OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Episode (àlbum)

Episode és el cinquè àlbum d'estudi de la banda finlandesa de power metal Stratovarius. Va ser enregistrat entre octubre de 1995 i febrer de 1996 i va sortir a la venda el 22 d'abril de 1996 a través de T&T, filial de Noise Records. És el primer àlbum en el que no participa cap membre fundador de la banda, després que el baterista i únic fundador restant, Tuomo Lassila, juntament amb el teclista Antti Ikonen, abandonessin la banda el 1995. Van ser substituïts per l'exbaterista de Rage i Grave Digger Jörg Michael i per l'exteclista d'Yngwie Malmsteen i Dio Jens Johansson.
L'àlbum va assolir la posició 21 a les llistes d'àlbums de Finlàndia i s'hi va mantenir dins durant sis setmanes.
Les cançons "Father Time" i "Will the Sun Rise" van ser llençades com singles de l'àlbum.

## Crèdits

* Timo Kotipelto – veu principal
* Timo Tolkki – guitarres, veus de suport, arranjaments (excepte pista 12), enginyer de so, mescla, productor
* Jens Johansson – teclats
* Jörg Michael – bateria
* Jari Kainulainen – baix elèctric
* Pasi Puolakka – flauta travessera
* Sibelius String Orchestra – orquestra de corda
* Sibelius Choir – cor
* Pop/Jazz Conservatory Choir – cor
* Reijo Harvonen – direcció, arranjament (pista 12)
* Kimmo Blom – veus de suport
* Richard Johnson – veus de suport
* Marko Vaara – veus de suport
* Richard Johnson – suport vocal i líric
* Timo Oksala – enginyer de so
* Rene Siren – enginyer de so
* Mikko Karmila – mescla
* Mika Jussila – masterització
* Sakari Peltola – Disseny artístic de la portada

## Posició en les llistes

| Any | Llista | Posició |
| 1996 | Finnish albums chart | 21 |

## Referències

* 1 2 «Stratovarius - Episode - Encyclopaedia Metallum: The Metal Archives». [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ «Official Stratovarius Website». [Consulta: 30 octubre 2020].
# Em (tipografia)

Un em és una unitat en el camp de la tipografia, igual a la mida de punt especificada actualment. Per exemple, un em en una tipografia de 16 punts és equivalent a 16 punts tipogràfics. Per tant, aquesta unitat és la mateixa per a tots els tipus de lletra amb una mida de punt determinada.
El guió em — i l'espai em   tenen un em d'ample cadascun.
Les mesures tipogràfiques que utilitzen aquesta unitat s'expressen amb freqüència en notació decimal (p. ex., 0.7 em) o com a fraccions de 100 o 1000 (p. ex., $^{70}$⁄$_{100}$ em o $^{700}$⁄$_{1000}$ em). El nom em era originàriament una referència a l'amplada de la M majúscula en la tipografia i la mida que s'utilitzava, que sovint era la mateixa que la mida del punt.

## CSS

Als fulls d'estil en cascada, la unitat em és l'alçada del tipus de lletra en punts o polzades nominals. L'alçada física real de qualsevol part determinada del tipus de lletra depèn de la configuració de PPP definida per l'usuari, de la mida de la font de l'element actual i del tipus de lletra que s'utilitza.
Per fer regles d'estil que depenguin només de la mida de lletra per defecte, es va desenvolupar una altra unitat: el rem. El rem, o arrel em, és la mida del tipus de lletra de l'element arrel del document. A diferència de l'em, que pot ser diferent per a cada element, el rem és constant al llarg del document.

## Referències

* ↑ Bringhurst, Robert. The Elements of Typographic Style. Vancouver, BC: Hartley & Marks, 1992, p. 25–26. ISBN 978-0-88179-033-7. OCLC 25411784.
* ↑ This is the traditional definition shown in the Adobe Glossary and the Pocket Oxford Dictionary Third revised edition 1996.
* ↑ «W3C. CSS: em, px, pt, cm, in…».
# Eric Monjonell Torras

Eric Monjonell Torras (Sant Pere de Vilamajor, 2001) és un futbolista català que juga com a defensa central del club belga Lommel SK, cedit pel Girona FC.

## Carrera de club

Nascut a Sant Antoni de Vilamajor, Catalunya, Monjonell va representar com a juvenil el FC Argentona, el CF Badalona, el CE Mataró i el Girona FC. El juny de 2020, després d'acabar la seva formació, va ascendir a l'equip B d'aquest últim a Tercera Divisió.
Monjonell va debutar com a sènior el 18 d'octubre de 2020, començant amb una victòria a casa per 3-0 contra la UE Figueres. Va fer el seu debut amb el primer equip el 4 de novembre, substituint al final del seu company Gerard Gumbau en un empat 2-2 a Segona Divisió fora de casa contra el Reial Saragossa.
El 31 d'agost de 2022, Monjonell va renovar el seu contracte fins al 2025 i va ser cedit immediatament al Lommel SK belga per a la temporada a la primera B de Bèlgica.

## Referències

* ↑ «El CF Mollet juga el seu primer partit després de 5 mesos d'aturada». Vallès Visió, 30-08-2020. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «El pilar, des dels fonaments». L'Esportiu, 30-07-2019. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «El Girona F.C "B" coge forma» (en castellà). Diario UF, 27-06-2020. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «Goleada en el triunfo del Girona B frente al Figueres: 0–3» (en castellà). Sport, 18-10-2020. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «La cabeza de Narváez salva la de Rubén Baraja» (en castellà). Marca, 04-11-2020. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «Terrats, Monjonell i Jandro debuten amb el primer equip». Diari de Girona, 04-11-2020. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ «Monjonell renova fins al 2025 i jugarà cedit al Lommel belga». Girona FC, 31-08-2022. [Consulta: 2 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Eric Monjonell Torras a BDFutbol
* Eric Monjonell Torras a La Preferente (castellà)
* Eric Monjonell Torras, Fitxa a Soccerway
# Espartac Peran i Masafrets

Espartac Peran i Masafrets (Mataró, 15 de març de 1972) és un periodista i presentador català de Televisió de Catalunya.
Nascut a Mataró, fou a la seva ciutat natal on va començar al món dels mitjans de comunicació. Als 14 anys va col·laborar a TV Mataró i, alhora, a Cadena 13. Posteriorment va treballar a Catalunya Cultura i en RAC 1.
Des de la fi de 2007 fins a l'estiu de 2009 va presentar el concurs Bocamoll. Actualment presenta, juntament amb en Xavi Coral, el magazín Divendres. Amb aquest programa, cada setmana visita un poble diferent de Catalunya. En el 2014 Divendres va aconseguir el rècord de permanència d'un programa a la tarda en la televisió pública catalana. Divendres porta cinc anys de programa en directe i més de 210 poblacions visitades.
El 3 de juny de 2010 TV3 va retransmetre, per primera vegada, "Nit de Patum" un programa presentat per Espartac Peran. En 2011 va presentar la Marató de TV3 dedicat a la regeneració i al trasplantament d'òrgans i teixits, amb Xavi Coral. La Marató d'aquest any va aconseguir recaptar 8.931.418 euros.
Peran va presentar les campanades de cap d'any de 2010 amb Xavi Coral des de la Torre Agbar de Barcelona, i les de 2013 amb Mercè Martínez, actriu que interpreta a Nora a La Riera, des de la plaça de l'Ajuntament de Ripoll.
L'any 2014 va presentar la 48 Cantada d'Havaneres de Calella de Palafrugell, en directe per TV3.
El gener de 2016 va presentar la cavalcada de reis des de Mataró, en directe per TV3, amb els personatges del Club Super3.

## Referències

* ↑ «Entrevista a Ariadna Oltra».
* ↑ «TV3 estrena este lunes 'Bocamoll', la versión catalana del concurso 'Mihiluze'» (en castellà).
* ↑ Gutiérrez M., Àlex.
* ↑ «Xavi Coral i Espartac Peran donaran la benvinguda al 2010 a TV3 des de la Torre Agbar».
# Esparteros

Els esparteros són uns pastissos fets de farina, sucre, oli, ous i canella amb forma enrotllada i allargada. Són típics de les Valls d'Alcoi, des d'on s'han expandit cap a la resta del País Valencià.
Se solen utilitzar per a desdejunar, moltes vegades sucats amb llet.

## Referències

* ↑ El espartero, más que un bollo article a Página 66 del 7 de novembre de 2012 (castellà)
* ↑ Valls, Mila; Valls, Ana. La cuina de la Serra de Mariola : receptes i gastroliteratura. València: Llibres de la Drassana, 2016, p. 176. ISBN 9788494473173.

## Enllaços externs

* 'Mundirecetas.com (castellà)
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Estratonice (esposa de Seleuc I Nicàtor)

Estratonice (en llatí Stratonice, en grec antic Στρατονίκη) fou una princesa filla de Demetri Poliorcetes i Fila, la filla d'Antípater.
Va néixer probablement l'any 318 aC o el 317 aC. El 300 aC, quan no podia tenir més de disset anys, la seva mà va ser demanada per Seleuc I Nicàtor i el seu pare la va portar cap a Rhosus a la costa de Piera on es van celebrar les núpcies amb gran magnificència, segons diu Plutarc. Tot i la diferència d'edat va viure en bona harmonia amb el rei sirià, al que va donar un fill. Llavors es va saber que el fill de Seleuc (d'un altre matrimoni) Antíoc I Sòter, estava bojament enamorat de la noia, i el pare, aconsellat per l'endeví Leptines, va accedir a donar-li la seva mà i va fer al seu fill príncep de l'Alta Àsia.
La unió va ser favorable i la noia va tenir tres fills d'Antíoc: Antíoc II Theós, Apama (casada amb Magas de Cirene) i Estratonice.
Aquesta reina va donar nom a la ciutat de Estratonicea a Cària, fundada per un dels seus dos marits, segurament Antíoc I Sòter.

## Referències

* ↑ 3.Stratonice a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 925
# Estròfades

Estròfades (en grec Στροφάδια ; en llatí Strophades; també illes Stamfani; Strivali) és un grup de dues illes petites de Grècia a les illes Jòniques. Estan situades a uns 44 km al sud-sud-est de l'illa de Zacint. Administrativament formen part del municipi de Zacint.
L'illa més gran, Stamfani, està habitada per una sola persona, un monjo que viu en l'única edificació de l'illa, un monestir tan antic i impressionant. L'illa més petita s'anomena Harpia. Cap de les dues illes, molt rocoses, té gaire vegetació. Les illes són propietat de l'Església Ortodoxa Grega, que hi ha prohibit la caça. Hi ha una gran presència d'aus, entre les quals es pot trobar la baldriga cendrosa (Calonectris diomedea) i passeriformes migratòries. També hi ha una gran migració primaveral de tórtores (Streptopelia turtur).

## Les Estròfades en la cultura

Les illes Estròfades s'identificaven amb el lloc on habitaven les harpies. Virgili afirma que les harpies van conduir els troians des de les Estròfades (Eneida iii, 209 passim.). Les illes també es mencionen a la Divina Comèdia i apareixen al capítol 10 del Cinquè llibre de Gargantua i Pantagruel de Rabelais.
D'acord amb la llegenda, el nom de les illes, que vol dir "illes del retorn", fa referència a Zetes i Càlais, fills de Bòreas, que van viatjar amb els argonautes. Zetes i Càlais van rescatar Fineu de les harpies. Van aconseguir fer fugir els monstres però no els van matar a petició de la deessa de l'arc de Sant Martí, Iris, que els va prometre que les harpies no tornarien a molestar Fineu. Les harpies van ser «retornades» a les Estròfades per Iris quan volien tornar a perseguir les criatures.

## Referències

* ↑ Diccionari Grec-Català, p.1564
* ↑ «Important bird areas of Greece» (en anglès). [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ Smith, William (ed.). «Strophades». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 30 gener 2021].
# Estròfia

En la mitologia grega Estròfia (en grec Στροφια) és una nimfa nàiade, filla d'Ismeni (fill d'Apol·lo).
Estava associada a la font del mont Citeró al que donava nom, prop de Tebes i del riu Ismeno, anomenat així pel seu pare. Junt amb la que presidia la seua germana Dirce, eren les dues fonts principals de la regió.

## Fonts

* Cal·límac, Himne a Delos 77
# (459) Signe

Signe és el nom que rep l'Asteroide número 458 del cinturó d'asteroides. Fou descobert per l'astrònom Max Wolf el 22 d'octubre del 1900 des de l'Observatori de Heidelberg-Königstuhl, a Heidelberg (Alemanya).
El seu nom provisional era 1900 FM.

## Referències

* Pàgina oficial de la NASA.
Viccionari
# (966) Muschi

(966) Muschi és un asteroide del cinturó principal descobert per l'astrònom Walter Baade en 1921 des de l'Observatori d'Hamburg-Bergedorf, a Bergedorf, Alemanya.
Deu el nom a l'esposa del descobridor.
S'estima que té un diàmetre de 23,43 ± 1,1 km. La seva distància mínima d'intersecció de l'òrbita terrestre és d'1,34464 ua.
Les observacions fotomètriques recollides d'aquest asteroide mostren un període de rotació de 5,35 hores, amb una variació de lluentor de 9,91 de magnitud absoluta.

## Referències

* ↑ Schmadel, Lutz D. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a ed.. Springer, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* 1 2 JPL Small-Body Database
# Esquerra Republicana del País Valencià (1934)

Esquerra Republicana del País Valencià va ser una agrupació política republicana nascuda el 1934 en paral·lel al partit d'àmbit espanyol Izquierda Republicana, de qui va ser el referent a la zona de Castelló. La fortalesa del sector valencianista va fer que el partit es deslligara d'IR en desembre de 1935, per a integrar-se en Esquerra Valenciana poc després.

## Història

Va ser fundada en Castelló de la Plana en 1934, en paral·lel a la creació d'Izquierda Republicana (IR) a nivell estatal, mitjançant la fusió d'Acció Republicana de Castelló, encapçalada per Francesc Casas Sala i Matías Sangüesa com a sector majoritari del partit, els radicalsocialistes independents de Castelló seguidors de Marcel·lí Domingo, i els valencianistes republicans del Grup Valencianista d'Esquerra, liderats per Gaietà Huguet. El partit formava part de la Izquierda Republicana estatal. Tanmanteix, el partit va tindre una vida inestable fruit de la representativitat dels distints grups que componien el partit en la direcció i els orgues d'expressió del partit, la relació amb el partit estatal i el major o menor valencianisme del partit.
El desembre de 1935, el sector valencianista liderat per Huguet i Miquel Peña va aconseguir que la direcció estatal destituira a Casas Sala, president del partit, i creara una gestora dominada pel sector valencianista. Però poc després, en gener del 36, Izquierda Republicana va formar-se com a tal a Castelló amb Casas Sala i Sangüesa liderant el projecte. El sector minoritari, amb Huguet al capdavant, transformà el partit en Esquerra Republicana de Castelló, integrant-se els seus militants a Esquerra Valenciana amb el començament de la Guerra Civil Espanyola. La federació castellonenca d'Esquerra Valenciana s'integraria en octubre de 1936 al Comité Executiu Antifeixista del Front Popular, així com als consells provincial i municipal de Castelló.

## Recuperació del nom

La denominació va ser recuperada l'any 2000 com a federació valenciana d'ERC, formada pels col·lectius existents d'ERC al País Valencià i el Front pel País Valencià, que s'integrà.

## Referències

* ↑ (Beramendi, Máiz Suárez y Aguilera de Prat 1991, pàg. 207)
* ↑ (Herráiz y Redó 1995, pàg. 146)
* ↑ (Herráiz y Redó 1995, pàg. 161)
* 1 2 (Herráiz y Redó 1995, pàg. 147)
* 1 2 (Herráiz y Redó 1995, pàg. 148)
* ↑ (Herráiz y Redó 1995, pàg. 136-137)
* ↑ (Herráiz y Redó 1995, pàg. 166)

## Bibliografia

* Beramendi, Justo G. Los nacionalismos en la España de la II República. Siglo XXI de España Editores, 1991. ISBN 8432307106.
* Herráiz, Josep L. Republicanisme i valencianisme: La familia Huguet. Castelló de la Plana: Universitat Jaume I, 1995. ISBN 84-8021-053-2.

## Enllaços externs

* «Esquerra Republicana del País Valencià (1934)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eskolaïta

L'eskolaïta és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de l'hematites. Rep el seu nom del professor Pentti Eelis Eskola (1883–1964), de la Universitat de Hèlsinki (Finlàndia).

## Característiques

L'eskolaïta és un òxid de fórmula química Cr₂O₃. És l'anàleg de cromi del corindó, l'hematites i la karelianita. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 8 i 8,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'eskolaïta pertany a «04.CB: Òxids amb proporció metall:oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitja» juntament amb els següents minerals: brizziïta, corindó, ecandrewsita, geikielita, hematites, ilmenita, karelianita, melanostibita, pirofanita, akimotoïta, auroantimonita, romanita, tistarita, avicennita, bixbyita, armalcolita, pseudobrookita, mongshanita, zincohögbomita-2N2S, zincohögbomita-2N6S, magnesiohögbomita-6N6S, magnesiohögbomita-2N3S, magnesiohögbomita-2N2S, ferrohögbomita-6N12S, pseudorútil, kleberita, berdesinskiita, oxivanita, olkhonskita, schreyerita, kamiokita, nolanita, rinmanita, iseïta, majindeïta, claudetita, estibioclaudetita, arsenolita, senarmontita, valentinita, bismita, esferobismoïta, sil·lenita, kyzylkumita i tietaiyangita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1958 al jaciment de coure, cobalt, zinc, níquel, plata i or d'Outokumpu, a la regió de Carèlia Septentrional, Finlàndia. També ha estat descrita a diversos jaciments de manera natural i en meteorits, així com a la Lluna.

## Referències

* ↑ «Eskolaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r abril 2017].
# Estanhs de Ribereta

Els estanhs de Ribereta és una zona lacustre d'origen glacial situada en el Pirineu axial, a la capçalera del riu Ribereta, formada per tres estanys principals i diversos estanyets menors a la seva vora. Està inclosa a la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i pertany al terme municipal de Naut Aran, a la Vall d'Aran. Situada entre el Circ de Colomèrs i el Circ del Montardo, té una orientació nord est i una altitud mitja de 2.374 metres. Forma part de la capçalera de Valarties.

## Descripció i límits

A ponent i a llevant s'eleven dues serres que encaixen els estanys. A l'oest una carena entre el Tuc deth Cap deth Pòrt de Caldes i el Tuc de Ribereta la separa de la Capçalera de Caldes, a l'Alta Ribagorça, i tot seguit la Serra de Ribereta li fa de frontera amb el Circ del Montardo. A l'est la Serra de Ribèra de Ribereta la separa del Circ de Colomèrs.
Al sud, el Port de la Ribereta l'enllaça de forma fàcil amb la Coma del Port de Caldes, també al Circ de Colomèrs. Al nord la sortida es també fàcil, amb la zona de l'estanh de Montcasau al front.
La zona té forma d'un rectangle allargat amb una forta pendent de baixada cap al nord. El punt més alt és el Port de la Ribereta (2.426 metres) i a partir d'aquí descendeix formant esglaons per un terreny força rocós, amb els estanys situats a diferents altituds. El punt més baix és l'estanh de Ribereta de Baish a 2.272 metres. La seva superfície és de 1 quilòmetre quadrat aproximadament.

## Cims, serres i colls

En el sentit de les agulles del rellotge, començant en el punt més al nord i a l'est, es troben els següents elements geogràfics:

### Vessant oriental (E)

Serra de Ribèra de Ribereta. Serra que des del Port de la Ribereta puja ràpidament amb diversos pics, el més alt dels quals assoleix els 2.537 metres. Gira una mica cap a l'oest per descendir cap el coll de Era Passada de Ribereta.

### Vessant meridional (S)

* Port de la Ribereta (2.436 metres). Enllaça la zona dels estanys de Ribereta amb la Coma del Port de Caldes del Circ de Colomèrs. Per la coma hi passa el sender GR-11.
* Tuc deth Cap deth Pòrt de Caldes (2.671,4 metres).

### Vessant occidental (O)

* Tuc de Ribereta (2.676 metres)
* Serra de Ribereta. Al llarg de 850 metres enllaça el Tuc de Ribereta amb el de Sasloses. El seu punt més alt assoleix els 2.600 metres.
* Tuc de Saslòsses (2.530 metres).

### Límit septentrional (N)

Zona de l'estanh de Montcasau, on hi han dos estanys bessons.

## Estanys i Rius

Les seves aigües formen part de la conca del riu de Valarties. La zona conté tres estanys principals:
* Estanh Gelat de Ribereta (2.478 metres). Situat als peus del Tuc de Ribereta.
* Estanh de Ribereta de Naut (2.328 metres)
* Estany de Ribereta de Baish. (2.272,8 metres)
El riu de Ribereta neix dels estanys de la zona. És un afluent del riu Rencules, al qual desaigua uns metres més avall, al peus de les Pales de Père Mingo.

## Bibliografia

* Editorial Alpina, SL. Mapa Val d'Aran (2005-2006). Escala 1:40.000. ISBN 84-8090-191-8
# Estanhons des Pois

Els estanhons des Pois es troben a la Val d'Aran, al cap de la vall d'Artiga de Lin. Són dos estanys de vall d'origen glacial, situats entre 2015 m l'inferior i 2053 m el superior. Aquest darrer és el més gran i profund (4 ha i 19,5 m de fondària), l'inferior té 0,7 ha i és més somer. La seva conca de 190 ha està orientada cap al nord amb el Malh des Pois (2881 m) al nord com a punt més alt.
La conca es troba parcialment coberta de vegetació, amb neretars (matollars de Rhododendron ferrugineum), matollars d'Empetrum hermaphroditum, gespets (prats acidòfils de Festuca eskia), prats acidòfils de Carex curvula, i prats calcícoles de Sesleria coerulea, Carex sempervirens i Ranunculus thora, o de Festuca nigrescens, Trifolium thalii i Ranunculus gouanii. A cap dels dos estanys hi ha vegetació aquàtica. Són estanys ultra-oligotròfics, amb aigües molt transparents.
S'hi han introduït tres espècies de peixos, la truita comuna (Salmo trutta), la truita de font (Salvelinus fontinalis) i el barb roig (Phoxinus phoxinus). L'estat ecològic és bo segons la classificació de la Directiva Marc de l'Aigua. Estan actualment inclosos dins de la zona natural de l'Artiga de Lin de Xarxa Natura 2000.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* 1 2 3 «Estanhons des Pois». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). Arxivat de l'original el 5 de març 2016. [Consulta: 27 agost 2017].
# FTI

FTI té els següents significats:
* Front Turcman Iraquià, partit polític turcman de l'Iraq
* Federazione di i Travagliadori Indipendenti, sindicat de Còrsega
# Estació Paleolítica de Can Fonollet

El jaciment arqueològic de Can Fonollet és un jaciment situat al terme municipal de Rubí, a la comarca del Vallès Occidental. Es tracta d'un jaciment propi del Paleolític mitjà. Està declarat BCIL (Bé Cultural d'Interès Local).

## Situació geogràfica

El jaciment en qüestió es troba al marge dret de la Riera de Rubí, en un lloc proper a la zona urbanitzada. Està proper a les vies del ferrocarril, en una zona no construïda, al sud del Passeig de les Magnòlies.

## Història de les primeres excavacions

En aquest indret no s'han fet excavacions, ja que es tracta d'una troballa fortuïta d'un taller d'explotació de sílex. Tan sols s'ha fet una prospecció, el 1990.

## Troballes

S'han trobat restes lítiques, de còdols i sílex, treballades. El material està molt desplaçat, i és impossible determinar els límits del jaciment. Donades les dades extretes s'ha arribat a la conclusió que es tracta d'un jaciment propi de l'horitzó mosterià. El material extret es pot trobar al Museu Municipal de Rubí.

## Referències

* 1 2 3 eGestió Integral del Patrimoni Cultural Immoble. eGIPCI.
* ↑ Martin Colliga, Araceli «La prehistòria al Baix Vallès». Notes, vol.21, 2006, pàg. 157.

## Vegeu també

* Llista de jaciments arqueològics de Catalunya
* Paleolític

## Bibliografia

* Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya
# Eyal Sivan

Eyal Sivan és un director de cinema, productor i assagista israelià. En les seves obres ha tractat diferents conflictes polítics, com el d'Israel i Palestina i el genocidi ruandès, a més d'altres qüestions relacionades amb el crim polític. Destaquen els films Faces of the Fallens (2005), I love you all (2004), Route 181, fragments of a journey in Palestine-Israel (2003) i The specialist (1999). Ha estat reconegut amb diferents premis de festivals internacionals de cinema.

## Filmografia

* 2012 Common State, Potential Conversation
* 2009 Jaffa, the Orange's Clockwork
* 2007 Citizens K, the Twin Brothers
* 2005 Faces of the Fallen
* 2004 I Love You All / Aus Liebe Zum Volk (co-directed with Audrey Maurion)
* 2003 Route 181, Fragments of a Journey in Palestine-Israel (co-directed with Michel Khleifi)
* 2001 On the Top of the Descent
* 1999 The Specialist, Portrait of a Modern Criminal
* 1997 Burundi, under Terror
* 1996 Itsembatsemba, Rwanda One Genocide Later
* 1995 Aqabat-Jaber, Peace with no Return?
* 1994 Jerusalem(s), Borderline Syndrome
* 1993 Itgaber, He Will Overcome - Conversations with Yeshayahou Lebowitz
* 1991 Israland
* 1990 Izkor, Slaves of Memory
* 1987 Aqabat-Jaber, Passing Through

## Referències

* ↑ «Eyal Sivan». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].