dirigir obres de teatre clàssiques, en innovadores versions revisitades, d'autors com Carlo Goldoni, Luigi Pirandello, Anton Txékhov i Bertolt Brecht.
A Milà també va treballar a la companyia de teatre basada en el cooperativisme Teatro e Azione. Posteriorment va dirigir el Théâtre de l'Europe a París, on va tenir com a assistent al català Lluís Pasqual, a qui va cedir la direcció del teatre el 1989.

## Piccolo teatro

Va fundar el 1947, al costat de Paolo Grassi, el Piccolo Teatro (en català, Petit Teatre) de Milà, constituït en un centre important de la direcció teatral moderna. Strehler va estar fortament unit al desenvolupament del teatre polític i va ser qui va difondre Bertolt Brecht a Itàlia.
L'objectiu del "Piccolo Teatro" era ser un teatre popular i ideològicament oposat al moviment feixista. Van innovar en el repertori i en l'estil d'interpretació. Stheler va fer sis versions diferents d'El criat de dos amos, de Carlo Goldoni, que van obtenir gran fama. La primera versió és del 1948 i les següents posades en escena s'anaven despullant progressivament fins a acabar sent teatre pur.
El teatre era el centre de la seva vida; tot i això, diverses vegades va renunciar al seu càrrec, en protesta pel suport molt escàs de l'Estat a les necessitats artístiques del teatre. Strehler va dir alguna vegada que "la vida del Piccolo ha estat i és un continu risc. Risc de morir en cada espectacle. Hem treballat i vam treballar sense xarxa. Sempre. Per a nosaltres cada estrena ha estat una agonia i ha suposat el risc d'haver de tancar el teló per a sempre".
# Godrano

Godrano (sicilià Gudranu) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Palerm. L'any 2007 tenia 1.146 habitants. Limita amb els municipis de Corleone, Marineo, Mezzojuso i Monreale.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Mateo Cannella | Llista cívica |

## Personatges il·lustres

* Pino Puglisi, sacerdot assassinat per la màfia a Palerm, al barri de Brancaccio, mossèn de la parròquia de Godrano.
* Salvatore Travolta, avi de John Travolta.
# Antoni Cerdan Moreno

Antoni Cerdan Moreno (Blanes, 1955) és un artista plàstic català. Es va formar amb l'escultor gironí Carreras, Teresa Bedós i Domènec Fita i també va assistir a la Facultat de Belles Arts de Barcelona. Ha dissenyat punts de llibre, cartells i escenografies d'obres de teatre. D'entre els seus dissenys destaca la figura de bronze del premi Quillat de fotografia i vídeo.
El 1983 va fer una exposició juntament amb Joaquim Serrano i Bou a la Casa Saladrigas, un espai on el 2014 va exposar la seva obra sota el nom de De la necessitat a la llibertat. En 1987 va incorporar-se al grup Salt al buit, amb Carles Piqueras, Joaquim Pijoan i Pere Vilaldama, amb qui va co-protagonitzar diverses exposicions a finals de la dècada de 1980.

## Referències

* ↑ «Toni Cerdan». [Consulta: 3 novembre 2022].
* 1 2 «Cerdan exposa a Casa Saladrigas, de Blanes». El Punt Avui, 10-08-2014.
* ↑ «AFIC de Blanes lliurarà demà els Trofeu Quillat de fotografia», 03-07-2010. [Consulta: 3 novembre 2022].
* ↑ «Serrano Bou celebra 25 anys d'art amb una gran exposició a Blanes». Vilaweb, 21-07-2008. [Consulta: 3 novembre 2022].
* ↑ «Antoni Cerdan exposa a Blanes la seva obra artística». Diari de Girona, 09-08-2014. [Consulta: 11 novembre 2022].

## Bibliografia

* Santos Toroella, Rafael. Enciclopèdia vivent de la pintura i l'escultura catalanes. 7. Barcelona: Àmbit Serveis editorials, 1985. ISBN 9788487342530.
# Aristip de Larisa

Aristip (grec antic: Ἀρίστιππος, llatí: Aristippus) fou un membre de la dinastia dels alèvades nascut a Larisa de Tessàlia.
Va ser deixeble de Gòrgies de Leontins per un temps, quan aquest va visitar Tessàlia. Cir el jove li va facilitar diners i soldats dirigits pel general Menó per resistir a la facció que se li oposava, segons que diu Xenofont.

## Referències

* ↑ 1.Aristippus of Larissa a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 298
# Aristió (cirurgià)

Aristió (en llatí Aristion, en grec antic Αριστίων) va ser un cirurgià grec que probablement pertanyia a l'escola mèdica d'Alexandria. Era fill del també cirurgià Pasícrates d'Esmirna. No se'n sap res de la seva vida, però devia viure al segle i aC o segle ii aC ja que era posterior a Nimfòdor i anterior a Heliodor.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/313?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=AristionSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 298. ]
# Francesc Castelló i Aleu

Francesc Castelló i Aleu (Alacant, 1914 - Lleida, 1936) fou un enginyer valencià executat durant la Guerra Civil per la seua militància catòlica.
Va nàixer a Alacant el 10 d'abril de 1914, on residia la seua família per motius laborals. El juny d'aquell mateix any mor son pare i es traslladà a Lleida juntament amb sa mare i les seues germanes. Del 1923 al 1930 estudia en el Col·legi dels Germans Maristes de la mateixa ciutat. Del 1930 al 1933 estudia l'Institut Químic de Sarrià i el 1934 es llicencia d'Enginyeria química a la Universitat d'Oviedo. L'any següent comença a treballar a la factoria de la Societat Anònima Cros de Lleida.
L'any 1932 inicia la seua militància cristiana entrant a la Federació de Joves Cristians de Catalunya. L'1 de juliol de 1936, Castelló ingressa a l'exèrcit com a soldat de complement. El 20 de juliol del mateix any és detingut i empresonat. El 29 de setembre és jutjat i condemnat a mort pel Tribunal Popular de Lleida i executat la mateixa nit.
L'11 de març de 2001 fou beatificat pel Papa Joan Pau II.

## Enllaços externs

* Biografia de Francesc Castelló al web del Bisbat de Lleida.
* Comissió diocesana pro-canonització del Beat Francesc Castelló
* Detalls biogràfics en la carta espiritual al voltant de Francesc Castelló de Dom Antoine Marie osb (en castellà)
* Pàgina sobre Francesc Castelló a Facebook

## Referències

* ↑ «Goigs al beat Francesc Castelló». [Consulta: 2018].
# Operació Groza

Operació Groza era el nom clau amb el que es coneixia un experiment nuclear realitzat per la Unió Soviètica. Aquesta operació consistia en el llançament d'un coet des del cosmòdrom de Kapustin Iar carregat amb una ogiva nuclear i que va ser detonada a l'estratosfera el 6 de setembre de 1961. El cap nuclear va explotar a les 09:00 pm (hora de Moscou) a una alçada de 22700 m sobre el cosmòdrom i va alliberar una energia de 10,5 quilotones. Durant l'experiment es van dur a terme les primeres observacions de radar en presència de les pertorbacions produïdes per l'explosió.

## Vegeu també

* Projecte K

## Referències

* Institute of Strategic Stability (ISS): "Proves nuclears de l'URSS (tom II): Capítol 1; 1.9 - Explosions nuclears en alçada (en rus) [Consulta: 1r juny 2012]. Arxivat 2010-04-13 a Wayback Machine.
# Pseudolus

Pseudolus o L'enredaire és una de les més cèlebres comèdies de Plaute protagonitzada per un esclau astut i mentider (Pseudolus ve del grec <ψευδω= enganyar) que esdevindria un estereotip literari. Fou representada per primera vegada l'any 191 aC i constitueix un dels primers exemples de literatura romana. Té una trama tòpica en què el motiu central és l'engany que Pseudolus teixeix contra l'alcavot, per prendre-li una cortesana que estima el seu amo i que ha estat venuda a un soldat.

## Argument

El jove Cal·lídor estima apassionadament Fenícia, una cortesana que pertany al proxeneta Balió, però Cal·lídor no disposa dels diners necessaris per rescatar-la i esbrina per una carta de la mateixa Fenícia que ha estat venuda per vint mines a un soldat, el qual ja n'havia pagat quinze a compte i les cinc restants les havia de lliurar un missatger del soldat. El termini per pagar els diners precisament acaba aquell mateix dia. Desesperat Cal·lídor demana ajut al seu esclau Pseudolus, que li promet robar-li la cortesana al proxeneta o aconseguir les vint mines necessàries per comprar-la. Per complicar-ho tot una mica més, Pseudolus aposta amb Simó (pare de Cal·lídor) que aconseguirà la noia al seu fill. Després d'una sèrie de complexes maniobres i peripècies, arriba el final: el jove aconsegueix la seva estimada i l'esclau enredaire guanya l'aposta, mentre que el proxeneta i el soldat resulten burlats.

## Adaptacions

* Golfus de Roma - Gran part de l'argument d'aquesta pel·lícula i la majoria dels personatges estan inspirats en el Pseudolus.
* El soldat i la ballarina, òpera de Bohuslav Martinů basada en aquesta obra.
# Taal

«Taal» té aquests significats:
* Taal o Tala, sistema rítmic de la música índia
* Ta'al, partit polític israelià
* Volcà Taal, volcà de les Filipines
* Taal (ciutat), ciutat a Batangas, Filipines
* Taal (pel·lícula), pel·lícula índia
# Castelletto d'Orba

Castelletto d'Orba és un municipi situat al territori de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont, (Itàlia).
Limita amb els municipis de Capriata d'Orba, Lerma, Montaldeo, San Cristoforo i Silvano d'Orba.
Pertanyen al municipi les frazioni de Bozzolina, Campo della lepre, Cazzuli, Crebini, Gallaretta, Passaronda, Ravino i Villaggio dell'olmo.

## Galeria fotogràfica

* Ajuntament
* Església de S. Llorenç
* Torre del castell
* Oratori
# Torrent dels Vilassos

El Torrent dels Vilassos és un torrent a cavall dels termes municipals d'Aguilar de Segarra i de Castellfollit del Boix, al Bages, entre els quals fa de termenal bona part del seu curs.
Neix en el vessant occidental de la Serra del Colomer, des d'on davalla cap al nord-oest, ressegueix l'Obaga de Bacardit pel nord i per sota, passa per sota i al sud del Solell dels Vilassos, on hi ha les ruïnes de la masia dels Vilassos, i a migdia de les Trioles s'uneix a la Riera de Grevalosa.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Arius latiscutatus

Arius latiscutatus és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 70 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Dakar (Senegal) fins a Angola. També ha estat observat a Fernando Poo, a Gàmbia i al curs inferior del riu Níger.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Taylor, W.R. 1986. Ariidae. p. 153-159. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISBN, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.
* ↑ Paugy, D., K. Traoré i P.S. Diouf 1994. Faune ichtyologique des eaux douces d'Afrique de l'Ouest. p.35-66. A G.G. Teugels, J.F. Guégan i J.J. Albaret (eds.) Biological diversity of African fresh- and brackish water fishes. Geographical overviews presented at the PARADI Symposium, Senegal, 15-20 novembre del 1993. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool., 275:177 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Schneider, W. 1990. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the commercial marine resources of the Gulf of Guinea. Prepared and published with the support of the FAO Regional Office for Africa. FAO, Roma, Itàlia. 268 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Gadougou

Gadougou fou un antic regne de la vall de l'alt Senegal, prop de Bafoulabé, a l'est del territori dels khassonkes.
Els francesos el van dominar el 1880 en la segona expedició de Gallieni. En aquell moment governava el país el rei Bassé, que era rei du Gadougou, Fassougou i Dansoa. El hivern de 1884-1885 fou saquejat per les forces de Samori Turé en la que fou la darrera amenaça pel domini colonial francès a la zona. El 1887 es va crear el cercle de Bafoulabé, el primer cercle colonial.

## Referències

* Histoire de la conquête du Soudan français (1878-1899) pel Tinent Gatelet
# Nərgiz

Nərgiz és la segona òpera de Müslüm Maqomayev, composta el 1935. Məmməd Səid Ordubadi és l'autor del llibret de l'òpera. És considerada la composició més significativa del compositor. La música de l'òpera consisteix en cançons folklòriques de l'Azerbaidjan.

## Referències

* ↑ Э. Г. Абасова. Магомаев А. М. Музыкальная энциклопедия. — М.: Советская энциклопедия, Советский композитор. Под ред. Ю. В. Келдыша. 1973—1982.
# Ptychadena tournieri

Ptychadena tournieri és una espècie de granota que viu a Costa d'Ivori, Gàmbia, Guinea, Guinea Bissau, Libèria, Senegal i Sierra Leona.

## Referències

* Rödel, M.-O. & Ohler, A. 2004. Ptychadena tournieri. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 19 d'abril del 2008.
# Teoria miasmàtica

La teoria miasmàtica de la malaltia o només teoria miasmàtica fou una teoria formulada per Thomas Sydenham (1624 - 1689) i Giovanni Maria Lancisi (1654 - 1720). Segons aquesta teoria els miasmes, que eren el conjunt d'emanacions fètides de sòls i aigües impures, eren la causa de la malaltia. Actualment es considera obsoleta, en haver estat substituïda per la teoria microbiana de la malaltia.

## Origen

El químic alemany Justus von Liebig reprèn la teoria dels miasmes, assegurant que la fermentació de la sang produeix gasos tòxics responsables de les més variades malalties, com el còlera, la verola i la sífilis; l'aire transportava aquests gasos que es combinaven amb altres provinents de la descomposició de la matèria orgànica a la Terra.
Aquesta teoria semblava explicar per què les epidèmies eren comunes als barris bruts i pudents de la gent pobra i va impulsar campanyes públiques, que en comptes de prestar atenció a la salut de la població, només es preocupaven per les condicions ambientals. Una de les seves majors defensores fou Florence Nightingale.
En la mitologia grega el mot miasma significa «contaminació». Es tractava d'una mena de vapor o mal aire enviat pels déus, que tenia vida pròpia i que només podia ser purgat amb la mort sacrificial del dolent, és a dir, reparant el dany. Mentre no s'esmena, l'individu, el col·lectiu o la societat afectada seguiria patint el càstig diví. La successió de morts per epidèmies era, en l'imaginari romà, un càstig diví per alguna acció que havien de reparar: es realitzaven rituals i sacrificis per apaivagar la ira dels déus. Aquest greuge podia ser comès per una causa que no tenia per què estar relacionada amb el mateix general. Per exemple, l'execució errònia d'un ritual en l'urbs, podia ser el detonant d'aquesta ira que podia recaure sobre la legió.

## Referències

* ↑ «miasma». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Subirats, Ch. 'Ceremonial militar romano'. UAB, en premsa
# Joseph Eggleston Johnston

Joseph Eggleston Johnston (Farmville, Virgínia, 1807 - Nova York, Nova York, 1891) fou un militar sudista. Graduat a l'Acadèmia Militar dels Estats Units el 1829, quan esclatà la Guerra Civil dels Estats Units es passà al bàndol confederat i fou artífex de la victòria de Bull Run (1861) i de Seven Pines (1862), alhora que organitzava la defensa de Richmond. Però fracassà a la campanya de Vicksburg i tingué fortes diferències amb Jefferson Davis, raó per la qual fou substituït. En acabar la guerra, es dedicà als negocis privats, però fou congressista dels EUA el 1879-1881 i comissionat federal per ferrocarrils el 1885.

## Bibliografia

* Eicher, John H., & Eicher, David J., Civil War High Commands, Stanford University Press, 2001, ISBN 0-8047-3641-3.
# Torrent dels Plans (Gallifa)

El torrent dels Plans és un curs d'aigua del terme municipal de Gallifa, a la comarca del Vallès Occidental.
Té 2,3 quilòmetres de recorregut; neix als vessants meridionals de la serra de la Caseta, a la Baga dels Plans, a ponent de la Caseta dels Plans, des d'on davalla cap al sud-oest per anar girant progressivament cap al sud. Recorre tot el costat de ponent de la Baga dels Plans, als peus de la cinglera que enllaça amb els Cingles de Sant Sadurní, i passa a ponent del Serrat de Caramella. A ponent de l'extrem meridional d'aquest serrat rep per la dreta el torrent de la Font de la Rovira, i al cap de poc s'aboca en el torrent de la Rovira just a llevant de la Nesplera.

## Referències

* El torrent dels Plans en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Gran Teatre de la Passió

El Gran Teatre de la Passió és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. S'hi representa La Passió de Cervera.

## Descripció

Edifici situat a la part posterior de la Universitat de Cervera, formant part de les construccions del passeig Balmes. Presenta una estructura en forma d'amfiteatre amb perfil poligonal ocult pel parament d'obra a la vista i la decoració amb gelosies blanques. Arquitectònicament destaca per les seves grans dimensions, 4.200m2, on s'hi emplaça una platea de forma semicircular amb aforament de 1701 localitats i un escenari central de 20 metres de boca amb dos de laterals de 10 metres cadascun. L'edifici, construït aprofitant el desnivell del terreny, té el parament amb obra vista i la façana principal d'accés es troba al passeig Balmes.

## Història

La tradició de representar la Passió es documenta a Cervera des de l'any 1481, quan s'escenificava a l'interior de l'església parroquial i els personatges eren interpretats per membres de la comunitat de preveres, que interpretaven fins i tot els papers femenins. Les dramatitzacions dins dels temples foren prohibides pel Concili de Trento, a mitjan segle xvi, per la qual cosa els veïns de Cervera començaren a representar-la a l'exterior.
Tot i que es conserven integres els textos del segle xvi, abans de la guerra civil, la Passió es representà seguint diversos textos, com Jesús de Natzaret, d'Àngel Guimerà, i Estampes de la Passió, de Rossend Perelló, estrenada el mateix 1936.
L'any 1940 es va estrenar, al Teatre Principal, l'obra Cristo, misterio de Passión, escrita per Josep M. Sarrate i Emili Rabell i a partir de 1941 es va representar al teatre del Casal de Cervera. L'any 1966, la representació es trasllada definitivament al Gran Teatre de la Passió, sobre un terreny conegut com "l'argilé", de propietat municipal. El projecte, obra de l'arquitecte José A. Sanchíz, consistia en la construcció d'un complex turístic amb teatre, cafeteries i hotel.

## Referències

* 1 2 3 4 «Gran Teatre de la Passió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2021].
# Michael Scheuer

Michael Scheuer (Luxemburg, 20 de maig de 1927 - Krefeld, 31 de març de 2015) fou un piragüista en aigües tranquil·les alemany que va competir durant la dècada de 1950.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del K-1, 10.000 metres del programa de piragüisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Melbourne, va disputar dues proves del programa de piragüisme. En el K-2, 1.000 metres, fent equip amb Meinrad Miltenberger, guanyà la medalla d'or, mentre en el K-1, 10.000 metres guanyà la de bronze.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del Món en aigües tranquil·les, una de plata el 1954 i dues d'or el 1958. També guanyà dues medalles d'or i una de plata al Campionat d'Europa i 34 campionats alemanys en diferents categories.
Una vegada retirat va exercir d'entrenador.

## Referències

* ↑ Derwesten.de. «Bertasee trauert um Olympiasieger Michel Scheuer» (en alemany). Arxivat de l'original el 2015-04-26. [Consulta: 15 juny 2023].
* 1 2 3 4 «Olympedia – Michel Scheuer». [Consulta: 15 juny 2023].