OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Filaire

Can Filaire, també coneguda com Can Filaina és una masia de Montcada i Reixac (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga casa rural de Can Filaire, d'estructures senzilles ben conservades. A la façana hi ha diferents obertures que, tant a la planta baixa com al pis, obeeixen a disposicions desiguals. A la planta baixa hi ha entrades rectangulars. Al pis hi ha petites finestres rectangulars amb ampit. A primer terme de la fotografia i tocant al portal d'entrada, es conserva un contrafort. La coberta és a dos vessants però a diferents alçades i llargària d'inclinació. Presenta teules àrabs.

## Història

Aquesta casa rural està ubicada prop del Camí Vell de la Vallensana (Camí Iber). Els primers estadants eren pagesos dels conreus del Pla de Reixac, malgrat que una de les principals funcions era la neteja dels boscos per a fer carbó.
"Filaire" mot derivat pel treball de filar, feina a la qual es dedicaven les dones de la casa. Sembla que la casa podria datar del 1720.
Casa pairal i masoveria del llinatge Colomer o Colomé de Montcada i Reixac, van heretar el sobrenom o motiu de Can Filaina.
Actualment, és propietat de la Família Valentí, important família d'orfebres i joiers des del segle xix a Barcelona, que va fer construir en els terrenys que l'envolten la seva casa d'estiueig, coneguda com a Torre Valentí, obra de l'arquitecte Josep Graner, i altres edificis annexos.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Filaire». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 novembre 2017].
* ↑ Capella Arenas, Miquel «Els motius de Montcada i Reixac». Revista Quaderns, 9, 20-12-2004, pàg. 70.
* ↑ Notícia a "Pobles de Catalunya"
* ↑ "Torre Valentí", en: Montcada i Reixach: Memòria d'un poble
# Carminos d'Esparta

Carminos d'Esparta o Carmí d'Esparta (en llatí Charminus, en grec antic Χαρμῖνος "Kharmínos") fou un espartà que Tibró, el governador espartà de l'Àsia, va enviar amb la missió de convèncer els grecs de l'Expedició dels deu mil, que eren a Selímbria al servei del rei odrisi Seutes II, d'entrar al servei d'Esparta contra els perses l'any 399 aC, segons diuen Xenofont i Diodor de Sicília.
Carminos, en aquesta mateixa ocasió, va defensar Xenofont de l'acusació que li feien alguns dels soldats dels deu mil, de voler defraudar als soldats en la seva paga, d'acord amb Seutes, i encara va aconseguir del rei odrisi la paga que es devia. Una gran part del deute es va donar en bestiar i esclaus, i a petició de Xenofont, es va encarregar de gestionar el producte de la venda a Carminos i al seu company Polínic, que van ser molt censurats per la forma com van utilitzar els diners.

## Referències

* ↑ Charminus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 689
# Carmine Saponetti

Carmine Saponetti (Vigne, Campània, 12 de juny de 1913 – Roma, 31 d'octubre de 1990) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1937 i 1942. Combinà la carretera amb la pista, modalitat en la qual aconseguí el rècord del món de 100 km, 50 km, 60 milles i 30 milles el 1939 al velòdrom Vigorelli de Milà. Per aquest motiu rebé la Medalla d'Or al Valor Atlètic. Aquell mateix any aconseguí dues victòries d'etapa al Giro d'Itàlia.

## Palmarès

* 1939
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia
* 1940
** 1r al Gran Premi d'Europa

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1939. Abandona (16a etapa). Vencedor de 2 etapes
* 1940. Abandona (18a etapa)

## Referències

* ↑ «SAPONETTI Carmine». [Consulta: 22 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Carmine SAPONETTI» (en italià). [Consulta: 22 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Carmini Saponetti a sitiodeciclismo.net
# Carminibotys

Carminibotys és un gènere d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Carminibotys carminalis, que es troba a Rússia, Xina i Japó.

## Taxonomia

* Carminibotys carminalis carminalis (China)
* Carminibotys carminalis iwawakisana Munroe & Mutuura, 1971 (Japan)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 23 desembre 2018].
# Vicente Martítegui Pérez de Santamaría

Vicente Martítegui Pérez de Santamaría (Bordeus, 14 de febrer de 1843 - Madrid, 21 de gener de 1912) va ser un militar i polític espanyol.

## Biografia

En 1859 ascendí a cadet, en 1862 a tinent i en 1868 a capità. Fou destinat a Cuba, on destacà als combats de Palo Seco i Pilón. El 1874 ascendí a comandant i en 1875 tornà a la Península, on va combatre a la Tercera Guerra Carlina i destacà al canoneig d'Hernani i a la muntanya Gárate, cosa que li va valdre l'ascens a coronel. En 1883 ascendiria a general de brigada, en 1893 a general de divisió i el 1902 a tinent general.
Va ocupar des de 1886 diversos càrrecs en la Reial Casa, primer com a Cap de la Casa Militar de la Reina regent Maria Cristina d'Habsburg-Lorena i després com a Comandant General del Reial Cos d'Alabarders. Entre juliol i desembre de 1903 se li va confiar la cartera de Guerra, que va ocupar de nou entre gener i juny de 1905. Després va ser Capità General de Catalunya entre 1905 i 1906, de Canàries entre 1909 i 1910 i Director de la Guàrdia Civil el 1903-1905 i de 1910 fins a la seva mort d'una llarga malaltia.

## Referències

* ↑ El general Martítegui, notícia de la seva mort al diari ABC, 26 de gener de 2006
* ↑ Biografia a xtec.cat
* ↑ Vicente Martítegui Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a benemeritaaldia.org
# Veiga (A Pobra do Brollón)

Veiga o San Xián de Veiga és una parròquia que pertany al municipi d'A Pobra do Brollón, a la província de Lugo.
Està delimitada per les parròquies de Piño i A Ferreirúa al nord, Santalla de Rei al sud, A Ferreirúa i Ferreiros a l'est, i Piño a l'oest. Es troba a uns 63 km de la capital provincial i a 6 km d'A Pobra do Brollón. Està banyada pels rius Cabe i el seu afluent Picarrexo.
L'any 2014 la seva població era de 31 habitants, segons dades de l'IGE, distribuïts en set entitats de població: O Campo, Centeais, Cortiñas, Outeiro, Picais, A Ponte i Vales. La seva superfície és de 2,5 km².
Cal destacar la seva església romànica de Sant Julià (San Xián), del segle xii, que conserva un retaule del segle xvii. També és important la Granja Robles, que fou propietat de Gil Robles. Les seves festes se celebraven en honor del Corpus Christi, a començaments del mes de juny. La festa feia dècades que no se celebrava però es va recuperar durant alguns anys de la primera dècada d'aquest segle.

## Referències

* ↑ «IGE - Nomenclátor de Galicia». Arxivat de l'original el 2020-12-30. [Consulta: 20 setembre 2015].
# Veiga (Becerreá)

Veiga és una parròquia consagrada a Santa Marina pertanyent al municipi de Becerreá, província de Lugo.
Segons el padró municipal de 2004 la parròquia de Veiga tenia 18 habitants (9 homes i 9 dones), distribuïts en 3 entitats de població (o lugares), el que pressuposà una disminució en relació al padró de l'any 1999 quan hi havia 28 habitants. Segons l'IGE, el 2014 la seva població va caure fins a les 6 persones (3 homes i 3 dones).

## Llocs

* Pumarín de Arriba
* Valcova
* Vilachá Pedrosa

## Referències

* ↑ «Dades estadístiques de població». Instituto Galego de Estadística.
# Casa Sebastià Bosch Sala

La Casa Sebastià Bosch Sala és un edifici del municipi de la Garriga (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar entre parets mitgeres. Consta de soterrani i planta baixa. Façana plana, coronada per una barana mixta formada per medallons amb cintes verticals unides per una sanefa esgrafiada amb motius florals i elements de ferro fuetejats. És una obra singular de Manel Joaquim Raspall: la fórmula de les plaques, al damunt de les llindes de portes i finestres, arriba a la màxima complexitat ornamental.

## Referències

* 1 2 «Casa Sebastià Bosch Sala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Casa Saumell

La Casa Saumell és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La Casa Saumell forma part d'un conjunt de cases pairals i de comparets edificades fora del recinte emmurallat, en el camí del cementiri. El projecte, conservat a l'arxiu de l'Ajuntament, data del 1926. Fou realitzat per Santiago Güell i Grau per encàrrec de Josep Saumell i Sadurní.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, de planta baixa, pis i golfes. Coberta plana formant terrats i terrasses. Malgrat les modificacions que ha experimentat, encara conserva elements que el caracteritzen com a noucentista (motllures, coronaments, composició, etc.).

## Referències

* 1 2 «Casa Saumell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Carpasio

Carpasio (en ligur Carpaxe) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província d'Imperia. El 2011 tenia 154 habitants.

## Geografia

Situat a l'alta vall Carpasina, compta amb una superfície de 16,29 km² i les frazioni d'Arzene, Costa, Fontanili. Limita amb les comunes de Borgomaro, Molini di Triora, Montalto Ligure, Prelà i Rezzo.

## Referències

* ↑ DD.AA.. Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani. Milà: Garzanti, 1996, p. 146.
* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dades Istat el 31 desembre 2011». Arxivat de l'original el 23 de juny 2016. [Consulta: 21 agost 2015].
# Can Muntal (Manlleu)

Can Muntal és un edifici de planta baixa i dos pisos del municipi de Manlleu (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La planta baixa ha estat adaptada al comerç, però el primer i el segon pis conserven l'estructura original. Al primer pis s'hi obren tres finestres unides per una balconada de barana de ferro forjat. Les finestres estan decorades, als brancals per unes columnetes adossades de fust llis i capitell de volutes, i a la llinda amb una sanefa geomètrica amb unes flors, al centre i als extrems.
Al segon pis els tres balcons són situats simètricament sobre les del primer pis; estan decorades als brancals amb les mateixes columnes adossades que al primer pis, i a la llinda amb un entaulament de frontó discontinu amb un relleu d'iconografia vegetal al centre i motllures semicirculars que el perfilen. La façana acaba amb una franja d'estuc de colors crema i negra, amb un dibuix lineal d'uns "putti" entre ramatges i flors. La teulada acaba amb una barbacana, de llates i rajoles i un ràfec continu de fusta decorat.

## Història

Correspon a l'onada constructiva que afectà Manlleu a finals del segle xix i principis del XX relacionada amb l'increment del sector industrial. Els motius ornamentals utilitzats en els balcons es donen en la majoria de cases d'aquesta època.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Muntal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Valeri Licinià

Valeri Licinià (en llatí Valerius Licinianus) va ser un romà de rang pretorià i un dels més eloqüents advocats de les corts a Roma al segle i. Formava part de la gens Valèria, una de les més antigues famílies romanes.
Durant el regnat de Domicià va ser acusat de crim d'incest amb Cornèlia, la principal de les verges vestals (virgo maxima). La seva culpabilitat era força dubtosa però el tirà estava decidit a senyalar el seu regnat amb el càstig d'una vestal i per salvar-se d'una forma d'execució cruel, Licinià va confessar que era culpable i va ser condemnat únicament al desterrament.
Nerva més tard li va permetre residir a Sicília on es va mantenir ensenyant retòrica després d'haver estat un dels millors oradors de la seva època a Roma.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 782-783.
# Cantó de Pierre-de-Bresse

El cantó de Pierre-de-Bresse és un cantó francès del departament de Saona i Loira, situat al districte de Louhans. Té 17 municipis i el cap és Pierre-de-Bresse.

## Municipis

* Authumes
* Beauvernois
* Bellevesvre
* La Chapelle-Saint-Sauveur
* Charette-Varennes
* La Chaux
* Dampierre-en-Bresse
* Fretterans
* Frontenard
* Lays-sur-le-Doubs
* Montjay
* Mouthier-en-Bresse
* Pierre-de-Bresse
* Pourlans
* La Racineuse
* Saint-Bonnet-en-Bresse
* Torpes

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1958 | M. Rebouillat | RI, després radical |
| 1958-1970 | M. Deliry | RI |
| 1970-1982 | Jean Camus | SFIO, després PS |
| 1982-2001 | Jean Pareau | UDF |
| 2001- | Alain Gillet | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 7.612 | 8.431 | 7.792 | 7.064 | 6.515 | 6.290 | 6.615 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Prunelli-di-Fiumorbo

El cantó de Prunelli-di-Fiumorbo era una divisió administrativa francesa situada al departament de l'Alta Còrsega i a la Col·lectivitat Territorial de Còrsega. Va ser suprimit el 2015.

## Geografia

El cantó s'organitzava al voltant de Prunelli-di-Fiumorbo dins el districte de Corte. La seva alçària varia de 0 m (Prunelli-di-Fiumorbo) a 2.036 metres (Isolaccio-di-Fiumorbo) amb una alçària mitjana de 526 m.

## Administració

Llista de consellers generals :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2004 | François Tiberi | Socialistes i afins | alcalde de Ventiseri |

## Composició

Llista de municipis :
| Nom | Població | Codi Postal | Codi Insee |
| Isolaccio-di-Fiumorbo | 333 | 20240 | 2B135 |
| Prunelli-di-Fiumorbo | 2 943 | 20243 | 2B251 |
| Serra-di-Fiumorbo | 256 | 20240 | 2B277 |
| Solaro | 583 | 20240 | 2B283 |
| Ventiseri | 2 023 | 20240 | 2B342 |
| San-Gavino-di-Fiumorbo | 209 | 20240 | 2B365 |
| Chisa | 97 | 20240 | 2B366 |

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 3.491 | 4.300 | 4.114 | 5.465 | 5.974 | 6.444 |

## Referències

* ↑ «Décret n° 2014-255 du 26 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département de la Haute-Corse».
# Captiveri babiloni

Es coneix amb el nom de Captiveri de Babilònia o Captivitat de Babilònia al període del segle vi abans de Crist, en què bona part del poble jueu va ser forçat a desplaçar-se des Regne de Judà fins a la capital de l'imperi de Nabucodonosor II. Va acabar amb la conquesta de Babilònia pels perses (Cir) al 538 aC
La deportació va succeir en dues fases, una al voltant del 597 aC, que va afectar les classes altes laiques, i una altra, més general, al 586 aC arran de la destrucció de Jerusalem, que no obstant no afectava els camperols pobres (que són sempre la majoria de la població). L'alliberament per Cir significà la tornada de molts jueus a Palestina, però la majoria engrossí el que es coneix amb el nom de diàspora o comunitat jueva a l'exterior, que ja era nombrosa en alguns llocs, com Egipte.

## Taula cronològica

Taula basada en Rainer Albertz, "Israel in exile: the history and literature of the sixth century BCE", p.xxi.
| Any | Esdeveniment |
| 609 | Mort de Josies |
| 609-598 | Regnat de Joiaquim (Joahaz va succeir a Josies però regnar només 3 mesos) |
| 598/7 | Regnat de Jeconies (que va regnar tres mesos); primera deportació, el 16 de març de 597 |
| 597 | Inici del regnat de Sedecies |
| 594 | Conspiració Anti-babilònica. |
| 589-7 | Caiguda de Jerusalem, segona deportació juliol/agost 587 |
| 582? | Assassinat de Gedalies governador de Babilònia, cosa que provocar refugiats a Egipte i una tercera deportació |
| 562 | Comunicat de Joaquín; roman a Babilònia |
| 539 | Perses conquereixen Babilònia (octubre) |
| 538 | "Decret de Cir" que permet als jueus tornar a Jerusalem |
| 520-515 | Tornada de Zorobabel i Josuè el gran sacerdot; reconstrucció del Temple de Jerusalem |

## Vegeu també

* Influència babilònica a la Bíblia
# Carney (Oklahoma)

Carney és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 649 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carney tenia 649 habitants, 252 habitatges, i 183 famílies. La densitat de població era de 141,6 habitants per km².
Dels 252 habitatges en un 34,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,6% hi vivien parelles casades, en un 14,3% dones solteres, i en un 27% no eren unitats familiars. En el 24,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 23,3% de 45 a 60 i un 10% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.589 $ i la renda mediana per família de 29.688 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.972 $ mentre que les dones 20.000 $. La renda per capita de la població era de 12.020 $. Entorn del 16,1% de les famílies i el 19,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Carney». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carney». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Carta Europea de Turisme Sostenible en Espais Naturals Protegits

La Carta Europea de Turisme Sostenible en Espais Naturals Protegits és un document creat l'any 1995 per l'Organització Mundial de Turisme, a instàncies del Programa de les Nacions Unides per al Medi Ambient, que reflecteix la voluntat de les nacions europees d'afavorir un model turístic que atengui els principis del desenvolupament sostenible, que no malbarati els recursos naturals i que preservi els paisatges, que permeti a les futures generacions gaudir del turisme a la natura.
La Carta Europea de Turisme Sostenible en Espais Naturals Protegits té com a principal objectiu fer compatible la conservació i la millora dels valors naturals amb la creació de noves oportunitats econòmiques mitjançant el desenvolupament d'un turisme sostenible i, per tant, respectuós amb el medi ambient.

## Obtenció

Per obtenir la Carta Europea de Turisme Sostenible els Espais Naturals Protegits han de presentar un programa d'actuacions a cinc anys vista i rebre el vistiplau de la Federació Europarc. Quinquenalment han de renovar el compromís elaborant una memòria d'actuacions i formulant un nou programa d'actuacions.
Les empreses turístiques també poden obtenir l'acreditació de la Carta Europea de Turisme Sostenible els Espais Naturals Protegits mitjançant l'establiment d'un acord de col·laboració amb l'espai natural protegit. Aquest acord conté compromisos mutus entre l'espai natural protegit i l'empresa, la qual presenta a la vegada un programa amb les actuacions que es compromet a dur a terme per a la millora de la sostenibilitat de la seva gestió. Com a contrapartida, els espais naturals protegits reconeixen l'esforç d'aquestes empreses tot distingint-les com a empreses col·laboradores, avala la seva gestió sostenible i les recomana com a empreses d'excel·lència en aquest camp.

## Als Països Catalans

A Catalunya, el Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa, el Parc Natural del Delta de l'Ebre, el Parc Natural del Montseny i el Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac estan acreditats amb la Carta Europea de Turisme Sostenible els Espais Naturals Protegits.

## Referències

* ↑ DiegoNunez. «European charter for sustainable tourism in protected areas | Tourism2030» (en anglès). [Consulta: 8 gener 2021].

## Enllaços externs

* Federació Europarc - La Carta Europea de Turisme Sostenible (anglès)
# Carta Africana dels Drets Humans i dels Pobles

La Carta Africana de Drets Humans i dels Pobles és una declaració promoguda per la Unió Africana en 1981 per recollir els drets humans considerats bàsics pels seus membres, prioritzant els drets econòmics, socials i culturals sobre els civils. Una de les seves redactores va ser Bineta Diop. Va ser ideada com la base per a una futura justícia comuna al continent africà.
Alguns dels drets més destacats són:
* dret a la llibertat
* dret a no patir discriminació
* dret a la propietat i a la participació política
* dret a l'educació, la salut i el treball
* dret a l'autodeterminació
* dret al desenvolupament econòmic i medioambiental
Respecte altres declaracions similars, apareix com poc detallada en qüestions laborals o de participació política, però en canvi reconeix l'autodeterminació i el desenvolupament, drets considerats de segona generació.

## Referències

* ↑ «Carta Africana de Drets Humans i dels Pobles». Termcat. [Consulta: 25 gener 2019].
# Imintanoute

Imintanoute (àrab: إيمنتانوت, Īmintānūt; amazic estàndard marroquí: ⵉⵎⵉ ⵏ ⵜⴰⵏⵓⵜ, Imi n Tanut) és un municipi de la província de Chichaoua, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 20.837 persones. Està situada a l'eix Marràqueix-Agadir (Autoroute A7), a 44 km de Chichaoua, 140 km de Marràqueix i a 150 km d'Agadir.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 22 d’octubre 2017. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Ir ha-Karmel

Ir ha-Karmel (en hebreu, עיר הכרמל, ciutat del Carmel) és una ciutat al districte de Haifa d'Israel. Fou fundada el 2003 de la unió dels consells locals de Daliyat el-Carmel i d'Isfiya. Encara que originàriament s'anomenà Daliyat el-Carmel - Isfiya, posteriorment fou rebatejada com Ciutat de Carmel.
La ciutat, situada a la part més alta del mont Carmel, agrupa aquests dos nuclis de població drusa. La ciutat atrau gran nombre de turistes que volen conèixer més de prop la cultura drusa i que volen visitar el famós basar.
Tanmateix, la ciutat travessa un període de dificultats econòmiques: el pressupost municipal és insuficient i l'ajuntament està molt endeutat. Es cregué que la fusió de tots dos pobles milloraria la situació mitjançant la col·laboració i l'aprofitament de sinergies, però ara s'ha pogut comprovar que la fusió no ha aportat beneficis als comptes públics.

## Vegeu també

* Daliyat el-Carmel
* Isfiya

## Referències

* ↑ BEN-SIMON, Daniel: "The con of Carmel City" Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine., diari Haaretz, 8 de febrer de 2006 (anglès)
# Foum Jemaa

Foum Jemaa (en àrab فم الجمعة, Fum al-Jumʿa; en amazic ⴼⵯⵎⵎ ⵊⵎⵄⴰ) és una comuna rural de la província d'Azilal, a la regió de Béni Mellal-Khénifra, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 9.873 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].