OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marko Daniel

Marko Daniel (Aquisgrà, Alemanya, 1964) és un historiador de l'art. És el director de la Fundació Joan Miró des de 2018.

## Biografia

Llicenciat en Història de l'Art i Filosofia per la University College London (1988), Doctor en Història i Teoria de l'Art per la Universitat d'Essex (1999) i expert en art contemporani xinès i català. Art and Propaganda: The Battle for Cultural Property in the Spanish Civil War va ser el títol de la seva tesi doctoral, bona part del treball de camp de la qual va tenir lloc a Barcelona gràcies a una beca de la British Academy. Daniel ha desenvolupat la seva trajectòria docent a la Winchester School of Art de la Universitat de Southampton (1994-2001, lecturer i 2003-2006, director de la Graduate School), al Departament de Comunicació Audiovisual de la Da Yeh University, i al Centre per l'Art i la Tecnologia de la Taipei National University of the Arts, totes dues a Taiwan. També ha estat vicepresident (des de 2009) i membre del professorat (des de 2006) del London Consortium, i assessor d'art i teoria del disseny d'ELISAVA-Escola Universitària de Disseny i Enginyeria de Barcelona. L'any 2006, Marko Daniel es va incorporar a la Tate Modern de Londres com a comissari de programes públics. Des de l'any 2011 ocupa el càrrec de cap de programes públics dels dos centres Tate de Londres (Tate Modern i Tate Britain). Durant aquest període, Marko Daniel ha liderat projectes com Tate Exchange, un espai ubicat al nou edifici de la Tate Modern per a projectes artístics de caràcter experimental i col·laboratiu, en què han participat artistes com les Guerrilla Girls, Simone Leigh, Tim Etchells, Raqs Media Collective i Clare Twomey, entre d'altres.
També ha desplegat un programa de més de 350 activitats públiques l'any als dos centres Tate a Londres, i ha impulsat la recerca en art modern i contemporani, especialment xinès, com a part de la programació de la institució. Entre d'altres projectes expositius, Marko Daniel ha co-comissariat, juntament amb Matthew Gale i Teresa Montaner, l'exposició Joan Miró. L'escala de l'evasió, que es va poder visitar a la Tate Modern de Londres, a la National Gallery of Art de Washington i a la Fundació Joan Miró entre els anys 2011 i 2012.

## Referències

* ↑ «Marko Daniel és el nou director de la Fundació Joan Miró». Ara.cat.
* ↑ Barcelona, El Periódico / «Marko Daniel serà el nou director de la Fundació Joan Miró» (en castellà). elperiodico, 22-09-2017.
* ↑ «AMP.- Marko Daniel serà el nou director de la Fundació Joan Miró». [Consulta: 25 setembre 2017].
* ↑ «Marko Daniel serà el director de la Fundació Miró». Diari de Girona.
# Casa Bossy

La Casa Bossy és una obra del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. És obra de l'arquitecte Manuel Joaquim Raspall i Mayol.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, que consta d'una planta baixa i pis, amb coberta a dues vessants limitada per un potent ràfec suportat per mènsules. Compta amb una torre-mirador que emfatitza l'eix vertical de la casa i que permet la vista a la Porxada.
Va ser erigida amb pedra rogenca del Figaró buixardada, amb els marcs de les obertures en carreus llisos i llindars amb perfils de cimaci i cantells xamfranats. Es constata la presència de baranes del balcó així com la d'uns capitells aproximadament corintis. La part central de la façana té dos pilars de dalt a baix, donant lloc a una façana austera en comparació amb les altres produccions de l'arquitecte.
Pertany a la última etapa de Raspall; etapa de barroquisme acadèmics, caracteritzada per un retorn a les formes barroques popularistes d'ornamentació plana.

## Història

Situada en ple nucli antic de Granollers. Malgrat això, per la seva estructura i condició formal, pertany al mateix tipus d'edificis fets a l'eixample a la segona meitat del segle xix i començament del XX: estructura unifamiliar i d'una a tres plantes com a màxim.

## Referències

* 1 2 Consell Comarcal del Vallès Oriental «Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Oriental.». Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Oriental, 01-04-2014. Arxivat de l'original el 2017-08-05 [Consulta: 9 setembre 2019]. Arxivat 2017-08-05 a Wayback Machine.
* 1 2 3 «Casa Bossy». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Venturia (micologia)

Venturia és un gènere de fongs de la família Venturiaceae. Identificats per primer cop el 1882, les espècies del gènere són patògens vegetals. Venturia és molt estès i s'estima que conté unes 58 espècies. Els anamorfs estaven representats històricament en el gènere Fusicladium. La seqüència completa del genoma de Venturia effusa, la primera seqüència completa del genoma de qualsevol espècie del gènere, es va informar el 2019.

## Espècies

* V. acerina
* V. aceris
* V. adusta
* V. anemones
* V. asperata
* V. atriseda
* V. aucupariae
* V. carpophila
* V. centaureae
* V. cephalariae
* V. cerasi
* V. chamaemori
* V. chlorospora
* V. comari
* V. crataegi
* V. ditricha
* V. effusa
* V. epilobii
* V. eres
* V. fraxini
* V. geranii
* V. helvetica
* V. hystrioides
* V. inaequalis
* V. integra
* V. juncaginearum
* V. kunzei
* V. lonicerae
* V. macularis
* V. maculiformis
* V. mandshurica
* V. minuta
* V. nashicola
* V. nitida
* V. palustris
* V. polygoni-vivipari
* V. populina
* V. potentillae
* V. pyrina
* V. ribis
* V. rumicis
* V. saliciperda
* V. subcutanea
* V. thwaitesii
* V. viennotii

## Notes

* ↑ «Outline of Ascomycota – 2007». Myconet. The Field Museum, Department of Botany [Chicago, USA], vol. 13, December 2007, pàg. 1–58.
* ↑ Saccardo PA. «Sylloge Pyrenomycetum, Vol. I» (en llatí). Sylloge Fungorum, vol. 1, 1882, pàg. 586.
* ↑ «Venturia Sacc. 1882». MycoBank. International Mycological Association. [Consulta: 3 octubre 2011].
* ↑ Dictionary of the Fungi. 10th. Wallingford, UK: CABI, 2008, p. 722. ISBN 978-0-85199-826-8.
* ↑ Winter, David J.; Charlton, Nikki D.; Krom, Nick; Shiller, Jason; Bock, Clive H. Molecular Plant-Microbe Interactions, 33, 2020, pàg. 149-152. DOI: 10.1094/MPMI-08-19-0236-A. ISSN: 0894-0282 [Consulta: free].
# Roca de la Mola (Tremp)

La Roca de la Mola és una muntanya de 1.247,3 metres que es troba en el límit dels antics municipis de Gurp de la Conca, del Pallars Jussà i Sapeira, de l'Alta Ribagorça, ara tots dos del terme de Tremp, a la comarca de la Pallars Jussà.
Així doncs, tot i que és termenal entre aquestes dues comarques, des del punt vista geogràfic, ja no ho és des de l'administratiu.
És l'extrem sud de la serra de Sant Adrià, i des d'ella arrenca cap al sud-est el serrat del Comellar.
Encara més al sud —al sud-oest, de fet— hi ha un segon cim també anomenat Roca de la Mola. És a 1,5 km en línia recta, a la zona coneguda com les Rellasques de Roca de la Mola. Aquest segon cim de la Roca de la Mola era també termenal amb Fígols de Tremp.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Pont de Bar Vell

* Per al poble actual vegeu El Pont de Bar
El Pont de Bar Vell és un nucli de població despoblat del municipi del Pont de Bar, a l'Alt Urgell. La fi de la població d'aquest nucli es remunta als aiguats del 1982 que destruïren l'antic poble de Pont de Bar. El vell nucli, on encara hi queden algunes cases i les restes d'altres, era situat al marge esquerre del Segre, edificat entre el riu i la carretera N-260.
En aquell mateix lloc s'hi construí un pont, a l'antic terme de Bar, per part de Sant Ermengol, Bisbe d'Urgell, al segle xi. Aquest pont, que donà nom al poble, fou destruït, com també el poble, durant els aiguats del 1982. La part baixa del poble s'arruïna també aleshores i quedà destruïda la central elèctrica. Les aigües provocaren l'esllavissament de les terres de l'esquerra del Segre, i això, sumat a la força del corrent de l'aiguat, ocasionà aquestes destruccions.
El pont ja havia rebut moltes vicissituds al llarg de la seva història. Construït per Sant Ermengol, que precisament morí inspeccionant el pont de Bar d'on caigué al riu. El pont s'hagué de reconstruir diverses vegades, durant la tercera guerra carlina, i el 1910.
Es conserva la capella de Sant Ermengol, patró del poble, i a la paret de muntanya de la solana hi ha unes feixes molt estretes, tallades d'una manera espectacular en el rost pendent, on abans es conreava la vinya dels Pirineus.
Després dels aiguats el nou Pont de Bar fou construït de nou en un turó a mig quilòmetre de l'antic nucli, exactament a l'indret del Solar del Gripó.

## Referències

* ↑ GGCC, el Pont de Bar: El poble del Pont de Bar.
# Giuseppe Minardi

Giuseppe Minardi (Solarolo, 18 de març de 1928 - Faenza, 21 de gener de 2019) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1950 i 1958.
Anomenat Pipazza, destacà en les clàssiques del ciclisme italià, en les quals demostrà la seva capacitat a l'esprint. Com a amateur ja va guanyar el Trofeu Matteotti i la Milà-Rapallo el 1949. El 1950 va fer el salt al professionalisme en la Volta a Llombardia, aconseguint la seva primera victòria l'any següent, en una etapa del Giro d'Itàlia. Les seves principals victòries foren la Volta a Llombardia de 1952 i sis etapes al Giro d'Itàlia, cursa que liderà durant 3 etapes en l'edició de 1954.

## Palmarès

* 1949 (amateur)
** 1r del Trofeu Matteotti
** 1r de la Milà-Rapallo
* 1951
** 1r del Trofeu Baracchi (amb Fiorenzo Magni)
** 1r del G.P. Ponte Valleceppi
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1952
** 1r de la Volta a Llombardia
** 1r dels Tres Valls Varesines
** 1r del Giro de Campania
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1953
** Vencedor d'una etapa de la Roma-Nàpols-Roma
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1954
** 1r al Giro de la Província de Reggio de Calàbria
** 1r del Giro de Romagna
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1955
** 1r del Trofeu Matteotti
** 1r del Giro del Piemont
** 1r a Pescara
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1956
** 1r al Giro de la Província de Reggio de Calàbria
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1950. 55è de la classisificació general
* 1951. 46è de la classisificació general. Vencedor d'una etapa
* 1952. 18è de la classisificació general. Vencedor d'una etapa
* 1953. Abandona. Vencedor d'una etapa
* 1954. Abandona. Vencedor d'una etapa. Porta la maglia rosa durant 3 etapes
* 1955. 24è de la classisificació general. Vencedor d'una etapa
* 1956. Abandona. Vencedor d'una etapa

### Resultats al Tour de França

* 1953. Abandona (5a etapa)

## Referències

* ↑ Giuseppe Minardi morto, 'Pipaza' era la maglia rosa più vecchia (italià)

## Enllaços externs

* Biografia i palmarès a museociclismo.it Arxivat 2016-10-21 a Wayback Machine. (italià)
# Markus Meckel

Markus Meckel (18 d'agost 1952, Müncheberg vora Frankfurt der Oder, Brandenburg) és un polític alemany del SPD. El 1978 estudià teologia a Naumburg (Saale) i Berlín, i es va relacionar amb cercles de l'oposició anticomunista alemanya. El 1982 fou vicari protestant a Müritz i el 1988 organitzà diversos grups ecumènics a Magdeburg. Del 12 d'abril al 20 d'agost del 1990 fou ministre d'afers exteriors a la República Democràtica Alemanya al govern de Lothar de Maizière, el primer escollit democràticament. Del 2000 al 2002 fou president de la comissió d'afers exteriors i vicepresident de l'Assemblea de l'OTAN. Actualment és diputat de l'ala moderada del SPD i membre de les delegacions del Bundestag que organitzen diàlegs amb els dissidents de Cuba i altres països.

## Enllaços externs

* Website de Markus Meckel (alemany)
* Biografies de membres del Bundestag Alemany Arxivat 2005-03-05 a Wayback Machine. (alemany) (anglès) (francès)
# Terafosoïdeus

Els terafosoïdeus (Theraphosoidea) són una superfamília d'aranyes migalomorfes. Està constituïda per dues famílies:
* Els terafòsids (Theraphosidae), les veritables taràntules
* Els paratropídids (Paratropididae).

## L'antiga classificació per superfamílies

Les aranyes, tradicionalment, foren classificades en famílies que van ser agrupades en superfamílies. Quan es van aplicar anàlisis més rigorosos, com la cladística, es va fer evident que la major part de les principals agrupacions utilitzades durant el segle XX no eren compatibles amb les noves dades. Actualment, els llistats d'aranyes, com ara el World Spider Catalog, ja ignoren la classificació per sobre del nivell familiar.

## Referències

* ↑ Coddington, 2005, p. 24.
* ↑ World Spider Catalog, 2018.

### Bibliografia

* Coddington, Jonathan A. Spiders of North America: an identification manual. American Arachnological Society, 2005, p. 18–24 [Consulta: 24 setembre 2015]. «Phylogeny and classification of spiders»
* World Spider Catalog. «World Spider Catalog version 19.0». Natural History Museum Bern, 2018. [Consulta: 11 juliol 2018].

## Vegeu també

* Llista d'espècies de terafòsids
* Llista d'espècies de paratropídids
* Classificació de les aranyes
# Casa Mallat (Gelida)

Casa Mallat és una obra eclèctica de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos amb coberta de teula àrab. Els elements més remarcables de la façana són el coronament, amb aplacats de ceràmica i ornamentació floral, i els emmarcaments de les obertures del primer i segon pis. El llenguatge emprat en l'obra és l'eclecticisme.

## Història

La casa Mallat està situada davant de la Casa de la Vila, en una zona d'eixample de finals del segle xix.

## Referències

* 1 2 «Casa Mallat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Vagón fumador

Vagón fumador és una pel·lícula argentina de gènere dramàtic, estrenada en 2001, dirigida per Verónica Chen, qui també en va escriure el guió, i protagonitzada per Cecilia Bengolea i Leonardo Brzezicki.
“La idea central de la pel·lícula és una idea vaga, però al mateix temps ben concreta, de la llibertat”, calcula la seva autora. “Alguna cosa que està en l'atracció que Reni sent per Andrés. Que no és una atracció morbosa per alguna cosa estranya, sinó una fascinació autèntica per un tipus que sembla ser realment lliure..”

## Argument

Andrés i Reni es coneixen fortuïtament, no esperen res de la vida i això ja és molt per a compartir. A partir d'allí les seves vides sense remei es prolonguen en petites dosis de comprensió que els permeten arribar fins a una pròxima estació.
Aquesta òpera prima de la jove directora Verónica Chen se submergeix en la nit portenya a la recerca de criatures solitàries, gairebé marginals, que troben una estranya connexió emocional entre elles.
La pel·lícula està construïda com un llarg flashback que reconstrueix les vivències de Reni, una noia de vint anys que canta en una banda de rock. Una nit ella veu que en un caixer automàtic dos homes mantenen una ràpida relació sexual. Des d'aquest instant, Reni queda seduïda per Andrés, un taxiboy amb el qual anirà enfilant una relació afectiva sense massa certituds, però amb molt de companyonia i aventura.
Chen concentra gairebé tota la pel·lícula en la relació entre aquests dos personatges, procedents d'universos gairebé oposats i incorpora com a tercer gran element dramàtic els carrers, les places, els bars, les pizzeries de Buenos Aires, amb tota la bellesa i la degradació que afloren quan bona part de la ciutat dorm. Aquest ric aprofitament dels paisatges urbans nocturns (des del decadent carrer Lavalle fins a la Plaça San Martín on pareixin els taxiboys) resulta un dels majors encerts de Chen, que incorpora un biaix per moments documentalista en el qual presta la seva cambra a éssers anònims que deambulen pels corriols gairebé deserts.

## Repartiment

* Cecilia Bengolea com Reni.
* Leonardo Brzezicki com Andrés.
* Adrián Fondari com Client.
* Fernando Moumdjian com Armenio

## Festivals en què va participar

* 27è Festival de Cinema Iberoamericà de Huelva Premi a la millor òpera prima i Premi Caravel·la de plata al millor nou realitzador.
* 58a Mostra Internacional de Cinema de Venècia Premi Òpera Prima Luigi de Laurentiis i Premi de la Setmana Internacional de la Crítica - Lleó del Futur.
* 25è Festival Internacional de Cinema de Mont-real Secció Cinema of tomorrow.
* 19è Festival de Cinema de Sundance Secció World Series.
* 2n BAFICI.

## Referències

* ↑ La historia del taxi-boy que atiende clientes en los cajeros automáticos a Página/12
* ↑ Diego Battle
* ↑ Festival de Cine Iberoamericano de Huelva 2001, File Siete
* ↑ Venecia renueva el rito de su festival, La Nación
* ↑ El festival de cine de Montreal empieza hoy, La Nación
* ↑ El film argentino "Vagón fumador" competirá en el Festival de Cine de Sundance, en Estados Unidos, La Nación

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Rhamphochromis longiceps

Rhamphochromis longiceps és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: llac Malawi.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Goldstein, R.J.: Cichlids of the world.T.F.H. Publications Inc. Neptune City, Nova Jersey, Estats Units. Any 1988.
* Günther, A. 1864. Report on a collection of reptiles and fishes made by Dr. Kirk in the Zambesi and Nyassa regions. Proceedings of the Zoological Society of London. 1864 (pt 2): 303-314, Pls. 26-27.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A., 1990. Ad Konings's book of cichlids and all the other fishes of Lake Malawi. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Nova Jersey, Estats Units).
* Konings, A. 2001. Malawi Cichlids in their natural habitat. Cichlid Press, Estats Units. 3a edició.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Museu Granet

El Museu Granet (en francès, Musée Granet) és un museu d'art i arqueologia que es troba a Ais de Provença, França. És el museu més important de la localitat i està reconegut com a "museu de França". Destaca sobretot per les seves notables col·leccions de pintura i escultura dels segles XIX i XX.

## Història

Des de 1949 porta el nom de Granet en homenatge al pintor François Marius Granet, nascut a Ais i amic d'Ingres, ja que va ser un dels seus principals impulsors. Es va inaugurar l'any 1838. Té la seu principal en un edifici del segle xvii que va acollir el priorat de l'orde de Malta i que va ser seu de l'escola d'art de la localitat. Les donacions de Philippe Meyer (2000) i el dipòsit de Jean Planque (2011) han donat un gruix considerable a la representació de l'art del segle XX en les col·leccions del Museu Granet. Aquesta darrera, la col·lecció Planque, s'exposa en una extensió del museu a la capella dels Penitents Blancs, inaugurada l'any 2013,

## Col·leccions

Té una secció d'arqueologia on es mostren les escultures de guerrers i altres materials procedents de l'excavació de l'Oppidum d'Entremont.
La col·lecció de pintura dels segles XIV a XVIII conté diverses obres d'interès, com ara un díptic atribuïble a l'entorn de Giotto, la Marededéu amb sant Pere, sant Agustí i un donant, de Robert Campin, un autoretrat de Rembrandt o dos bons retrats de Gaspar de Gueidan deguts a Jacint Rigau.
La col·lecció de pintura del segle xix inclou obres de François Marius Granet, Jean Auguste Dominique Ingres (Retrat de Granet, Júpiter i Tetis) i de diversos artistes que es van centrar en el paisatge de la Provença com Émile Loubon o Marius Engalière.
La galeria d'escultures presenta una selecció de peces d'artistes acadèmics francesos del segle xix. Té una sala dedicada a Cézanne on destaquen el retrat de l'esposa de l'artista (Marie Hortense Fiquet) i una versió de Les banyistes.
Entre la representació dels artistes del segle XX sobresurten les sales dedicades a Alberto Giacometti i Pierre Jacob (Tal Coat).
L'extensió del Museu a la capella dels Penitents Blancs on s'exposa la col·lecció Jean Planque completa la representació de l'art del segle XX amb obres de Picasso, Léger, Nicolas de Staël, Antoni Tàpies, o Jean Dubufet, entre d'altres.

## Galeria d'imatges

* François Marius Granetː Vista de l'església de Santa Francesca Romana
* Robert Campinː La Mare de Déu amb sant Pere, sant Agustí i un donant
* Anònim francès del segle XVIː Dona assetjada per dos homes
* Jacint Rigauː Retrat de Gaspard de Gueidan
* Paul Duqueylarː Ossian
* Ingresː Jupiter i Tetis
* Émile Loubonː Ramat de cabres
* Paul Cézanneː Retrat de la Sra. Cézanne

## Referències

* ↑ «Website of the Musée Granet». Museegranet-aixenprovence.fr. Arxivat de l'original el 23 d’abril 2010. [Consulta: 15 abril 2010].
* ↑ «Reopening of the Musée Granet in Aix-en-Provence – The Art Tribune». The Art Tribune<!, 20-08-2007. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2020. [Consulta: 22 maig 2009].

## Enllaços externs

* Web oficial del Museu Granet (en francès)
# Stéphane Poulhiès

Stéphane Poulhiès (Albi, 26 de juny de 1985) és un ciclista francès, que va debutar professionalment el 2006 i actualment a l'equip Armée de Terre. Del seu palmarès destaca la medalla d'argent als Jocs del Mediterrani de 2005.

## Palmarès

* 2005
** Medalla d'argent en la cursa en línia dels Jocs del Mediterrani
** Vencedor d'una etapa al Triptyque des Monts et Châteaux
** Vencedor d'una etapa a la Ronda de l'Isard d'Arieja
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Haut-Anjou
* 2007
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 2010
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Ain
* 2011
** Vencedor d'una etapa a l'Étoile de Bessèges
* 2012
** Vencedor d'una etapa a l'Étoile de Bessèges
** Vencedor d'una etapa a la Ruta del Sud
* 2015
** 1r al Tour de Gironda i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Kreiz Breizh Elites

## Resultats a la Volta a Espanya

* 2008. 128è de la classificació general
* 2013. 138è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Teramulus kieneri

Teramulus kieneri és una espècie de peix pertanyent a la família dels aterínids.
Pot arribar a fer 5,5 cm de llargària màxima. És un peix d'aigua dolça, marina i salabrosa; pelàgic-nerític i de clima subtropical. Es troba a la costa oriental de Madagascar.
És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Ivantsoff, W., 1984. Atherinidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.). FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean fishing area 51. Vol. 1.
* ↑ Maugé, L.A., 1986. Atherinidae. P. 277-279. A: J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.). Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). Vol. 2.
* ↑ Sparks, J.S., 2003. Atherinidae: Teramulus, zono. P. 866-867. A: S.M. Goodman i J.P. Benstead (eds.). The natural history of Madagascar. The University of Chicago Press, Chicago i Londres. 1709 p.
* ↑ Stiassny, M.L.J. i N. Raminosoa, 1994. The fishes of the inland waters of Madagascar. p.133-148. A: G.G. Teugels, J.-F. Guégan i J.-J. Albaret (eds.) Biological diversity of African fresh- and brackish water fishes. Geographical overviews presented at the PARADI Symposium, Senegal, 15-20 de novembre de 1993. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool. 275:177 p.

## Bibliografia

* Baillie, J. i B. Groombridge (eds.), 1996. 1996 IUCN red list of threatened animals. UICN, Gland, Suïssa. 378 p.
* Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.