OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luci Corneli Lèntul (cònsol 38 aC)

Luci Corneli Lèntul (en llatí: Lucius Cornelius L. f. Lentulus) va ser un magistrat romà del segle i aC. Probablement era fill de Luci Corneli Lèntul Níger, i formava part de la família dels Lèntuls, una branca de la gens Cornèlia. Sembla que podia tenir dos germans, un dels quals era Publi.
Va ser cònsol sufecte el 38 aC, segons els Fastos Capitolins. Es tracta, segurament, del mateix personatge que havia rebut una província (segurament com a pretor) de Marc Antoni l'any 44 aC però hi havia renunciat. També és possible que es tracti del que va ser proscrit pels triumvirs l'any 43 aC.
Smith el considera el mateix que va acusar Gabini d'alta traïció el 54 aC, i també el que defensà Marc Emili Escaure el mateix any. El defensor d'Escaure, però, és anomenat Publi, i no pas Luci, però Münzer reconeix que es podria tractar d'un error textual. També segons Smith, va ser flamen de Mart, igual que el seu pare. En realitat, tots aquests fets biogràfics podrien correspondre tant a ell com als seus suposats germans, o fins i tot possibles cosins, com Lèntul Cruscel·lió.
En canvi, que, seguint Smith, fos el mateix que va batre moneda l'any 20 aC i fins i tot que va ser cònsol l'any 3 aC, resulta del tot improbable, i cal atribuir-ho més aviat al seu fill, Luci Corneli Lèntul.

## Referències

* 1 2 3 4 «L. Cornelius (197, cf. 219) Lentulus». Digital Prosopography of the Roman Republic. King's College London.
* ↑ «Cornelius 197». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* 1 2 3 Smith, William (ed.). «34. L. Cornelius Lentulus». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown and Company, 1867, p. 733.
* ↑ «Cornelius 205». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ «Cornelius 198». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Abandonament prematur dels estudis

Segons la definició emprada per l'Institut d'Estadística de Catalunya (IDESCAT), l'expressió abandonament prematur dels estudis es refereix a les persones d'entre 18 i 24 anys que compleixen les dues condicions següents
- en primer lloc, que el nivell més alt d'educació o formació que han assolit correspon al codis 0, 1 o 2 (menys que primària, primària i primera etapa d'educació secundària) segons la classificació internacional normalitzada d'educació (classificació del nivell de formació assolit) CINE-2011-ISCED (International Standard Classification of Education, Unesco),
- i, en segon lloc, que han declarat que no han rebut cap educació o formació en les quatre setmanes precedents a l'entrevista.
No s'ha de confondre amb l'expressió fracàs escolar, que es refereix, segons l'accepció més generalitzada adoptada pel Centre de Documentació Juvenil de la Generalitat de Catalunya, al fet de la sortida de l'alumne del sistema educatiu sense el títol que reconeix un mínim de coneixements. És a dir, en el cas del sistema de l'Estat espanyol, a l'abandonament de l'escola als 16 anys sense haver obtingut el títol de l'educació obligatòria o graduat d'ESO.
Segons les darreres dades publicades de l'IDESCAT (2018, dades del 2017), el percentatge d'abandonament prematur dels estudis a Catalunya és del 19,6% d'homes, 14,4% de dones, amb un total del 17,1% de la població. Són pèssimes xifres, inferiors però similars a les espanyoles i molt allunyades de les mitjanes europees (12,8%, 9,1%, 11,0% a la zona EURO, o 12,1%, 9,0%, 10,6% a la Unió Europea, respectivament).

## Referències

* ↑ «Idescat. Indicadors de la Unió Europea. Abandonament prematur dels estudis. Per sexe.. 2015». [Consulta: 14 febrer 2021].
* ↑ http://treballiaferssocials.gencat.cat/web/.content/JOVENTUT_centre_documentacio_juvenil/arxiu_documents/dossier_tematic/Fracas-escolar-abandonament-prematur-i-retorn-al-sistema-educatiu.-Agost-2016.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D [Consulta: 25 abril 2018]
* ↑ «Idescat. Indicadors de la Unió Europea. Abandonament prematur dels estudis.». [Consulta: 30 setembre 2024].
# Antoni Agelet i Besa

Antoni Agelet i Besa fou membre de la Junta Revolucionària de Lleida durant el Sexenni democràtic el 1868 i diputat a les Corts. Era germà del també diputat Miquel Agelet i Besa.

## Referències

* ↑ Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 12; entrada: "Agelet i Besa, Miquel"
# Kristina Berdínskikh

Kristina Berdínskikh (Kherson) és una periodista ucraïnesa.
Va treballar com a periodista política en revistes, televisió i ràdios de Kíiv durant 14 anys. Durant el 2013 i 2014 va informar de la Revolució Euromaidan des d'Ucraïna. Des de l'inici de la invasió russa d'Ucraïna de 2022 va decidir informar-ne des del lloc dels fets. Al març va entrevistar l'ambaixador de Polònia a Ucraïna i va fer un reportatge de l'hospital infantil Ohmatdyt, i a l'abril es va desplaçar a la ciutat alliberada de Bucha. Va viatjar per tot el país per informar de la guerra des del lloc dels fets, amb especial atenció als testimonis ciutadans.
El 2022 va ser inclosa entre les 100 dones més inspiradores per la BBC.

## Referències

* 1 2 3 «BBC 100 Women 2022: quem está na lista das mulheres mais inspiradoras do mundo deste ano? - BBC News Brasil» (en portuguès brasiler). BBC News, 06-12-2022. [Consulta: 9 desembre 2022].
* ↑ «Kristina Berdynskykh» (en anglès americà). [Consulta: 1r febrer 2023].
* ↑ Gifreu, Josep. Ucraïna, la guerra pel relat. Edicions Saldonar, 2022-11-07. ISBN 978-84-19571-02-1.
* ↑ «My return to Kherson: the courage of my hometown». Financial Times, 25-11-2022.
# Sara Teasdale

Sara Teasdale (8 d'agost de 1884 - 29 de gener de 1933), va ser una poeta lírica estatunidenca. Va néixer Sarah Trevor Teasdale a Saint Louis.

## Biografia

Durant la seva vida, Teasdale va tenir una salut fràgil i només a l'edat de 9 anys que va estar prou bé per començar l'escola. El 1898 se'n va anar al Mary Institute i al Hosmer Hall el 1899 on va plegar el 1903.
El 1913 Teasdale es va enamorar del poeta Vachel Lindsay, que va escriure per a ella cartes d'amor cada dia; però no obstant això es va casar amb Ernst Filsinger el 1914 quan tenia 30 anys. Ell era un ric empresari. Teasdale i Lindsay van continuar sent amics durant les seves vides.
El 1918, la seva antologia de poesia Love Songs va guanyar tres premis: el premi de la Societat de Poesia d'Universitat de Columbia, el Premi Pulitzer de poesia del 1918 per a poesia i el premi anual de la Societat de Poesia d'Amèrica.
Teasdale no va ser feliç en el seu matrimoni, i va divorciar-se l'any 1929. El 1933, va suïcidar-se amb pastilles per dormir i se l'enterra al cementiri Bellefontaine a Saint Louis. El seu amic Lindsay s'havia suïcidat dos anys abans.
El poema «There Will Come Soft Rains» de la seva antologia Flame and Shadow del 1920 va inspirar i va estar presentat en un famós conte del mateix nom per Ray Bradbury.
El 1994, se la incorporava al St. Louis Walk of Fame.

## El suïcidi de Teasdale i «I Shall Not Care»

Una llegenda urbana envolta el suïcidi de Teasdale. La llegenda afirma que el seu poema I Shall Not Care («No m'importaré»), que presenta temes d'abandonament, amargor, i contemplació de la mort, va ser escrit com una nota de suïcidi per a un antic amant. Tanmateix, el poema de fet es va publicar per la primera vegada a la seva antologia del 1915 Rivers to the Sea, més de 18 anys abans del seu suïcidi.

## Obres

* Flame and Shadow
* Helen of Troy and Other Poems
* Love Songs
* Rivers to the Sea

## Referències

* ↑ «Sara Teasdale (1884 - 1933)». [Consulta: 22 abril 2009].
* ↑ Jorge Romo. «La crema de la ciencia-ficción» (en castellà). [Consulta: 7 agost 2009].
* ↑ Sara Teasdale. Rivers to the Sea. Montana: Kessinger Pub. Ltd., 1915-2007. ISBN 978-1417917457.

## Enllaços externs

* Obres de Sara Teasdale al Projecte Gutenberg.
# Luci Licini Murena (cònsol)

Luci Licini Murena (en llatí Lucius Licinius Murena) va ser un magistrat romà. Era fill de Luci Licini Murena. Formava part de la gens Licínia, i era de la família dels Murena.
Va servir amb el seu pare al Pont l'any 83 aC durant la segona guerra mitridàtica. Més tard va ser qüestor a Roma amb el jurista Servi Sulpici, que després va ser el seu oponent en les eleccions al consolat. Va ser edil curul i va adornar les muralles del Comitium amb pedra de Lacedemònia. A la tercera guerra mitridàtica que va començar el 74 aC va servir sota Luci Licini Lucul·le (cònsol 74 aC) que li va encarregar la direcció del setge d'Amisos, que Murena va conquerir l'any 71 aC.
Murena va seguir després al rei Tigranes II d'Armènia en la seva retirada des de Tigranocerta cap al Taure (69 aC). Lucul·le li va encarregar de mantenir el setge de la capital armènia. Va tornar a Roma probablement el 68 aC i va ser un dels deu comissionats encarregats de l'establiment de la província del Pont i el repartiments de territoris a Àsia.
L'any 65 aC va ser pretor junt també amb Servi Sulpici i tenia la juridictio mentre Sulpici presidia les impopulars quaestio peculatus, (càrrecs contra les maversacions”. Durant el seu mandat va tenir la superintendència dels ludi Apollinares en els que va gastar molts diners. L'any 64 aC va ser propretor a la Gàl·lia Cisalpina on va tenir al seu germà Gai Licini Murena com a legat.
L'any 63 aC va tornar a Roma i va ser candidat al consolat. Va ser elegit juntament amb Dècim Juni Silà, per l'any 62 aC. Servi Sulpici se li va oposar i va ser derrotat als comicis i llavors va denunciar a Murena per ambitus, acusació que va tenir el suport de Marc Porci Cató Uticense, Gneu Postumi i Servi Sulpici el jove. Murena va ser defensat per Quint Hortensi, Marc Tul·li Ciceró (que era llavors cònsol) i Marc Licini Cras. Murena va ser absolt, encara que segurament era culpable. El discurs de Ciceró que feia referència a que Catilina era a les portes de Roma amb un exèrcit i que alguns dels seus amics conspiradors eren encara a la ciutat, es necessitava un cònsol enèrgic per fer-hi front.
Els dos consols van haver de decidir sobre els conspiradors amb Catilina que havien estat presos. Silà va declarar que era partidari de l'execució dels capturats i Murena, primer indecís, finalment li va donar suport. El seu consolat va ser destorbat per Quint Cecili Metel Nepot que afavoria a Gneu Pompeu en oposició als optimats. Cató, que era amic de Metel, es va oposar als cònsols, però Murena el va salvar quan es va produir un tumult. Es va aprovar la Lex Licinia Junia, que fixava el termini que havia de passar entre l'aprovació en comicis i la promulgació d'una llei.
Va acabar el consolat i no consta que hagués governat cap província. Ja no torna a aparèixer i probablement va morir abans de poder exercir el proconsolat. Un fillastre seu va ser Luci Pinari Natta (pontífex), fill de la seva dona en un primer matrimoni.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1121-1122.
# Can Lladó (Cabrera de Mar)

Can Lladó és una obra amb elements gòtics de Cabrera de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia amb teulada a dues vessants però amb el frontó a la façana lateral. Tres cossos perpendiculars a la façana principal. De planta baixa, pis i golfes. Al fons de l'entrada hi ha l'escala que puja a la sala principal del primer pis, on hi ha habitacions a banda i banda.
Adossat al cos lateral dret hi ha el celler amb tres arcades.
A la façana principal s'hi conserva una finestra gòtica del segle xv.

## Història

Aquesta casa, actualment de la família Modolell, va pertànyer a la família Lladó des del segle xvi.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Lladó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Pont de Hell Gate

El Pont de Hell Gate és un pont ferroviari que travessa l'East River a New York. D'una longitud de 310m i constituït d'un arc d'acer, aquest pont connecta el Queens a Randall's Island i Ward's Island.
Aquest pont és utilitzat per diverses empreses ferroviàries (Amtrak, Canadian Pacific…) així com pel Metro-North Railroad.
El Pont de Hell Gate és paral·lel al Triborough Bridge.
La concepció del pont data del començament del segle XX sota la conducció de Gustav Lindenthal. Els treballs van ser acabats el 30 de setembre de 1916. Ha estat el més llarg pont en arc d'acer fins a 1932, data de l'obertura del Bayonne Bridge.
# Abandó

L'abandó o abandonament, en el dret civil relatiu als béns, és l'acció de renúncia voluntària, intencional i absoluta a la propietat d'un bé sense traspassar la seva titularitat a cap altra persona. Una propietat abandonada passa a no tenir amo i, per tant, pot ser apropiada mitjançant l'ocupació.

## Dret civil català

L'abandonament està regulat en els articles 543-1 i 543-2 de Codi civil de Catalunya, que estableixen, respectivament, que «La propietat s'extingeix per renúncia dels propietaris si, a més, abandonen la possessió de la cosa que n'és objecte.», i que «La voluntat d'abandonament ha d'ésser expressa i no es presumeix per la mera despossessió.».

## Referències

* ↑ Norma Civil - UdG - Codi civil de Catalunya.

## Bibliografia

* Institut de Dret Privat Europeu i Comparat de la UdG «Llibre V, Títol IV, Capítol III - Abandonament» (html). Codi Civil de Catalunya a: Norm@Civil. Universitat de Girona / Generalitat de Catalunya. Departament de Justícia. Arxivat de l'original el 2020-02-23 [Consulta: 7 febrer 2018]. Arxivat 2020-02-23 a Wayback Machine.
* Robles Latorre, Pedro «La renuncia al derecho de propiedad» (pdf) (en castellà). Derecho privado y Constitución. Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, nº 27, 2013, pàgs. 49-75. ISSN: 1133-8768 [Consulta: 7 febrer 2018].
Viccionari
# Marquesat d'Ahumada

El marquesat d'Ahumada és un títol nobiliari espanyol creat el 7 d'abril de 1764, pel rei Carles III a favor de Catalina Vera y Leiva.

## Marquesos d'Ahumada

| | Titular | Període |
| Creació per Carles III |||
| I | Catalina de Vera y Leiva | 1764- |
| II | Pedro de Ahumada y Vera | |
| III | Francisco Javier Girón y Ezpeleta | 1849-1899 |
| IV | Agustín Girón y Aragón | 1910-1922 |
| V | Francisco Javier Girón y Méndez | 1922-1924 |
| VI | Ana María Girón y Canthal | 1925-1966 |
| VII | Diego Chico de Guzmán y Girón | 1966-actual titular |

## Història dels marquesos d'Ahumada

* Catalina de Vera y Leiva, I marquesa d'Ahumada.
* Casada amb Francisco Pablo de Ahumada y Villalón, I marquès de las Amarillas. La succeí el seu fill:
* Pedro de Ahumada y Vera, II marquès d'Ahumada. El succeí per rehabilitació en 1849:
* Francisco Javier Girón y Aragón (1838-1899), III marquès d'Ahumada. El succeí en 1901 el seu germà:
* Agustín Girón y Aragón (1843-1925)), IV marqués d'Ahumada, IV duc d'Ahumada, VII marqués de las Amarillas.
* Casat amb María Dolores Arnero y Peñalver, Dama de la Reina Victòria Eugènia d'Espanya. Sense descendents. El succeí en 1922 el fill del seu germà Luis María Girón y Aragón que s'havia casat amb Ana María Méndez Bryan, per tant el seu nebot:
* Francisco Javier Girón y Méndez (1877-1924), V marquès d'Ahumada.
* Casó con Emilia Canthal y Girón. El succeí en 1925 la seva filla:
* Ana María Girón y Canthal, (1917-1972), VI marquesa d'Ahumada, V duquessa d'Ahumada, VIII marquesa de las Amarillas.
* Casada amb Diego Chico de Guzmán y Mencos, V comte de la Real Piedad. La succeí en 1966 el seu fill:
* Diego Chico de Guzmán y Girón (n. en 1947), VII marquès d'Ahumada.

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Koprivnica (desambiguació)

«Koprivnica» té aquests significats:

## Geografia

* Koprivnica, ciutat de Croàcia, capital del comtat de Koprivnica-Križevci
* Koprivnica, municipi del districte de Bardejov, a la regió de Prešov, a Eslovàquia.
* Altres entitats menors a Bòsnia-Hercegovina, Sèrbia i Eslovènia. Entre elles, Koprivnica al municipi de Novi Pazar, Sèrbia, on va néixer Milunka Savić.
No confondre amb el parònim Kopřivnice, ciutat a Txèquia, a la regió de Moràvia i Silèsia.
# Paràbola del blat i el jull

La paràbola del blat i el jull es troba a l'evangeli segons Mateu.

## Argument

Un home planta llavor de blat però el seu enemic sembra jull enmig del camp, de manera que quan el cereal germina apareixen les dues plantes barrejades. Els jornalers es lamenten a l'amo i li pregunten què han de fer. Llavors ell respon que deixin créixer les dues plantes i que en el moment de la collita ja cremaran el jull i guardaran el blat.

## Anàlisi

La primera explicació de la paràbola la realitza el mateix Jesús més endavant. Indica que la bona llavor, el blat, són les persones que se salvaran mentre que el jull pertany al Maligne (el dimoni). En el moment de la collita, equiparada amb la fi del món, aquests darrers cremaran a l'infern i els justos aniran al cel. Significativament es nega a arrencar el jull quan comença a aparèixer, no serà fins al final quan es durà a terme la tria, per tant l'ésser humà té tota la vida per obrar bé o penedir-se si no ho fa per poder esquivar l'infern.
S'ha fet servir aquesta paràbola a favor d'una tolerància religiosa limitada. De fet Luter argumenta que si l'església arrenca violentament el que considera heretgia, no dona l'oportunitat de salvar-se a la persona errada. Només Déu té aquest poder final de separar els bons dels pecadors.
La paràbola s'insereix en un fragment on Mateu descriu el Regne del Cel i inclou altres històries com la paràbola del tresor amagat o la paràbola del gra de mostassa, entre d'altres. Com en altres ocasions. Jesús empra metàfores provinents de la vida quotidiana, concretament del camp, per ser familiars a la seva audiència. Es considera el tercer discurs de Mateu i comprèn un seguit de paràboles que ocupen gran part del capítol 13, entre les quals la comparació del blat i el jull es col·loca en segon lloc, després de la paràbola del sembrador que dona el marc conceptual per a la interpretació general.

## Referències

* ↑ Mateu 13:24-30
* ↑ Schaff, Philip. Nicene and Post-Nicene Fathers: Series I/Volume X/The Homilies of St. John Chrysostom [Consulta: 10 març 2019].
* ↑ John Nolland, The Gospel of Matthew: A commentary on the Greek text, Eerdmans, 2005, ISBN 0802823890
Paràboles de Jesús del Nou Testament :
# Luci Licini Sura (govern de Trajà)

* No s'ha de confondre amb Luci Licini Sura (arc de Berà).
Luci Licini Sura (Tàrraco, p. 40 dC - Roma, 108 $^{(Gregorià)}$) va ser un polític i senador romà. Formava part de la gens Licínia.
Va ser cònsol per tres vegades, primer cònsol sufecte l'any 98 i ordinari el 102 i el 107, o segons altres fonts va ser-ho els anys 102, 104 i 107. Va obtenir els honors del triomf com ho prova la seva inscripció i estàtua del Fòrum Trajà a Roma.
És possible que a Barcelona se’l commemorés amb solemnitat, segons sembla desprendre's dels fragments epigràfics recuperats en aquella ciutat. Era un dels més íntims amics de Trajà i per les seves recomanacions com a successor a l'emperador Nerva va tenir un paper decisiu en la seva designació com a hereu. Després va usar la seva influència per a aconseguir que Trajà nomenés successor a Hadrià i per això s'ha dit que va posar dos emperadors al tron.
Trajà li va manifestar sempre un gran respecte, i el va utilitzar sovint per redactar els seus discursos. Quan va morir li va decretar funeral públic i construcció d'uns banys a la seva memòria. Luci Licini Sura va morir l'any 110 i va ser un home de gran prestigi a Roma, tal com es palesa en els escrits dels seus contemporanis Plini el Vell i Marc Valeri Marcial i, també, posteriorment, de l'historiador grec Dió Cassi que diu que va ser ambaixador davant Decèbal a la guerra de Dàcia. Plini el Jove el va escriure per preguntar-li la seva opinió sobre l'existència dels fantasmes.

## Referències

* ↑ Vides catalanes que han fet història. 1. ed. Barcelona: Edicions 62, 2020. ISBN 978-84-297-7884-7.
* ↑ Museu Nacional Arqueològic de Tarragona "Arc de Berà", 1984.
* ↑ Cartes de Plini, Volum VII, 27
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1165.
| Precedit per: Lucius Ceionius Commodus Verus i Sextus Vettulenus Civica Cerialis | Cònsol de l'Imperi Romà amb Juli Servià 102 | Succeït per: Marc Ulpi Trajà i Marcus Laberius Maximus |
| Precedit per: Marc Ulpi Trajà i Quintus Articuleius Paetus | Cònsol de l'Imperi Romà amb Gai Soci Seneció 107 | Succeït per: Anni Gal i Marcus Appius Bradua |
# Plaça de la Independència

«Plaça de la Independència» té aquests significats:
* Plaça de la Independència, plaça d'Alacant
* Plaça de la Independència (Castelló de la Plana)
* Plaça de la Independència (Kíev)
* Plaça Independència (Montevideo)
# Antípatre de Derbe

Antípatre de Derbe grec antic: Ἀντίπατρος, llatí: Antipater) fou un tirà de Derbe (Licaònia). Era amic de Ciceró, que va intercedir davant el procònsol d'Àsia Quint Marci Filip que s'havia enfrontat amb Antípatre i tenia els seus fills com a ostatges.
Amintes de Galàcia el va assassinar per apoderar-se del seu domini.

## Referències

* ↑ Antipater a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 202
# Koposov II

Koposov II és un cúmul globular de baixa lluminositat a la constel·lació dels Bessons en l'halo de la Via Làctia. Va ser descobert, juntament amb grup globular Koposov I per S. Koposov et al. el 2007. Koposov I i Koposov II van ser descrits pels seus descobridors com els "cúmuls globulars de lluminositat més baixa que orbiten la Via Làctia," juntament amb AM 4, Palomar 1, i Whiting 1.

## Referències

* 1 2 Ralf-Dieter Scholz «Global survey of star clusters in the Milky Way» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 01-10-2013, pàg. 53–53. DOI: 10.1051/0004-6361/201322302.
* 1 2 «Reinvestigating the clusters Koposov 1 and 2». Astronomical Journal, 2014, pàg. 19. DOI: 10.1088/0004-6256/148/1/19.
* ↑ Koposov, S.; de Jong, J.T.A.; Belokurov, V.; Rix, H.-W.; Zucker, D.B. The Astrophysical Journal, 669, 1, 2007, pàg. 337–342. arXiv: 0706.0019. Bibcode: 2007ApJ...669..337K. DOI: 10.1086/521422.
# Lophuromys rahmi

Lophuromys rahmi és un rosegador del gènere Lophuromys que viu a les selves pluvials de muntanya a l'est de la República Democràtica del Congo (zona Kivu) i Ruanda a més de 1.800 metres d'altitud. Aquesta espècie pertany al subgènere Lophuromys.
L. rahmi és un Lophuromys de mida petita amb la cua curta i les potes i orelles extremament curtes. La part superior del cos és marró vermell fosc i la part inferior vermell clar. El pelatge és bastant dur. La llargada corporal és d'entre 95 i 116 mm, la llargada de la cua d'entre 48 i 56 mm, la llargada de les potes posteriors d'entre 13 i 18 mm, la llargada de les orelles d'entre 10 i 15 mm i el pes d'entre 30 i 45 grams.
Aquesta espècie menja sobretot larves d'insectes, però també llavors i arrels. La majoria dels exemplars descoberts són mascles, tot i que també foren trobades cinc femelles embarassades, cadascuna amb dos embrions.

## Bibliografia

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.