OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fusta dura

La fusta dura és un tipus de fusta que prové d'arbres del grup de les angiospermes (més específicament de les angiospermes no monocotiledònies). Aquests arbres en les zones temperades i boreals són normalment de fulla ampla i caducifolis però en els tròpics i sub-tròpics són perennifolis.
La fusta dura contrasta amb la fusta tova (la qual prové de gimnospermes). Les fustes dures no són necessàriament més dures que les fustes toves (hi ha un ampli rang de duresa) per exemple, la fusta de balsa és més tova que la majoria de les fustes toves, mentre que el teix té una fusta molt dura.
No s'ha de confondre el terme fusta dura amb el duramen que és una part del tronc que pot ser de fustes classificades com toves o classificades com dures.

## Aplicacions

Les fustes dures tenen moltes aplicacions incloent: combustible, eines, la construcció d'edificis, la construcció de barques, fabricació de mobles, instruments musicals, parquets, botes, fer-ne carbó vegetal, etc. La fusta dura tendeix a ser més cara que la fusta tova, per exemple per a fer portes, més econòmiques, amb l'aparença de ser de fusta dura es fan servir plaques de fusta dura que recobreixen el nucli de fusta tova. La major densitat de la fusta dura la fa adequada per als instruments musicals.
En les fogueres i per fumar aliments les fustes dures com les d'alzines, roures o cirerers són més adequades que les toves (com les dels pins) donat que tendeixen a cremar amb més força i durant més temps.

## Bibliografia

* Schweingruber, F.H. (1990) Anatomie europäischer Hölzer—Anatomy of European woods. Eidgenössische Forschungsanstalt für Wald, Schnee und Landscaft, Birmensdorf (Hrsg,). Haupt, Bern und Stuttgart.
* Timonen, Tuuli (2002). Introduction to Microscopic Wood Identification. Finnish Museum of Natural History, University of Helsinki.
* Wilson, K., and D.J.B. White (1986). The Anatomy of Wood: Its Diversity and variability. Stobart & Son Ltd, London.

## Enllaços externs

* Center for Wood Anatomy Research Arxivat 2005-12-14 a Wayback Machine.
# Aphanelytrum

Aphanelytrum és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* Aphanelytrum procumbens Hack.
# Hello Kitty

* Per a altres significats, vegeu «Hello Kitty (cançó d'Avril Lavigne)».
Hello Kitty (ハローキティ Harō Kiti) és un personatge de ficció amb forma de gat produït per la companyia japonesa Sanrio, famós per decorar diversos objectes encarats a ser regals per a nenes/nens Va ser dissenyada per Ikuko Shimizu basant-se en bobtail japonès i el primer producte, un moneder de vinil, es va llançar al Japó en 1974 i als Estats Units en 1976. Després del primer disseny realitzat per Shimizu, Yuko Yamaguchi va esdevenir la dissenyadora oficial de Hello Kitty i duu més de vint anys dissenyant tota mena de productes, accessoris i complements de Hello Kitty.
El personatge és una gata blanca amb forma antropomorfa i molt geomètrica, amb un distintiu llaç o altra decoració en la seva orella esquerra. En 1976 va obtenir drets d'autor i actualment és una marca coneguda globalment. La línia de Hello Kitty genera un 250 milions d'euros anuals per la venda de llicències. Existeix un parc temàtic oficial propietat de Sanrio, conegut com a Sanrio Puroland.

## Referències

* ↑ «Hello Kitty grows up: How Japan's Sanrio has expanded the character's empire» (en anglès). Daily Finance, 19-03-2010. [Consulta: 24 agost 2011].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Hello Kitty. (anglès)
* Comunitat oficial de Hello Kitty Arxivat 2018-11-05 a Wayback Machine. (anglès)
# Piz Badile

Piz Badile en alemany, Pizzo Badile en italià és una muntanya de 3.308 msnm del cantó dels Grisons a Suïssa, i la regió de la Llombardia a Itàlia. La frontera entre els dos països passa per la carena del cim.
És el cim més imponent del grup de la Bondasca, encara que superat en altitud pel veí Piz Cengalo, que és 66 metres més alt. És de roca granítica.
La seva cara nord-est, referida habitualment i errònia com a "cara nord" està orientada a la val Bregaglia suïssa, prop de Soglio, i és considerada una de les sis grans cares nord dels Alps. S'alça 700 metres, entre dues llengües de gel, el "vadrec da la Turbinasca" a l'oest i el "vadrec dal Cengal" a l'est (vadrec és la denominació d'una llengua de gel en el dialecte de la Bregaglia). El nom de la muntanya, en deriva de l'aparença trapezoïdal de la paret nord-est vista des de la Val Bregaglia, ja que Badile significa pala.

## Història d'escalada

La primera ascensió del Piz Badile va ser per W. A. B. Coolidge amb els guies François Devouassoud i Henri Devouassoud el 27 de juliol de 1867 per l'aresta sud. La muntanya havia cridat per primera vegada l'atenció dels alpinistes britànics Douglas Freshfield de la dècada de 1860. Va donar-los el nom de 'bessons grisos' al Piz Badile i Piz Cengalo, i va fer la primera ascensió al Piz Cengalo el 1866.
Les dues vies clàssiques del Piz Badile són l'aresta nord i la via Cassin a la cara nord-est. L'aresta nord, la Badilekante, va ser explorada per primera vegada en solitari pel guia suís Christian Klucker l'any 1892 (Klucker més tard va fer la primera ascensió de la carena oest-sud-oest del Badile amb Anton von Rydzewski i M. Barbaria el 14 de juny de 1897). Després de diversos intents infructuosos de cordades italianes el 1911, la cresta (IV, un pas de V−) finalment fou vençuda per Alfred Zürcher amb el guia Walter Risch el 4 d'agost de 1923. F. l'Orsa i André Roch van trobar un línia més directa a l'aresta en la segona ascensió (18 de juliol de 1926).
La via més popular de la cara nord-est és la Cassin (V+/A0 o VI+), anomenada així pel primer ascensionista Riccardo Cassin, que la va escalar amb V. Ratti i G. Esposito, juntament amb la cordada de Como de Mario Molteni i Giuseppe Valsecchi del 14 al 16 de juliol de 1937. Molteni i Valsecchi ja estaven a la cara quan Cassin i el seu grup van començar, però es van unir posteriorment. En aquest famós episodi èpic alpina, Molteni va morir d'esgotament i exposició al cim, mentre que Valsecchi va morir en baixar per l'aresta sud just abans d'arribar a la cabana.

## Galeria

* Vista per sobre de Soglio dels pics Sciora (esquerra), Piz Cengalo (esquerra al centre) i Piz Badile (centre)
* Piz Badile des de la Val Bondasca
* Piz Badile i la cabana Giannetti des del sud

## Cabanes

* Cabana Giannetti (2.534 m)
* Cabana Sasc Furä (1.904 m)
* Cabana Sciora (2.118 m)

## Referències

* 1 2 3 Collomb, Robin, Bregaglia West, Goring: West Col Productions, 1988
* ↑ Engel, Claire, Mountaining in the Alps, Londres: George Allen i Unwin, 1971

## Enllaços externs

* Piz Badile a SummitPost
* Piz Badile a Hikr
* Un relat d'una ascensió de la cara nord-est del Piz Badile el 1961
# Karol Domagalski

Karol Andrzej Domagalski (Skała, Petita Polònia, 9 d'agost de 1989) és un ciclista polonès, professional des del 2012. Actualment milita a l'equip ONE Pro Cycling.

## Palmarès

* 2009
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Palència
* 2011
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Salamanca
* 2016
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Corea
* 2017
** 1r al Gran Premi dels Marbrers

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2014. 124è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Vilamajor (Tona)

Vilamajor és una masia de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casal amb teulada a dues vessants sota un turonet anomenat serra de la Bassa, que s'aixeca a la banda de ponent d'aquest mas, on estava situada l'anterior casa forta o Domus; destaca a la façana principal un gran portal dovellat i finestres de pedra treballada. Al davant d'aquesta façana hi ha un mur que conforma una lliça.
A la façana dreta hi ha finestres d'estil gòtic amb motius característics com els rosetons, dos petits carots i formes lobulades. També dins la casa hi ha dos portals gòtics amb motius vegetals. Darrere la casa una finestra treballada amb pedra vermella i una cisterna.

## Història

Es tractava d'una gran vila rural, una Villa major que, a semblança de Vilageriu, tenia una fortalesa pròpia per a defensar els súbdits que depenien d'ella. De la Domus en resta un bon tros de mur romànic al turonet de ponent. L'actual mas sembla que va ser construït a finals del segle xviii i s'aprofitaren finestrals, llindes gòtiques de portalades i d'altres elements de l'antiga fortalesa, tot desplaçant el seu emplaçament. La fortalesa havia estat reconstruïda a finals del segle xv.
A la guerra del Francès Vilamajor fou durament castigada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Masia Vilamajor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Fusta de planxar

La fusta de planxar, també coneguda com a taula de planxar, post de planxar o post d'allisar, és un suport que s'utilitza per a allisar roba que consta bàsicament de dues peces:
* Una superfície plana, llarga i estreta fabricada generalment d'alumini sobre la qual es col·loquen les peces per planxar. A l'extrem hi ha un suport metàl·lic on es recolza la planxa mentre s'escalfa i mentre es prepara la roba.
* Un cavallet metàl·lic. És una estructura de quatre potes rígides plegable, rematada als extrems per uns protectors de plàstic que eviten el seu lliscament. És regulable en alçada, ja que una secció de la base bascula lliurement i es pot subjectar a un dels enganxalls presents a la fusta per sota. Com més allunyat estigui del centre, a menor altura es col·locarà la fusta.
La fusta se sol cobrir amb una funda ignífuga sobre la qual es recolzaran les peces.

## Història

Antigament, s'emprava el terme post de planxar, ja que el suport utilitzat per planxar consistia en un mer tauler sense potes de suport. Abans de la difusió de taules amb estructura, les mestresses de casa col·locaven una simple post de fusta als respatllers de dues cadires o simplement el recolzaven a les taules de cuina per allisar les seves peces. Al segle xix hi ha força literatura aconsellant sobre les mesures ideals de les posts de planxar, els millors materials per confeccionar-les i amb quina superfícies havien de ser cobertes.
Les fustes amb estructura incorporada, tal com les coneixem actualment, no van arribar fins a l'època victoriana. La primera patent als Estats Units per a un estri semblant es remunta als anys 1860. Des d'aquell moment es van desenvolupar diversos models d'estris de planxar i taules plegables. Els inventors van presentar a més a més patents per a taules d'ús específic per a planxar mànigues o barrets.

## Vegeu també

* Planxa de roba
* Centre de planxada
* Planxada extrema
* Santes mestresses de casa

## Referències

* ↑ Història de la post de planxar
# Hello World (pel·lícula)

Hello World (ハロー・ワールド) és una pel·lícula de drama romàntic de ciència-ficció japonesa del 2019 dirigida per Tomohiko Itō a partir d'un guió original escrit per Mado Nozaki. Produïda per Graphinica i distribuïda per Tōhō, la pel·lícula està ambientada en un Kyoto futurista on un estudiant de secundària anomenat Naomi Katagaki es troba amb una persona que afirma ser ell mateix, que ha viatjat en el temps de 10 anys en el futur per salvar una companya de classe anomenada Ruri Ichigyo. Es va estrenar a la plataforma AnimeBox el 14 de juliol de 2023 amb doblatge en català.
La pel·lícula és protagonitzada per Takumi Kitamura, Tōri Matsuzaka i Minami Hamabe. El desembre de 2018, Itō va anunciar que dirigiria la pel·lícula juntament amb Nozaki i el dissenyador d'animació de personatges Yukiko Horiguchi, convertint-se en la seva primera pel·lícula fora de la sèrie Sword Art Online que dirigiria.
Hello World es va estrenar a Kyoto l'11 de setembre de 2019 i es va estrenar als cinemes japonesos el 20 de setembre. La pel·lícula va recaptar més de 25 milions de dòlars a tot el món, i els crítics van elogiar la direcció i l'animació. La pel·lícula va ser novel·litzada, se'n van editar dues adaptacions de manga i una sèrie d'anime derivada.

## Argument

És l'any 2027 i la ciutat de Kyoto ha experimentat un immens avanç tecnològic. Allà hi viu en Naomi Katagaki, un tímid i indecís estudiant de secundària amant dels llibres. Un bon dia, a en Naomi se li apareix al davant un home que tan sols pot veure ell i que assegura que és el seu jo de deu anys en el futur. D'acord amb el Naomi del futur, d'aquí a tres mesos començarà a sortir amb la seva companya Ruri Ichigyo, però morirà en un tràgic accident. Així doncs, li demana que l'ajudi a salvar-la i d'allà en neix una curiosa camaraderia entre el Naomi del present i el del futur. De mica en mica, el Naomi del present anirà descobrint el fatal destí de la Ruri, el veritable propòsit del Naomi del futur i el gran secret ocult d'aquest món.

## Referències

* ↑ Correa, Alejo. «Hello World y Seven Days War con doblaje en catalán en Anime Box» (en castellà), 17-07-2023. [Consulta: 18 juliol 2023].
* ↑ «アニメーション映画『HELLO WORLD』　北村匠海×松坂桃李×浜辺美波インタビュー» (en japonès), 19-09-2019. Arxivat de l'original el 12 setembre 2021. [Consulta: 12 setembre 2021].
* ↑ «和装の北村匠海、松坂桃李、浜辺美波が「HELLO WORLD」京都プレミアに登場» (en japonès). Natalie, 11-09-2019 [Consulta: 13 setembre 2021].
* ↑ Mateo, Alex «Hello World Film Gets Spinoff Anime Another World». Anime News Network, 23-08-2019 [Consulta: 15 setembre 2021].
* ↑ «Hello World». Desdelsofà.cat. [Consulta: 17 juliol 2023].
# Mas Margall (Siurana)

El Mas Margall és una masia de Siurana (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia aïllada situada al carrer de Baix. Aquesta construcció ha estat restaurada recentment fet que ha fet desaparèixer molts elements originals. Destaquen de la construcció dos paredats diferents, un amb pedra i l'altre amb maó. Les obertures són en arc de mig punt pràcticament en la seva totalitat. Cal destacar la coberta en dos alçats diferents. Una de les façanes té un porxo amb arcs rebaixats.

## Referències

* ↑ «Mas Margall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 maig 2020].
# Plectrohyla crassa

Plectrohyla crassa és una espècie de granota endèmica de Mèxic.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Fordham et al (2006). Plectrohyla crassa. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 6 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Karoi (Mewar)

Karoi fou una thikana de l'estat de Mewar.
La família governat era noble, però de tercera classe i descendia del maharana Sangram Singh II (1716-1754). La dinastia de Karoi era una de les cinc cases (haveli, en el sentit de nissaga) originades en Sagram Singh II. Pertanyien al clan sidòdia dels rajputs.
# Vilamada

Vilamada (en francès Villemade) és un municipi del departament francès Tarn i Garona, a la regió d'Occitània del sud-oest de França.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 501 | 523 | 541 | 561 | 634 | 673 | 677 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Francis Labruyere | MRG |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Gens Herènnia

La gens Herènnia (llatí: Herennia gens) va ser una gens romana d'origen samnita que inicialment s'havien establert a Campània i finalment van esdevenir una gens plebea a Roma. Eren una família important a Itàlia, i eren els patrons dels Maris (la família de Gai Màrius).
Un cert Herenni, esmentat per Titus Livi (23.43), va ser senador a Nola a la Campània. Marc Herenni, esmentat per Plini el Vell, va ser decurió a Pompeia cap a l'any 63 aC. Exsisteixen monedes amb el nomen Herenni i el cognomen Sícul, i consta algun Herenni a Leptis Magna (Tripolitana) com a comerciant, activitat a la qual es va dedicar almenys una branca de la família especialment a Sicília i Àfrica, comprant i exportant silfi o ferula Tingitana.
Els Fasti en parlen per primera vegada l'any 93 aC, i va ser sota l'imperi quan van exercir els principals càrrecs provincials i militars de l'època. La dona de l'emperador Deci, Herènnia Etruscil·la, formava part d'aquesta família. Sota la república van usar els cognomina Balb, Bas, Cerpini (Cerpinius), Ponti i Sícul.
Com a totes les famílies d'origen sabèl·lic el nom patern s'unia al de la mare o la dona, i així per exemple el fill de Cerrí i de Minía Pacul·la era Mini Cerrí, i per matrimoni amb Herènnia es convertia en Herenni Cerrí. El fil de l'emperador Deci i Herènnia es va dir Herenni Etrusc Messi Deci.
Els principals personatges van ser:
* Gai Herenni, triumvir a Placentia
* Herenni Bas, senador de Nola a Campània.
* Herenni Cerrí, dirigent de la Bacanàlia
* Marc Octavi Herenni, comerciant romà
* Gai Herenni, patró de la família dels Maris
* Marc Herenni, cònsol el 93 aC
* Gai Herenni, magistrat romà
* Tit Herenni, banquer de Leptis Magna
* Gai Herenni, escriptor romà
* Marc Herenni, decurió de Pompeia
* Gai Herenni, magistrat romà
* Marc Herenni Picent, cònsol sufecte el 34 aC.
* Herenni Capitó, governador romà

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 406-407.
# Apol·loni d'Afrodísies

Apol·loni d'Afrodísies (en grec antic: Άπολλώνιος, llatí: Apollonius) va ser, segons la Suïda, un historiador i gran sacerdot nascut a Afrodísies, a Cilícia.
Es diu que va escriure una obra sobre la ciutat de Tral·les, una segona sobre Orfeu i els misteris òrfics i una altra sobre la història de Cària, de la qual Esteve de Bizanci menciona el divuitè llibre.

## Referències

* ↑ 4.Apollonius of Aphrodisias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 238
# Oakfield (Maine)

Oakfield és una població dels Estats Units a l'estat de Maine (EUA). Segons el cens del 2000 tenia 732 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oakfield tenia 732 habitants, 317 habitatges, i 209 famílies. La densitat de població era de 8 habitants/km².
Dels 317 habitatges en un 25,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,4% hi vivien parelles casades, en un 5,7% dones solteres, i en un 33,8% no eren unitats familiars. En el 28,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,3% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 25,5% entre 25 i 44, un 28,1% de 45 a 60 i un 20,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.859 $ i la renda mediana per família de 30.556 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.028 $ mentre que les dones 17.500 $. La renda per capita de la població era de 12.951 $. Entorn del 10,7% de les famílies i el 14,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oakfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 15 de febrer 2020. [Consulta: 7 d’agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oakfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Tancament de Caixes

El Tancament de Caixes fou una protesta dels botiguers i dels industrials de Barcelona el 20 d'octubre de l'any 1899 contra la llei del Gabinet de Francisco Silvela i del seu ministre d'Hisenda Raimundo Fernández Villaverde. Va consistir a donar de baixa els establiments comercials i indústries per tal de deixar de pagar la contribució sense que fos il·legal. La protesta fou encapçalada pel Dr. Bartomeu Robert i Yarzábal, batlle de la ciutat de Barcelona.
L'acció va ser una conseqüència de la crisi colonial del 1898, que va portar el govern espanyol a imposar uns pressupostos restrictius acompanyats d'una alça d'impostos per a compensar el dèficit. La protesta fou sobretot contra l'impost d'Utilitats del capital i del treball i el de cèdules personals, amb uns tipus més alts a Barcelona que a Madrid. Aquest fet va crear un sentiment d'engany entre la burgesia catalana, ja que havien militat amb els partits dinàstics tradicionalistes que van ser els que més es van ressentir al contrari que Madrid que, amb un model de treball més progressista, va patir una mica menys les conseqüències.
La Junta de la Lliga de Defensa Industrial i Comercial va realitzar la convocatòria de la protesta. Es constituí una Junta Sindical Permanent, elegida per la representació de més de cinquanta gremis de Barcelona. La protesta s'escampà per Sabadell, Mataró, Manresa i Vilafranca i alguns comerciants foren tancats a la presó per no haver pagat les contribucions.

## Conseqüències

El tancament de caixes va suposar la dimissió abans de signar els embargaments, de l'alcalde de Barcelona, Dr. Bartomeu Robert i la dels ministres del Govern d'Espanya Manuel Duran i Bas i Camilo García de Polavieja y del Castillo. Davant d'aquest escenari, l'Estat va decretar l'estat de guerra a Catalunya i va il·legalitzar la Lliga de Defensa Industrial i Comercial. La premsa de Madrid va aplaudir aquestes mesures dràstiques, ja que veia en el Tancament de Caixes un moviment separatista de gran abast que calia combatre per tots els mitjans. Alguns comerciants catalans van ser empresonats i es van confiscar establiments per a atemorir els que encara es negaven a pagar les contribucions. Finalment, les pèrdues econòmiques i el risc que patien els comerciants van fer que el moviment claudiqués. El sector de la burgesia que havia creat la Junta Regional d'Adhesions al Programa del General Polavieja va evolucionar ràpidament cap al regionalisme polític, que va desembocar en la creació de la Unió Regionalista. Aquest grup, fundat l'any 1899 i presidit pel doctor Robert, va esdevenir dos anys més tard la Lliga Regionalista, que seria el nucli del catalanisme polític que marcaria el segle xx.

## Referències

* ↑ «Tancament de Caixes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Tasis i Marca, Rafael. Els jocs florals de Barcelona en l'evolució del pensament de Catalunya (1859-1958). Diputació de Barcelona, 1997, p. 241. ISBN 8477945330.
* ↑ Museu d'Història de Catalunya. Escolta Espanya: Catalunya i la crisi del 98. Proa, 1998, p. 116. ISBN 8439344678.

## Vegeu també

* Història de Barcelona

## Enllaços externs

* Text del Tancament de Caixes