OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Neolloydia

Neolloydia és un gènere de plantes que pertany a la família de les cactàcies. El nom botànic del gènere honra al botànic Francis Ernest Lloyd (1868-1947). L'addició "Neo" era necessari perquè el nom ja estava assignat al gènere Lloydia que pertany al gènere de les liliàcies.

## Descripció

Són petites espècies de baix creixement del gènere Neolloydia, de forma individual o formen coixins solitaris. Les tiges verdes són lleugerament de color groguenc blanquinós, normalment tenen l'àpex llanós i tenen forma esfèrica a cilíndrica. Amb un diàmetre de 6,3 centímetres assoleixen altures d'entre 5 i 24 centímetres. Les costelles són quasi inexistents o inexistents. Les forma còniques de 3 a 10 mil·límetres de llarg, berrugues de 6 a 10 mm d'ample, però, són diferents. Els dimòrfics, de 3 a 5 mil·límetres de diàmetre gran arèoles són de 8 a 12 mm de distància entre si i tenen un solc a l'arèola. Tenen entre 1 a 2 espines centrals, rarament 6, que també poden estar absents, són variables, del negre al marró vermellós, rectes i verticals. Fan entre 5 a 25 mil·límetres de llarg. Les espines rectes radiants són tots de color blanc o blanquinós amb una punta fosca i assoleixen una longitud de 5 a 7 mm.
Les flors són més aviat petites, en forma d'embut són de color porpra, de 2 a 3 centímetres de llarg amb un diàmetre de 4 a 6 centímetres. Els seus hipants són nus.
Els fruits tenen un color El verd tot l'any, després es converteixen verdosos marrons quan estan nus, sense trencar i tenen un diàmetre de 4 a 5 mil·límetres. Contenen, en forma de pera, llavors berrugoses negres.

## Sistemàtica i distribució

L'àrea de distribució del gènere Neolloydia s'estén des de l'oest de Texas (EUA), al sud a través del desert de Chihuahua al nord de l'estat mexicà de Querétaro.
La primera descripció de l'espècie va ser el 1922 per Nathaniel Lord Britton i Joseph Nelson Rose. L'espècie tipus del gènere és Mammillaria conoidea. El gènere inclou les espècies:
* Neolloydia conoidea (DC.) Britton & Rose
* Neolloydia inexpectata D.Donati
* Neolloydia matehualensis Backeb.

## Sinonímia

* Napina Fric (nom. inval.)
* Pseudosolisia Y.Itô (nom. inval.)

## Referències

* ↑ N. L. Britton, J. N. Rose: Two new genera of Cactaceae. In: Bulletin of the Torrey Botanical Club. Band 49, 1922, S. 251–252 (online).
* ↑ Edward F. Anderson. Das große Kakteen-Lexikon (en alemany). Stuttgart: Eugen Ulmer KG, 2005, p. 441-442. ISBN 3-8001-4573-1.
* ↑ Davide Donati: A new, unexpected species belonging to the genus Neolloydia Br. & R.: Neolloydia inexpectata D. Donati sp. nov. In: Piante Grasse. Band 32, Nummer 3, 2012, S. 2–9 (PDF Arxivat 2013-07-27 a Wayback Machine.).

## Bibliografia

* Edward F. Anderson: Das große Kakteen-Lexikon. Eugen Ulmer KG, Stuttgart 2005 (übersetzt von Urs Eggli), ISBN 3-8001-4573-1, S. 441-442.
* Edward F. Anderson: A revision of the genus Neolloydia B. & R. (Cactaceae). In: Bradleya. Band 4, 1986, S. 1–28.
# Anna Alabart i Vilà

Anna Alabart i Vilà (1942-2012) fou una economista, urbanista i catedràtica de sociologia urbana a la Facultat d'Economia i Empresa de la Universitat de Barcelona.

## Trajectòria

Va dedicar la seva carrera a promoure la sociologia d'una manera transversal i multidisciplinar, defensant un model de ciutat sostenible, treballant per reduir les desigualtats socials. Es va dedicar a estudiar quins són els mecanismes polítics i urbanístics que afavoreixen o combaten les desigualtats socials.
Militant del PSUC i antifranquista, va entrar en contacte amb l'activisme veïnal a l'AVV Esquerra de l'Eixample. Com a activista, va dedicar el seu temps a la millora dels barris de Barcelona, sent una de les personalitats destacades de la Federació d’Associacions de Veïns de Barcelona, i una de les impulsores de mapa de barris de la ciutat.
Més endavant, en el marc dels Jocs olímpics d'estiu de 1992 va impulsar el concepte de «la Barcelona dels barris», com una campanya per combatre desigualtats i desequilibris, més enllà d'una visió de la ciutat com a aparador.

## Llegat

L'abril de 2013 va rebre un homenatge pòstum a la Casa Golferichs. El 2016 es va donar el seu fons personal a la Universitat de Barcelona. Està format per uns 800 documents que constitueixen el Fons Bibliogràfic Anna Alabart Vilà (1942-2012). El mateix dia també es va fer donació del fons donat per la seva parella, Miquel Caminal i Badia.
Des de 2018 el Col·legi de Professionals de la Ciència Política i de la Sociologia de Catalunya atorga els Premis Miquel Caminal i Anna Alabart als millors Treballs de Final de Grau de les titulacions de Ciència Política, Gestió i Administració Pública, Sociologia, Relacions Internacionals, Seguretat i Filosofia, Política i Economia amb l'objectiu d'identificar i reconèixer el talent emergent.
El març de 2023, va ser una de les personalitats homenatjades per l'Ajuntament de Barcelona en la campanya Ciutat de Dones.

## Referències

* ↑ Vázquez, David García «Anna Alabart y el ‘Dret a la Ciutat’» (en castellà). El País [Madrid], 29-11-2013. ISSN: 1134-6582.
* 1 2 «El movimiento vecinal de Barcelona homenajea a Anna Alabart» (en castellà), 03-04-2013. [Consulta: 17 agost 2022].
* ↑ «MOR LA SOCIÒLOGA ANNA ALABART», 01-01-2013. [Consulta: 17 agost 2022].
* ↑ «En el fallecimiento de la profesora, socióloga urbana y luchadora Anna Alabart – Rebelion» (en castellà). [Consulta: 17 agost 2022].
* ↑ «Donacions al CRAI Biblioteca d'Economia i Empresa | Centre de Recursos per a l'Aprenentatge i la Investigació - CRAI UB». [Consulta: 17 agost 2022].
* 1 2 «PREMI MIQUEL CAMINAL I ANNA ALABART ALS MILLORS TFG DE CIÈNCIA POLÍTICA I SOCIOLOGIA», 20-06-2018. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ «Biografies». Ciutat de Dones. Ajuntament de Barcelona, 01-03-2023. Arxivat de l'original el 2023-03-25. [Consulta: 19 abril 2023].

## Vegeu també

* Viquiprojecte:Ciutat de dones

## Enllaços externs

* Els moviments socials urbans a Catalunya Arxivat 2022-08-17 a Wayback Machine., Anna Alabart Vilà PDF
# Deposició per pulverització

La deposició per pulverització catòdica (amb acrònim anglès PVD) és un mètode de deposició física de vapor de pel·lícula fina pel fenomen de la pulverització. Això implica expulsar material d'un "objectiu" que és una font sobre un "substrat" com una oblia de silici. Ès la reemissió del material dipositat durant el procés de deposició mitjançant bombardeig d'ions o àtoms. Els àtoms expulsats de l'objectiu tenen una àmplia distribució d'energia, normalment fins a desenes d'eV (100.000 K). Els ions sputtered (normalment només una petita fracció de les partícules expulsades s'ionitzen, de l'ordre de l'1 per cent) poden volar balísticament des de l'objectiu en línies rectes i impactar energèticament sobre els substrats o la cambra de buit (provocant la reactivació). Alternativament, a pressions de gas més altes, els ions xoquen amb els àtoms de gas que actuen com a moderadors i es mouen de manera difusa, arribant als substrats o a la paret de la cambra de buit i condensant-se després de patir una caminada aleatòria.
Tota la gamma, des de l'impacte balístic d'alta energia fins al moviment termalitzat de baixa energia, és accessible canviant la pressió del gas de fons. El gas de pulverització és sovint un gas inert com l'argó. Per a una transferència d'impuls eficient, el pes atòmic del gas polsador hauria d'estar proper al pes atòmic de l'objectiu, de manera que per a la poltrona catòdica d'elements lleugers és preferible el neó, mentre que per als elements pesats s'utilitza criptó o xenó. Els gasos reactius també es poden utilitzar per polsar compostos. El compost es pot formar a la superfície objectiu, en vol o sobre el substrat depenent dels paràmetres del procés. La disponibilitat de molts paràmetres que controlen la deposició de la polsadora fan que sigui un procés complex, però també permet als experts un gran grau de control sobre el creixement i la microestructura de la pel·lícula.

## Referències

* ↑ Gregoire, J. M.; Lobovsky, M. B.; Heinz, M. F.; DiSalvo, F. J.; van Dover, R. B. Physical Review B, 76, 19, 26-11-2007, pàg. 195437. Bibcode: 2007PhRvB..76s5437G. DOI: 10.1103/PhysRevB.76.195437.
* ↑ Kester, Daniel J.; Messier, Russell (en anglès) Journal of Materials Research, 8, 8, 01-08-1993, pàg. 1928–1937. Bibcode: 1993JMatR...8.1928K. DOI: 10.1557/JMR.1993.1928. ISSN: 2044-5326.
* ↑ «An Overview of Sputtering Deposition | Technological knowledge» (en anglès). https://www.sputtertargets.net,+23-04-2019.+[Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ Tong, Xingcun Colin. PhD (en anglès). Schaumburg, IL: Springer International Publishing, 2014, p. 42. ISBN 978-3-319-01549-1.
* ↑ «An Overview of Sputtering Deposition | Technological knowledge» (en anglès). https://www.sputtertargets.net/,+23-04-2019.+[Consulta: 22 octubre 2022].
# Fílino

Fílino (en rus: Филино) és un poble (un possiólok) del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 489 habitants. Pertany al districte rural de Dalneretxenski.

## Referències

* ↑ Законодательное собрание Приморского края. Сборник «Муниципальные образования Приморского края»
# Restaurant El Trull

El Restaurant El Trull és una obra de la Sénia (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, de planta i dos pisos. La planta ha estat modificada modernament per instal·lar-hi el restaurant. A la façana, planta amb dues portes i una finestra petita, que no corresponen a l'original; en el 1er. pis dos balcons, i en el segon quatre de més petits, ampitadors, tots amb portes d'arc escarser amb esplandit. A la part superior ràfec decorat amb rajoles fent puntes. Interessen les restes de l'antic molí de barra o "de sang" que hi havia a la planta de l'edifici: les dues moles de pedra amb les que es xafaven les olives, i la premsa de barra, feta de ferro, amb els cofins on es col·locava la pasta xafada de les olives per a què s'escorregués l'oli; la premsa es conserva intacta, però a la mola li falten alguns elements (es conserva la "solera" o pedra plantada, la mola o pedra jitada i l'eix central, de fusta).

## Història

Molí dit "de sang" o de barra, conegut amb el nom de "Molí Ballester", cognom de l'antic propietari. Té valor perquè és l'únic que es conserva al poble quasi intacte, almenys en les seves parts principals, el que permet fer-se una idea del seu funcionament. S’utilitzava encara després de la Guera Civil però ja amb un motor acoblat a les moles tot i que va ser un dels que va treballar fins més tard amb el sistema tradicional. El nom de "molins de sang" els venia del fet que la mola era moguda per tracció animal, i de barra perquè la premsa s'estrenyia per un mecanisme que feia moure una barra de fusta, primer per la força dels homes, després per uns instruments dits "plegadors". El sistema de molins de sang va començar a decaure a La Sénia cap a 1925, quan es van generalitzar els molins hidràulics, més ràpids i rendibles.

## Referències

* 1 2 «Restaurant El Trull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].

## Enllaços externs

* «Restaurant El Trull». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Íduna

Íduna o Ídun (en norrè, Iðunn amb el significat més probable de "sempre jove") és una de les deesses anses de la mitologia nòrdica. Íduna només apareix en l'Edda poètica, compilada al segle xiii d'antigues fonts tradicionals, i en l'Edda prosaica, escrita en el mateix segle per Snorri Sturluson. En totes dues fonts, la descriu com l'esposa del déu Bragui, i en l'Edda poètica se li dona també el rol de guardiana de les pomes que donen als déus l'eterna joventut.

## Referències

* ↑ «Mitologia norrena i celta | enciclopedia.cat». [Consulta: 29 maig 2024].
* ↑ Lindow, 198-199
# Trinquet Salvador Sagols

El Trinquet Municipal Salvador Sagols és el trinquet de capçalera de Vila-real (Plana Baixa, País Valencià).
Antigament anomenat "de Soriano", fou construït als anys 60 del segle XX i remodelat el 2007 una vegada és propietat municipal. Amb aquesta remodelació rep el nom de Salvador Sagols, pilotaire local de prestigi que jugà als diversos trinquets que a Vila-real existiren, així com als de la resta de la Plana i del País Valencià.
Amb la remodelació, el trinquet de Vila-real ha estat cobert, augmentant el seu aforament fins a 700 espectadors, convertint-se així en un modern trinquet. L'ex-pilotaire Pep Mezquita és l'actual trinqueter i responsable de l'escola de pilota. Dinamitzador de l'activitat al recinte esportiu promoguent partides nocturnes els divendres, a més de les clàssiques dels dimecres i divendres per la vesprada.
A més, el Trinquet Salvador Sagols acull partides oficials d'importants campionats i trofeus com el Circuit Bancaixa o la Copa Diputació de Castelló. També acull un dels campionats estivals de major prestigi, el Trofeu Vila-real CF.

## Referències

* ↑ El Trinquet, a la Vilapèdia
* ↑ El nou trinquet permetrà el seu ús durant tot l'any, al diari ADN de Castelló del 01/03/2007.
* ↑ Sagols Gavarri, Salvador, a la Vilapèdia
* ↑ «Tot a punt per al Trofeu Villareal CF». ValNet, 02-08-2017. Arxivat de l'original el 6 d’agost 2017. [Consulta: 6 agost 2017].

## Enllaços externs

* Ajuntament de Vila-real
# Daptone Records

Daptone Records és un segell discogràfic de música soul i funk creat per Gabriel Roth i Neal Sugarman i amb seu a Brooklyn (Nova York) Després de la desaparició del segell Desco Gabriel Roth es va unir a Neal Sugarman per crear una nova casa discogràfica, Daptone Records.A més de Sharon Jones i els Dap-Kings, Daptone ha gravat i llançat la música The Sugarman Three, The Budos Band, The Poets of Rhythm, The Daktaris, The Mighty Imperials, Lee Fields, Charles Bradley, Binky Griptite, i Naomi Davis. El nucli dur de la seua música són Dap-Kings. The Sugarman 3 inclou a Neal Sugarman, saxofon; Adam Scone, Hammond Organ; Al Street, guitarra; Rudy Albin, bateria; Dave Guy, trompeta.

## Discografia

| Artista | Títol | Número de catàleg | Data de llançament |
| Sharon Jones and the Dap-Kings | Dap Dippin' with Sharon Jones and the Dap-Kings | DAP-001 | 2002 |
| Sugarman Three & Co. | Pure Cane Sugar | DAP-002 | 2002 |
| The Mighty Imperials | Thunder Chicken | DAP-003 | 2003 (reissue) |
| Sharon Jones and The Dap-Kings | Naturally | DAP-004 | 2005 |
| The Budos Band | The Budos Band | DAP-005 | 2005 |
| The Sugarman 3 | Sugar's Boogaloo | DAP-006 | 2006 (reedició) |
| Poets of Rhythm | Practice what you preach | DAP-007 | 2006 (reedició) |
| The Sugarman 3 | Soul Donkey | DAP-008 | 2006 (reedició) |
| The Daktaris | Soul Explosion | DAP-009 | 2004 (reedició) |
| Bob and Gene | If This World Were Mine... | DAP-010 | 2007 (reedició) |
| The Budos Band | Budos Band II | DAP-011 | 2007 |
| Sharon Jones and the Dap-Kings | 100 Days, 100 Nights | DAP-012 | 2007 |
| Various Artists | Como Now: The Voices Of Panola Co., Mississippi | DAP-014 | 2008 |
| Menahan Street Band | Make the Road by Walking | DAP-015 | 2008 |
| Naomi Shelton & The Gospel Queens | What Have You Done, My Brother | DAP-016 | 2009 |
| Various Artists | Daptone Gold | DAP-018 | 2009 |
| Sharon Jones and the Dap-Kings | I Learned the Hard Way | DAP-019 | 2010 |
| The Budos Band | Budos Band III | DAP-020 | 2010 |

## Artistes

* Antibalas Afrobeat Orchestra
* The Budos Band
* Charles Bradley
* Lee Fields
* Menahan Street Band
* The Mighty Imperials
* Naomi Shelton
* Sharon Jones & The Dap-Kings
* The Sugarman 3
* Adam Scone

## Referències

* ↑ http://www.funkywalk.de/Labels/Daptone-Records/daptone-records.html Arxivat 2014-09-13 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Daptone Records - Lloc web oficial
* "Soul Reviver" — perfil de Daptone Records al New York Times Magazine, 7 de desembre del 2008 (anglès)
* Revisió (anglès)
# Fíleas d'Argos

Fíleas (grec antic: Φιλέας, Phileas) fou un escultor de l'antiga Grècia, nadiu d'Argos i d'època desconeguda. El seu nom s'ha trobat en una escultura que es va trobar a Hermíona, a l'Argòlida, al costat del nom del seu fill, Zeuxip.

## Referències

* ↑ Smith, William. «3.Phileas». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867.
# Restaurant Gran Dragón

El Gran Dragón fou el primer restaurant xinès de Barcelona, Catalunya i l'Estat Espanyol, fundat per Peter Yang Pai Te el 14 de novembre del 1958 per a donar una feina als xinesos emigrants. El primer local que va ocupar fou al número 5 del carrer Ciutat, cantonada amb el carrer Reda de Sant Just. Obrí amb capacitat per a 60 persones distribuïdes en 15 taules i una carta de cent plats on l'estrella eren els rotllos de primavera. Tancà el 1970 per problemes econòmics.
Va traçar el camí per a l'obertura d'altres restaurants xinesos de Barcelona com el Ciudad Prohibida del passatge Colom, el Hong Kong del carrer Calàbria o el Pekín que obrí al carrer Córsega. Uns 25 anys després de l'obertura del primer restaurant xinès, el 1983, entre els 2.200 restaurants de Barcelona n'hi havia 55 que oferien cuina xinesa inspirats en el Gran Dragón.

## Referències

* 1 2 3 Peirón, 12 novembre 2008.
* ↑ Sanchis, 26 juny 2004.
* ↑ Peirón, 2 febrer 2009.
* ↑ Luna, 1 març 1983.

## Bibliografia

* Peirón, Francesc «Se cumplen 50 años de la inauguración del primer restaurante chino en Barcelona». La Vanguardia, 12 novembre 2008 [Consulta: 11 març 2014].
* Peirón, Francesc «La dinastía de los pioneros». La Vanguardia, 2 febrer 2009 [Consulta: 11 març 2014].
* Sanchis, Ima «Peter Yang: ¡Viva la Pepa!». La Vanguardia, 26 juny 2004 [Consulta: 11 març 2014].
* Luna, Joaquín «Triunfó el restaurante chino». La Vanguardia, 01-03-1983 [Consulta: 11 març 2014].
# Ígor Akinféiev

Ígor Vladímirovitx Akinféiev (En rus: Игорь Владимирович Акинфеев) (Vídnoie, Unió Soviètica, 8 d'abril de 1986) és un futbolista professional rus que actualment milita a les files del CSKA Moscou de la Lliga russa. Ocupa la posició de porter. És també internacional amb la selecció del seu país.

## Palmarès
### CSKA Moscou

* 1 Copa de la UEFA (2004/05)
* 3 Lliga Premier Russa (2003, 2005, 2006, 2012/13, 2013/14 i 2015/16)
* 4 Supercopes de Rússia (2004, 2006, 2007, 2009, 2013 i 2014)
* 4 Copes de Rússia (2004/05, 2005/06, 2007/08, 2008/09, 2010/11 i 2012/13)

## Enllaços externs

* Fitxa a ESPN Arxivat 2010-05-03 a Wayback Machine. (anglès)
Ígor Akinféiev amb Rússia - plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Rússia – Eurocopa 2004
1 Ovtxínnikov •
2 Radímov •
3 Sitxov •
4 Smertin •
5 Kariaka •
6 Semxov •
7 Izmàilov •
8 Gússev •
9 Búlikin •
10 Mostovoi •
11 Kerjakov •
12 Malaféiev •
13 Xarónov •
14 Aniukov •
15 Alénitxev •
16 Ievséiev •
17 Sénnikov •
18 Kiritxenko •
19 Bístrov •
20 Loskov •
21 Bugàiev •
22 Aldonin •
23 Akinféiev •
Entrenador: Iàrtsev
Selecció de futbol de Rússia – Eurocopa 2008
1 Akinféiev •
2 V. Berezutski •
3 Ianbàiev •
4 Ignaixévitx •
5 A. Berezutski •
6 Adàmov •
7 Torbinski •
8 Kolodin •
9 Saienko •
10 Arxavin •
11 Semak •
12 Gabúlov •
13 Ivanov •
14 Xirókov •
15 Bilialetdínov •
16 Malaféiev •
17 Ziriànov •
18 Jirkov •
19 Pavliutxenko •
20 Semxov •
21 Sitxov •
22 Aniukov •
23 Bístrov •
Entrenador: Hiddink
Selecció de futbol de Rússia – Eurocopa 2012
1 Akinféiev •
2 Aniukov •
3 Xarónov •
4 Ignaixévitx •
5 Jirkov •
6 Xirókov •
7 Deníssov •
8 Ziriànov •
9 Izmàilov •
10 Arxavin •
11 Kerjakov •
12 Berezutski •
13 Xunin •
14 Pavliutxenko •
15 Kombàrov •
16 Malaféiev •
17 Dzagóiev •
18 Kokorin •
19 Granat •
20 Pogrebniak •
21 Nababkin •
22 Gluixakov •
23 Semxov •
Entrenador: Advocaat
Selecció de futbol de Rússia – Copa del Món de Futbol de 2014
1 Akinféiev •
2 Kozlov •
3 Shchennikov •
4 Ignaxévitx •
5 Semyonov •
6 Kanunnikov •
7 Deníssov •
8 Glushakov •
9 Kokorin •
10 Dzagóiev •
11 Kerjakov •
12 Lodigin •
13 Granat •
14 V. Berezutski •
15 Mogilevets •
16 Ryzhikov •
17 Shatov •
18 Jirkov •
19 Samedov •
20 Fayzulin •
21 Ionov •
22 Yeshchenko •
23 Kombarov •
Seleccionador: Capello
Selecció de futbol de Rússia – Eurocopa 2016
1 Akinféiev •
2 Xixkin •
3 Smólnikov •
4 Ignaxévitx •
5 Neustädter •
6 A. Berezutski •
7 Iussúpov •
8 Gluixakov •
9 Kokorin •
10 Smólov •
11 Mamàiev •
12 Lodiguin •
13 Golovín •
14 V. Berezutski •
15 Xirókov (c) •
16 Guilherme •
17 Xàtov •
18 Ivanov •
19 Samédov •
20 Torbinski •
21 Sxénnikov •
22 Dziuba •
23 Kombàrov •
Entrenador: Slutski
Selecció de futbol de Rússia – Copa del Món de Futbol de 2018
1 Akinféiev  •
2 Fernandes •
3 Kutépov •
4 Ignaxévitx •
5 Semiónov •
6 Txérixev •
7 Kuziàiev •
8 Gazinski •
9 Dzagóiev •
10 Smólov •
11 Zobnin •
12 Luniov •
13 Kudriaixov •
14 Granat •
15 Al. Mirantxuk •
16 An. Mirantxuk •
17 Golovín •
18 Jirkov •
19 Samédov •
20 Gabúlov •
21 Ierokhin •
22 Dziuba •
23 Smólnikov •
Seleccionador: Txertxéssov :
# Manuel Hidalgo Ruiz

Manuel Hidalgo Ruiz (Pamplona, 25 de novembre de 1953) és un periodista i escriptor espanyol.

## Carrera

Llicenciat en Periodisme per la Universitat de Navarra el 1977, en la seva trajectòria professional ha treballat com a columnista a les revistes Cambio 16 i Fotogramas (de la que en va ser redactor en cap) i als diaris Diario 16 i El Mundo (des de 1989). En aquest últim va fundar i va dirigir el suplement setmanal Cinelandia.
En televisió després d'acabar el magazín La tarde de Televisió Espanyola el 1988, es va fer càrrec de la direcció de l'espai que el va substituir, Tal Cual d'entrevistes i reportatges, realitzat per José María Fraguas.
En el món del cinema ha treballat com a guionista, participant en pel·lícules com Una mujer bajo la lluvia (1992), de Gerardo Vera, El portero (2000), de Gonzalo Suárez, (amb la qual fou nominat al Goya al millor guió adaptat) Grandes ocasiones (1998), Nubes de verano (2004) o Mujeres en el parque (2006), aquestes tres últimes del cineasta Felipe Vega. Especialitzat en crítica cinematogràfica, també ha escrit diversos assajos sobre aquest tema.

## Bibliografia
### Literatura

* El pecador impecable (1986) - finalista del premi La Sonrisa Vertical.
* Azucena, que juega al tenis (1988).
* Olé (1991).
* Todos vosotros (1995).
* La infanta baila (1997).
* Días de Agosto (2000).
* Cuentos pendientes (2003).
* Lo que el aire mueve (2008) - guanyador l'octubre de 2007 del primer Premi Logroño de Novel·la, dotat amb 90.000 euros.
* El lugar de uno mismo (2017) (ed. Alianza). Il·lustrat per Daniel Hidalgo.
* Del balneario al monasterio (2018). Colección Baroja & Yo. Pamplona. Ipso ediciones.

### Llibres sobre cinema

* Carlos Saura (1981)
* Fernando Fernán Gómez (1981)
* El último austro-húngaro: conversaciones con Berlanga (1982)
* Francisco Rabal (1985)
* Pablo G. del Amo, montador de sueños (1987).
* El Banquete de los genios (2013) (ed. Península - Grup 62).

## Referències

* ↑ Manuel Hidalgo Ruiz a mcnbiografias.com
* ↑ El portero al web dels premis Goya