OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Maria Vilarmau i Cabanes

Josep Maria Vilarmau i Cabanes (Escrigues, Santa Maria de Merlès, Berguedà, 28 de març de 1900 - Santa Maria de Merlès, Berguedà, 7 d'octubre de 1947) fou folklorista, músic i poeta.

## Biografia

Fill d'una família de propietaris del Lluçanès, a partir dels anys 20 es va interessar per la cultura occitana i es va relacionar amb els ambients literaris i la vida cultural de Barcelona. Amb uns bons coneixements de música i de la realitat pagesa, va començar a introduir-se en el món del folklore, on va rebre el mestratge d'Anton Busquets i Punset i va seguir la metodologia de recerca i classificació de Rossend Serra i Pagès.
Va militar a la Lliga Catalana i el 1934 va ser elegit alcalde de Santa Maria de Merlès. D'idees conservadores, a la Guerra Civil va estar al costat dels nacionals. Es va exiliar a França el 1937 i un cop tornà va tornar a ser alcade del seu poble.
Tot i la seva clara adscripció al nou règim polític, no deixà mai d'escriure en català, de donar suport a la cultura catalana i de mostrar gran estimació cap a la seva terra.
Els anys quaranta va reprendre la seva vinculació amb grups literaris catalanistes de Vic i va treballar intensament en l'elaboració de la seva gran obra, Folklore del Lluçanès. Per això va recollir material folklòric durant 20 anys de la seva vida, centrant-se en el context ben conegut i familiar del Lluçanès.
És enterrat al cementiri de Santa Maria de Merlès.

## Obra

* Folklore del Lluçanès (1997)
Poemes presentats als Jocs Florals de Barcelona
* Cançó de juny (1929)
* Pel pla de Sallent (1929)
* Puigmal (1929)
* Cançó de l'amor dels cims (1930)
* La Verge de les Galeres (1932)
* La diada de l'amor (1932)
* El follet (1932)
* Mare tardor (1932)
* Balada. Parla la lluna (1933 i 1934)
* Jo voldria una masia... (1933 i 1934)
* Trescant pels cims (1934)

## Referències

* ↑ «"Josep M. Vilarmau i Cabanes" a "RondCat"». Arxivat de l'original el 2011-09-05. [Consulta: 8 abril 2011].
* ↑ http://flabiol.trad.org/fullsfrobiol/02.html
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques

## Bibliografia

* ROVIRÓ ALEMANY, Xavier. "Vilarmau, folklorista i poeta dels Romeus de l'Esbart de Vic". Ausa nº 142 (1999): 305-320. (Versió electrònica aquí)
* "Capítol 1" del llibre: VILARMAU I CABANES, JOSEP MARIA. El Folklore del Lluçanès, a cura del Grup de recerca Folklòrica d'Osona. Barcelona, Ajuntament de Prats de Lluçanès / DINSIC publicacions musicals, 1997 (Versió electrònica aquí Arxivat 2008-07-04 a Wayback Machine.)
# Josep Maria Villarrubias Guillamet

Josep Maria Villarrubias Guillamet (Barcelona, Barcelonès, 24 de juny de 1943) és un metge català especialitzat en medicina de l'esport.
Especialitzat en en Medicina de família (1972) i en Cirurgia ortopèdica i Traumatologia (1979), va rebre el títol de doctor en Medicina a la Universitat Autònoma de Barcelona. Ha estat catedràtic titular de la Universitat Internacional de Catalunya (UIC), a la Càtedra de Traumatologia de l'Esport i va ser responsable de l'àrea mèdica dels Jocs Olímpics de Barcelona de 1992 i president del Comitè Mèdic Nacional dels "Special Olympics". Des de 1984 és Cap del Departament de Cirurgia Ortopèdica i Traumatologia, Rehabilitació i Medicina de l'Esport del Institut Universitari Dexeus. Ha participat en múltiples activitats docents, d'investigació i científiques.
Ha fundat i dirigit l'Institut Català de Traumatologia i Medicina de l'Esport (ICATME), del qual és el president honorífic des del 2009. Ha desenvolupat la seva tasca a favor del tractament integral i quirúrgic de tot tipus d'esportistes, especialment dels pilots motociclistes catalans. És consultor del Futbol Club Barcelona, de la Universitat Austral de Buenos Aires, de l'"Hospital Ceaders del Sinaí" de Los Angeles, i de l'Hospital Espanyol de Buenos Aires.

## Referències

* 1 2 3 «Josep Maria Villarrubias Guillamet». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 23 octubre 2018].
* 1 2 3 «Jose Maria Villarubias Guillamet». Sociedad Española de Medicina del Deporte (SEMED/FEMEDE). [Consulta: 3 novembre 2018].

## Enllaços externs

* Entrevista al Dr. Josep Maria Villarrubias Guillamet a La Vanguardia (Hemeroteca)
# Jesús Ponce

Jesús Ponce (Sevilla, 1971) és un director de cinema espanyol.
Es va iniciar en el món de la televisió i el curtmetratge, i no va dirigir el seu primer llargmetratge fins al 2005 amb 15 días contigo (2005), que va obtenir la nominació al Goya a la millor actriu per la seva protagonista, Isabel Ampudia. El 2006 va dirigir Skizo (2006), un treball d'encàrrec sobre un guió d'altri i protagonitzat per Óscar Jaenada.
El 2007 rodaria el seu tercer llargmetratge, Déjate caer (2007). Després treballaria un temps a la televisió, on va dirigir alguns episodis de les sèries Pelotas, produïda per El Terrat per TVE i Padre Medina per Canal Sur Televisión, alhora que escriu els guions de Mami Blue de Miguel Ángel Calvo Buttini o Siempre hay tiempo d'Ana Rosa Diego.
El 2015 va dirigir el telefilm Diamantino basada en la biografia del capellà obrer Diamantino García i el llargmetratge Todo saldrá bien amb guió propi.
L'any 2018 dirigeix de nou sobre guió propi un llargmetratge titulat La primera cita, rodat a Cadis sense ajudes públiques estrenat paral·lelament en el marc de dos festivals de cinema: el Festival de cinema Europeu de Sevilla i el Festival de cinema Iberoamericà de Huelva on hi va rebre el premi AAMMA que concedeix l'associació de dones de l'audiovisual pel seu argument en defensa dels valors de la dona. Hi torna a recórrer a les seves dues actrius habituals: Isabel Ampudia i Mercedes Hoyos.
També dirigeix un documental titulat "La última toma" sobre la figura del director Claudio Guerín Hill en el mateix 2018, comptant amb la participació d'un considerable nombre de prestigiosos professionals del cinema espanyol.

## Filmografia

* El último viaje de Marcello (curtmetratge, 1995)
* 15 días contigo (2005)
* Skizo (2006)
* Déjate caer (2007)
* Diamantino
* Todo saldrá bien (2016)
* La primera cita (2018)
* La última toma (2019)
* Pardo por la música (2019)

## Referències

* ↑ La Escuela de Cine de la UCA organiza un encuentro con el director sevillano Jesús Ponce, Universidad de Cadiz, 24 d'abril de 2019
* ↑ 15 días contigo al web dels Goya
* ↑ El director Jesús Ponce presentará su película ‘La primera cita’ en el Palillero, en Cádiz, ABC, 30 d'abril de 2019
* ↑ ‘La primera cita’, de Jesús Ponce, premio a la mejor película en el FICCAB de Benalmádena, benalgo.es 8 de novembre de 2019
* ↑ ‘La última toma’: el cineasta que fue Claudio Guerin (y el que pudo ser), elplural.com, 14 de novembre de 2018
# Jordi Albert II d'Erbach-Fürstenau

Jordi Albert II d'Erbach-Fürstenau -Georg Albrecht II von Erbach-Fürstenau (alemany) - (Fürstenau, Alemanya, 26 de febrer de 1648 - ibídem, 23 de març de 1717) era fill del comte Jordi Albert I d'Erbach (1597-1649) i de la comtessa Elisabet Dorotea de Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürst (1617-1655). El 3 de novembre de 1671 es va casar a Waldenburg amb Anna Dorotea de Hohenlohe-Waldenburg (1656-1724), filla del comte Felip Gottfried (1618-1679) i d'Anna Cristina de Limpurg-Sontheim (1618-1685). El matrimoni va tenir tretze fills:
* Cristina (1673-1732)
* Felip Enric (1676-1676)
* Felip Carles (1677-1736), casat amb Carlota Amàlia de Kunowitz (1677-1722).
* Dorotea Elisabet (1679-?)
* Carles Guillem (1680-1714)
* Frederic (1681-1709)
* Frederica Albertina (1683-1709)
* Un fill nascut i mort el 1685
* Jordi Guillem (1686-1757)
* Jordi Albert (1687-1706)
* Enriqueta Juliana (1689-1718)
* Jordi August (1691-1758), casat amb la comtessa Ferrandina Enriqueta de Stolberg-Gedern (1699-1750)
* Cristià Carles (1694-1701)

## Referències

* ↑ Nedopil, Leopold. Deutsche Adelsproben (en alemany), 1868, p. 223.

## Enllaços externs

* Jordi Albert II d'Erbach-Fürstenau
# Joan Salvia

Joan Salvia (Catalunya, segle XX) és un jugador de tennis de taula català.
Competí amb el Club Ariel i Club de 7 a 9, amb el qual guanyà dos campionats d'Espanya per equips (1963, 1964). A nivell individual, es proclamà dues vegades campió d'Espanya de dobles (1965, fent parella amb Jordi Ibáñez, 1969, amb Joan Marquès), i, a nivell provincial, fou campió de Barcelona de dobles mixtos (1971), fent parella amb Pilar Lupón. Internacional amb la selecció espanyola, participà al Campionat d'Europa de 1964.

## Referències

* ↑ «Joan Salvia». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josep Rifós

Josep Rifós fou vicari general de Barcelona. Durant la Guerra de Successió Espanyola, destacà per la seva defensa de Barcelona des de l'Església. Organitzà una reunió de teòlegs per debatre si la guerra era una causa justa i consultà als feligresos a través dels confessionaris de la diòcesi per saber si estaven disposats a donar-ho tot en el conflicte. Finalment, els caps de l'Església de Barcelona animaren a participar en la guerra a favor d'una causa que consideraven justa i moral. Rifós contribuí a alimentar l'exaltació popular per la guerra, fet que provocà que les autoritats arribessin a demanar prudència.
Rifós defensava entre els barcelonins que l'excel·lència en les virtuts religioses duria a Déu, per mitjà de la Mare de Déu de la Mercè, a la victòria. L'historiador Salvador Sanpere i Miquel assenyala que Rifós, amb altres eclesiàstics, contribuí a crear entre la població la fe en el miracle final. Segons descrivia Francesc de Castellví, «el Vicario General, D. Joseph Rifós, con aplicación animava al pueblo a todos los actos de devoción, [...] exhortando a toda clase de gentes a dejar los vicios y a abrazar las virtudes». Un d'aquests actes de devoció seria una processó de la imatge de la Mare de Déu de la Mercè des de la basílica de la Mercè fins a l'altar major de la catedral, on amb altres patrons de la ciutat, es presentaria un memorial de greuges per demanar la seva intercessió en el conflicte bèl·lic.
Després del Setge de Barcelona, el 2 d'octubre de 1714, fou deportat juntament amb cinquanta-cinc eclesiàstics més i fou substituït pel degà de la catedral el canonge Baltasar de Bastero.
La figura de Josep Rifós s'ha posat d'exemple com a capellà que defensà aferrissadament Barcelona en contraposició als prelats d'alt rang de l'Església, que abandonaren les ciutats més importants durant la guerra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Graupera, Jordi «Josep Rifós, el capellà exaltat». Els protagonistes del drama. Avui, 11-09-2003, p. 26.
* ↑ Sanpere i Miquel, Salvador. Fin de la nación catalana. Barcelona: Base, 2001, p. 275-276.
* ↑ Castellví, Francesc. Narraciones históricas. Fundación Francisco Elías de Tejada y Erasmo Pèrcopo, 1997-99.
* ↑ Rubí, Basilio de. Els Caputxins a la Barcelona del segle XVIII: aproximació històrico-bibliogràfica. Caputxins de Sarrià, 1984, p. 224. ISBN 978-84-398-1818-2.
# Joan de Subercase i Kretz

Joan de Subercase i Kretz (València, 2 de juny de 1783 - Madrid, 25 de març 1856) fou un enginyer i polític valencià, diputat a Corts i acadèmic fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Era fill d'un comerciant català establit a València. Estudià a la Universitat de València i el 1804 es formà a l'Escola d'Enginyers de Camins de Madrid, llicenciant-se el 1807. Quan esclatà la Guerra del Francès es refugià a Cadis amb la seva família, i allí adoptà com a ideologia el liberalisme. Durant el trienni liberal fou elegit diputat a Corts Espanyoles el 1820 i formà part de la societat secreta Los Anilleros. Quan els Cent Mil Fills de Sant Lluís restauraren l'absolutisme el 1823 fou desterrat a Alcoi. El 1833 fou professor dels cadets de l'Acadèmia d'Artilleria, i quan fou nomenat cap de govern Francisco Martínez de la Rosa fou nomenat catedràtic de geometria, mecànica i delineació a la Universitat de València.
Fou escollit novament diputat a les eleccions que seguiren a la proclamació de l'Estatut Reial de 1834, formant part des d'aleshores del Partit Moderat. Deixà temporalment la política per a ser director de l'Escola d'Enginyers de Camins de 1837 a 1848, però fou escollit novament diputat a Corts a les eleccions de 1851 i 1853 pel districte de Xelva, període durant el qual fou Director d'Obres Públiques.
En 1847 fou un dels acadèmics fundadors de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. També fou acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona i de l'Acadèmia de Sant Carles de València.

## Obres

* Memoria descriptiva, presupuestos y pliego de condiciones del proyecto de mejora del puerto de Valencia y su limpia (1856)

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p. 538. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-28 a Wayback Machine. al web de la RAC
# Joana III de Borgonya

Joana III de Borgonya (1308 - 1347), comtessa de Borgonya i Artois (1330-1347) i duquessa consort de Borgonya (1318-1347).

## Orígens familiars

Nasqué el 2 de maig de 1308 sent la filla primogènita del rei Felip V de França i la comtessa Joana II de Borgonya. Era neta per línia paterna del rei Felip IV de França i la reina Joana I de Navarra, i per línia materna del comte Otó IV de Borgonya i Matilda d'Artois.

## Núpcies i descendents

Es casà el 18 de juny de 1318 a Nogent-sur-Seine amb el duc Eudes IV de Borgonya. D'aquesta unió nasqueren:
* un fill mort (1322)
* l'infant Felip de Borgonya (1323-1346), pare del duc Felip I de Borgonya
* l'infant Joan de Borgonya (1325-1328)
* un fill mort (1327)
* un fill mort (1330)
* un fill mort (1335)

## Comtat de Borgonya

El 1330 a la mort de la seva mare Joana II de Borgonya heretà el comtat de Borgonya, alhora que ho era nomenat el seu espòs, unint-se així els dos títols de la regió de Borgonya.
Joana III de Borgonya morí el 13 d'agost de 1347, sent enterrada a l'abadia de Fontenay.
# Josefa Avinent

Josefa Avinent (nascuda el Segle XVII) va ser una impressora valenciana.
Entra en el negoci de la impremta en morir el seu primer marit, Benito Macé, el 1677. Va treballar fins a l'any 1686, sempre fent referència a la seua condició de vídua als peus d'impremta. Com a regent va tindre a Jaime Bordazar, fins que s'estableix pel seu compte. El 1868 es casa en segones núpcies amb Feliciano Blasco. Va morir el 1691, moment en què la impremta passa a denominar-se Herederos de Benito Macé.

## Referències

* 1 2 3 4 Sandra, Establés Susán. Diccionario de mujeres impresoras y libreras de España e Iberoamérica entre los siglos XV y XVIII. Saragossa: Prensas de la Universidad de Zaragoza, 2018-06-06. ISBN 978-84-17358-68-6.
* ↑ Serrano Morales, Jose Enrique. Reseña histórica en forma de diccionario de las imprentas que han existido en Valencia desde la introducción del arte tipográfico en España hasta el año 1868. Valencia: Imprenta de F. Domenech, 1898-1899.
# Josef Šural

Josef Šural (Hustopeče, 30 de maig de 1990 - Alanya, 29 d'abril de 2019) va ser un futbolista txec que jugà en la demarcació d'extrem per l'Sparta Praga de la Lliga de Futbol de la República Txeca.

## Selecció nacional

Va debutar amb la selecció de futbol de República Txeca el 15 de novembre de 2013 en un partit amistós contra Canadà després d'entrar al terreny de joc en el minut 74 com a recanvi de Václav Kadlec. Posteriorment va disputar la classificació per l'Eurocopa 2016.

### Gols internacionals

| # | Data | Estadi | Oponent | Gol | Resultat | Competició |
| 1 | 13 d'octubre de 2015 | Amsterdam Arena, Amsterdam, Països Baixos | Països Baixos | 0-2 | 2?3 | Classificació per l'Eurocopa 2016 |

## Clubs

Actualitzat al 19 d'octubre de 2015.
| Club | País | Any | Partits | Gols |
| 1. FC Brno | Txèquia | 2008 - 2011 | 39 | 3 |
| FC Slovan Liberec | Txèquia | 2011 - 2016 | 165 | 46 |
| Sparta Praga | Txèquia | 2016 - | 11 | 2 |

## Palmarès
### Campionats nacionals

| Títol | Club | País | Any |
| Lliga de Futbol de la República Txeca | FC Slovan Liberec | República Txeca | 2012 |
| Copa de la República Txeca | FC Slovan Liberec | República Txeca | 2015 |

## Referències

* ↑ «República Txeca 2-0 Canadà» (en anglès). UEFA, 15-11-2013. [Consulta: 19 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador en national football teams (anglès)
* Fitxa del jugador en footballdatabase
# Johann Deisenhofer

Johann Deisenhofer (Zusamaltheim, Alemanya 1943) és un bioquímic alemany guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1988.

## Biografia

Va néixer el 30 de setembre de 1943 a la ciutat de Zusamaltheim, situada a l'estat alemany de Baviera. Va estudiar bioquímica a l'Institut Max Planck de Martinsried, on es va doctorar el 1974. Aquell mateix any ingressà en aquest centre, on desenvolupà la seva recerca científica fins al 1987, any en el qual acceptà l'oferta de l'Institut Mèdic Howard Hughes a Maryland i de la Universitat de Texas a Dallas.

## Recerca científica

A partir de 1982, al costat de Robert Huber i Hartmut Michel, va iniciar la seva recerca en l'estudi de l'estructura d'un complex de proteïnes bacterianes anomenat centre de reacció fotosintètica. Aquest complex de proteïnes ja era conegut com l'element principal en l'inici d'un tipus senzill de síntesi, el procés que determina el color verd de les plantes i que fa que altres variats organismes converteixin l'energia lluminosa en energia química.
Entre 1982 i 1985 els tres científics van utilitzar mètodes cristal·logràfics mitjançant raigs X per determinar l'arranjament exacte dels més de 10.000 àtoms que componen el complex d'aquesta proteïna, aconseguint crear així la seva imatge tridimensional. La seva investigació va augmentar la comprensió general dels mecanismes de la fotosíntesi i va revelar semblances entre els processos fotosintètics de plantes i els bacteris.
El 1988 fou guardonat, al costat dels seus compatriotes Huber i Michel, amb el Premi Nobel de Química per la determinació de l'estructura tridimensional del centre de reacció fotosintètica.

## Enllaços externs

* «Johann Deisenhofer» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Jorge L. Tizón

Jorge L. Tizón (la Corunya, 1946) és psiquiatre en atenció primària i psicoanalista, a més de psicòleg i neuròleg. Va fer els estudis universitaris a Salamanca. Durant decennis ha dirigit diversos equips pilot d'assistència comunitària en salut mental en la sanitat pública. Ha publicat més de 200 treballs científics i d'investigació i diversos llibres, entre els quals destaquen El poder de la por, ¿Bioingeniería o medicina?, el tractat Pérdida, pena, duelo: Vivencias, investigación y asistencia i Entender las psicosis. És professor de la Universitat Ramon Llull i de diverses universitats i instituts de formació.

## Obra publicada (selecció)

* Introducción a la epistemología de la psicopatología y la psiquiatría;
* Apuntes para una psicología basada en la relación;
* La locura;
* Components psicològics de la pràctica mèdica;
* Salud mental en atención primaria y atención primaria en salud mental;
* ¿Qué es el psicoanálisis;
* Protocolos y programas elementales para la atención primaria a la salud mental;
* El humor en la relación asistencial;
* Días de duelo: Encontrando Salidas; “Giorni di dolore” (en italià).
* Psicoanálisis, procesos de duelo y psicosis;
* El poder de la por
* El Libro de Casos de Promoción de la Salud Mental desde Atención Primaria.
* El tractat “Pérdida, pena, duelo: Vivencias, investigación y asistencia”.
* ¿Bioingeniería o Medicina? (co-coordinador)
* Entender las psicosis.
* Familia y psicosis.

## Referències

* ↑ http://www.rtve.es/alacarta/videos/para-todos-la-2/para-todos-2-entre-jorgetizon-20120119-1149/1298526/
* ↑ http://www.lavanguardia.com/salud/20130225/54365662532/entrevista-jorge-l-tizon-miedo.html

## Enllaços externs

* Dossier sobre Jorge L. Tizón
* Jorge L. Tizón - "Empastillados" (Empastillats) - Retrats - TV3
# Jorge Larena-Avellaneda Roig

Jorge Larena-Avellaneda Roig (Las Palmas de Gran Canaria, 29 de setembre de 1981) és un exfutbolista canari, que ocupava la posició de migcampista. Va ser internacional sub-21 amb la selecció espanyola.

## Carrera esportiva

Va destacar al planter de la UD Las Palmas, fins a debutar amb el primer equip la temporada 99/00. Només jugaria un encontre l'any de l'ascens dels canaris a la màxima categoria. En primera divisió, es converteix en peça clau del seu equip en el perïode 00-02, fins que Las Palmas retorna a Segona. En aquests dos anys, el migcampista havia disputat fins a 68 partits i marcat 8 gols.
L'estiu del 2002 fitxa per l'Atlètic de Madrid, però no acaba de fer-se un lloc a l'equip matalasser. Romandria tres anys al club madrileny, tots ells suplent, encara que amb força minuts.
La temporada 05/06 recala al Celta de Vigo, on passaria dues temporades a primera divisió sent suplent. El Celta baixa a Segona el 2007 i la 07/08, el canari recupera la titularitat, tot jugatn 36 partits amb els gallecs, i marcant sis gols.
Retorna a la UD Las Palmas a la campanya 08/09, sent de nou un dels fixos als onzes inicials canaris.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Jorge Lepra

Jorge Alberto Lepra Loiodice (Montevideo, 4 de setembre de 1942 - Ib., 5 de gener de 2016) va ser ministre d'Indústria, Energia i Mineria de 2005 a 2008 i ambaixador d'Uruguai a França de 2008 a 2010.

## Activitat

En 1989 va assumir el lloc de gerent general de Texaco Uruguai i dos anys més tard, entre 1991 i 1993, va exercir en el càrrec de vicepresident executiu de la petroliera nord-americana per a Uruguai i l'Argentina. Posteriorment va tornar a ocupar el càrrec de gerent general de l'empresa per a Uruguai i Paraguai. Lepra va exercir també a l'àrea de publicitat i va ser vicepresident del Museu d'Art Americà de Maldonado. Pertanyia al Consell Superior de la Universitat Catòlica de l'Uruguai i va integrar diversos organismes de comerç i serveis: entre 1998 i 1999 va ser president de la Cambra de comerç Uruguai-EUA i president del Consell Directiu de la Fundació DESEM- Junior Achievement. A més, entre 1995 i 1998 va ser vicepresident del Club Atlético Peñarol, que integrava la comissió a càrrec del nou estadi. El 1º de novembre de 2010 va assumir la gerència general de l'aerolínia de bandera uruguaiana PLUNA, càrrec que va exercir fins a abril de 2012.
Va integrar el Consell d'Honorables de l'Associació de Dirigents de Màrqueting de l'Uruguai (ADM) i el Consell Directiu de la Cambra de comerç Uruguai - Estats Units.

## Activitat pública

Després de gairebé 40 anys en l'activitat privada, l'1 de març de 2005, quan Vázquez va assumir la presidència de l'Uruguai, el va nomenar ministre d'Indústria, Energia i Mineria, la qual cosa va generar una gran sorpresa dins del gabinet frenteamplista, ja que Lepra era 'independent', és a dir, sense cap afiliació partidària.
Posteriorment va ocupar el càrrec d'ambaixador uruguaià a França.
Va morir el 5 de gener de 2016 a Montevideo.

## Referències

* ↑ Falleció Jorge Lepra, exministro de Industria
* ↑ «Currículum de Jorge Lepra», 08-12-2004. [Consulta: 27 febrer 2014].
* ↑ «Jorge Lepra: «Es un hecho el Estadio de Peñarol»», 26-04-2013.
* ↑ Cambra de comerç Uruguai - EUA. «Consell Directiu 2013 - 2014». [Consulta: 27 febrer 2014].
* ↑ Fernanda Mora. «Nuevo Embajador en Francia», 06-04-2008. [Consulta: 27 febrer 2014].
# Josep Peñalver i Garcia

Josep Peñalver i Garcia (Barcelona, 3 de novembre de 1923 - Barcelona, febrer de 2016) fou un actor de teatre, cinema i televisió català.

## Trajectòria artística
### Teatre

* 1985. Los tres inocentes, amb Paco Morán. Estrenada al teatre Martínez Soria de Barcelona.
* 1996. Pel davant i pel darrera de Michael Frayn. Estrenada al teatre Victòria de Barcelona.
* 1997. La bona gent de Santiago Rusiñol, amb direcció de Pep Cruz. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1998. Así que pasen cinco años de Federico García Lorca. Estrenada al Teatre Grec de Barcelona, amb direcció de Joan Ollé.

### Televisió

* Doctor Caparrós, amb Joan Capri.
* Quart Segona, TV3
* De professió: A.P.I.

## Referències

* ↑ «Mor Josep Peñalver». Entreacte. Revista d'Arts Escèniques i Audiovisuals, 22-02-2016. Arxivat de l'original el 1 de desembre 2017 [Consulta: 1r desembre 2017].