OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Plantada (Vilassar de Mar)

Can Plantada, o la torre Mar i Flors, és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una torre d'estiueig construïda cap a l'any 1925 seguint els cànons noucentistes. Situada en una zona de cases enjardinades, dins un traçat quadriculat de carrers també heretat d'aquella època, ocupa una superfície de 3.589 metres quadrats dels quals 323 són edificats. De planta baixa, pis i golfes, aquesta torre destaca per la coberta, de quatre vessants i teula vidriada de color blau, groc i color teula.
En la confluència dels vessants de la teulada hi ha elements ornamentals en forma de pinya, de terrissa vidriada de color blau. Els murs blancs de la façana són ornamentats amb motius florals esgrafiats de color crema, generalment als voltants de les portes i les finestres. A l'interior destaca una gran xemeneia de maó vist i rajola vidriada amb ornaments blaus sobre fons blanc. La casa queda voltada per un jardí que fou destinat a un negoci de venda de flors i plantes i també a bar musical.

## Història

Sobre una casa aïllada, de proporcions semblant a la casa de cos, planta baixa i pis, l'arquitecte Josep Plantada i Artigas construí el que és avui la torre Mar i Flors. Amplià l'antic edifici amb un nou cos adossat a la façana lateral, una coberta de quatre vessants, l'obertura de finestres i portes d'arc de mig punt i un seguit d'elements ornamentals i formals que s'adequaven a l'estètica noucentista. Malgrat que la casa sempre s'ha conegut com a Can Plantada es desconeix si va ser llar o residència de l'arquitecte que la va construir.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mari Flors Parc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].

## Bibliografia

* Lacuesta Contreras (dir.), Raquel. Pla especial urbanístic de protecció i catàleg del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental de Vilassar de Mar. Vilassar de Mar: Diputació de Barcelona, 2014.
* Romeu, Imma. Vilassar de Mar portes endins. Vilassar de Mar: Ajuntament, 2007. ISBN 978-84-931149-3-0.
# Bàibek

Bàibek (en rus: Байбек) és un poble de l'óblast d'Astracan, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 1.911 habitants.

## Referències

* ↑ Карта села Бирючек в Астраханской области
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. 1. Численность и размещение населения Астраханской области». Arxivat de l'original el 2018-08-27. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ Расстояние от Бирючека до Камызяка
# Bàlacros (militar)

Bàlacros (en llatí Balacros, en grec antic Bάλακρoς) fou un militar macedoni, fill d'Amintes, de l'exèrcit d'Alexandre el Gran, al segle iv aC.
Va tenir el comandament de les forces aliades, quan Antígon el Borni va ser nomenat sàtrapa de Frígia l'any 334 aC. El 331 aC, després de l'ocupació d'Egipte, es va quedar en aquest país amb una part de l'exèrcit juntament amb Peucestes de Macedònia.

## Referències

* ↑ 2.Balacrus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 454
# Illes Ashmore i Cartier

El Territori de les Illes Ashmore i Cartier (en anglès: Territory of Ashmore and Cartier Islands) està format per dos grups d'illes tropicals deshabitades situats a l'oceà Índic al nord-oest d'Austràlia i al sud d'Indonèsia. El grup està compost per l'escull Ashmore (illots oest, centre i est) i l'Illa Cartier, que tenen en total una extensió de 199,45 km². Encara que compten 74,1 km de costa, no hi ha ports o badies.
El territori és administrat des de Canberra. Se n'encarrega el Ministeri de Medi Ambient, que també es responsabilitza de l'administració dels territoris de l'Illa Christmas, les Illes Cocos, les Illes del Mar de Corall, la Badia Jervis i l'Illa Norfolk.

## Referències

* ↑ «Territories of Australia» (en anglès). Govern d'Austràlia, 02-02-2012. [Consulta: 2 setembre 2012].

## Enllaços externs

* * «Ashmore and Cartier Islands» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-05-16. [Consulta: 2 setembre 2012].
# Cal Bas (Santa Margarida de Montbui)

Cal Bas és una obra del municipi de Santa Margarida de Montbui (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa i dos pisos. Es caracteritza per les seves dimensions i per la façana. Aquesta està dividida en tres franges horitzontals per bandes d'elements de terracota a l'altura de les lloses dels balcons i és de destacar l'acroteri de remat de la façana, l'alçada del qual lliga amb la se la casa veïna, fet que ajuda a configurar la plaça. A l'eix de la façana hi ha una fornícula amb una imatge del Sagrat Cor. A l'interior trobem una gran sala i un oratori.

## Història

Aquesta casa ha estat sempre lligada a la fàbrica que hi havia al número 6 i de la que es coneix una escriptura de compra d'una casa amb data del 20 d'abril del 1555 feta per Andreu Bas teixidor de draps de llana del lloc de Montbui a Anna de Lanuza i de Montbui en el número 6 del C/Major. Posteriorment, la fàbrica, va ser adquirida per la família Jorba, teixidors de Terrassa.

## Referències

* 1 2 «Cal Bas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
# Cal Baster (el Masroig)

Cal Baster és una obra del Masroig (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, de planta baixa, un pis i golfes, amb façanes al carrer Major i carrer de la Barceloneta i cobert per teulada a una sola vessant. A la façana principal s'obren una porta a la planta baixa, dues finestres al pis i dues més a les golfes. L'element de més interès el constitueix la porta, de pedra, i amb un petit baix relleu a la clau on hi consta la data de 1796.

## Història

L'actual edificació degué substituir, a finals del segle xviii, una construcció anterior. Malgrat les seves reduïdes dimensions, l'elegància de la porta denota una casa amb un cert prestigi, fet que ve accentuat per la seva situació en el context urbà. El segle passat es degué malmetre i, pel que sembla, no fou arranjada fins fa uns quants anys.

## Referències

* 1 2 «Cal Baster». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Cal Baster». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Inscripció d'Alekanovo

La Inscripció d'Alekanovo és un grup de caràcters no desxifrats trobats al 1897 al llogaret rus d'Alekanovo (en l'actual Óblast de Vólogda) per l'arqueòleg rus Vasili Gorodtsov. Els símbols són inscrits en un petit test d'argila de 15 cm d'alçada, dins un cementeri eslau. Si bé es va comprovar que la inscripció és autèntica, no n'hi ha una lectura àmpliament acceptada. La inscripció fou datada per Gorodtsov com pertanyent als segles X a XI de la nostra era. Alguns caràcters semblants en fragments es trobaren a Alekanovo el 1898.
Gorodtsov proposava que els caràcters podrien ser runes, però només va trobar dos caràcters semblants a runes. Segons l'etnògraf polonés Jan Leciejewski, la inscripció és una escriptura especular i s'ha de llegir de dreta a esquerra. Segons alguns, la inscripció estaria escrita en idioma protoeslau. Una altra opinió és que la representa un joc de caràcters local, ideat en la unió tribal de Vyatich.(1)

## Referències

* ↑ Громов, Дмитрий; Бычков. Славянская руническая письменность: факты и домыслы (en rus). Moscou: София, 2005, p. 208.
* ↑ «Epigraphic Society Occasional Publications» (en anglés). Epigraphic Society. [Consulta: 2 abril 2013].
# Can Ricart (Vilanova i la Geltrú)

Can Ricart és un edifici del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una construcció de grans dimensions, de planta baixa i dos pisos amb terrat a la catalana. Fa cantonada. La façana al carrer de Sant Joan és més llarga que l'altra i presenta la porta d'entrada a l'habitatge, així com una segona porta d'arc de mig punt. És remarcable l'ús del maó vist com a element decoratiu a obertures, cartel·les i barana del coronament, la tribuna de ferro que dona al carrer de Sant Joan i les pintures del vestíbul, força malmeses. La façana lateral és similar a la principal.

## Història

L'any 1901, el propietari, Josep M. Ricart, va sol·licitar permís d'obres per efectuar reformes a l'edifici, segons projecte de l'arquitecte Josep Font i Gumà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Ricart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 gener 2016].
# Camaleño

Camaleño és un municipi situat en l'extrem més occidental de la Comunitat Autònoma de Cantàbria, en la comarca de Liébana (és l'antic Valdebaró). Els seus límits són: al sud amb Vega de Liébana, a l'est amb Potes, al nord-est amb Cillorigo de Liébana, al nord-oest amb el municipi asturià de Peñamellera Baja i també amb la província de Lleó.
Als vessants del Pic Tesorero, al Massís Central dels Pics d'Europa, hi ha el refugi de muntanya Cabanya Verònica, amb una capacitat per a sis places en lliteres i és propietat de la Federació Càntabra d'Esports de Muntanya i Escalada.

## Localitats

* Areños, 53 hab. (2006, INE)
* Argüébanes, 46 hab.
* Bárcena, 18 hab.
* Baró, 12 hab.
* Beares, 4 hab.
* Besoy, 8 hab.
* Bodia, 10 hab.
* Brez, 36 hab.
* Camaleño (Capital), 46 hab.
* Congarna, 15 hab.
* Cosgaya, 47 hab.
* Enterría, 1 hab.
* Espinama, 128 hab.
* La Frecha, 26 hab.
* Fuente Dé, 7 hab.
* Las Ilces, 12 hab.
* Lon, 69 hab.
* Los Llanos, 26 hab.
* Llaves, 29 hab.
* Mieses, 36 hab.
* Mogrovejo, 46 hab.
* La Molina, 18 hab.
* Pembes, 68 hab.
* Pido, 127 hab.
* Quintana, 8 hab.
* Redo, 14 hab.
* San Pelayo, 21 hab.
* Santo Toribio, 3 hab.
* Sebrango, 10 hab.
* Tanarrio, 30 hab.
* Treviño, 10 hab.
* Turieno, 98 hab.
* Vallejo, 6 hab.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2007 |
| 2.686 | 2.492 | 2.591 | 2.587 | 2.701 | 2.526 | 2.236 | 1.807 | 1.402 | 1.327 | 1.101 | 1.100 |
Font: INE
Eleccions municipals, 25 de maig de 2003 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PP | 362 | 42% | 4 |
| PRC | 352 | 40,84% | 4 |
| PSOE | 123 | 14,27% | 1 |
Eleccions municipals, 27 de maig de 2007 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PP | 340 | 40,52% | 4 |
| PRC | 335 | 39,93% | 4 |
| PSOE | 154 | 18,36% | 1 |

## Enllaços externs

* Ajuntament de Camaleño Arxivat 2010-09-25 a Wayback Machine.
* Camaleño a Cantabria Joven Arxivat 2007-10-10 a Wayback Machine.
* Camaleño a Cantabria 102 municipios
* Camaleño a Turismo de Cantabria Arxivat 2007-12-30 a Wayback Machine.
# Iquiqueïta

La iquiqueïta és un mineral de la classe dels borats. Rep el seu nom de la ciutat xilena d'Iquique.

## Característiques

La iquiqueïta és un borat de fórmula química K₃Na₄Mg(CrO₄)B$_{24}$O$_{39}$(OH)·12H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1984, i la primera publicació va ser el 1986. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu Nacional d'Història Natural dels Estats Units, situat a Washington DC.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta als camps de nitrats de Zapiga, a la província d'El Tamarugal, dins la regió de Tarapacá, Xile. També a Xile ha estat descrita a Salar de Miraje, a la província d'El Loa, dins la regió d'Antofagasta. Només ha estat descrita en aquests dos indrets a tot el planeta.

## Referències

* ↑ «Iquiqueite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 novembre 2017].
# Jimmy Jackson

Jimmy Jackson va ser un pilot estatunidenc de curses automobilístiques nascut el 25 de juliol del 1910 a Indianapolis, Indiana.
Jackson va córrer a la Champ Car a les temporades 1946-1954 incloent-hi la cursa de les 500 milles d'Indianapolis de diversos d'aquests anys.
Jimmy Jackson va morir el 24 de novembre del 1984.

## Resultats a la Indy 500

| Any | Cotxe | Sortida | Vel. mitja | Ranking | Final | Voltes | V. líder | Retirat |
| 1946 | 61 | 5 | 120.257 | 24 | 2 | 200 | 5 | Va acabar |
| 1947 | 7 | 10 | 122.266 | 11 | 5 | 200 | 0 | Va acabar |
| 1948 | 61 | 4 | 127.510 | 7 | 10 | 193 | 0 | Suspensions |
| 1949 | 61 | 7 | 128.023 | 15 | 6 | 200 | 0 | Va acabar |
| 1950 | 61 | 32 | 129.208 | 33 | 29 | 52 | 0 | Sobrealimentació |
| 1954* | 16 | - | - | - | 15 | ? | ? | Va acabar |
| Totals | Totals | Totals | Totals | Totals | Totals | 845 | 5 | |
| Curses | 5 |
| Poles | 0 |
| Voltes líder | 5 |
| Victòries | 0 |
| Top 5 | 2 |
| Top 10 | 4 |
| Retirades | 2 |
(*) Cotxe compartit.

## A la F1

El Gran Premi d'Indianapolis 500 va formar part del calendari del campionat del món de la Fórmula 1 entre les temporades 1950 a la 1960. Els pilots que competien a la Indy durant aquests anys també eren comptabilitats pel campionat de la F1.
Jimmy Jackson va participar en 2 curses de F1, debutant al Gran Premi d'Indianapolis 500 del 1950.

### Palmarès a la F1

* Participacions: 2
* Poles: 0
* Voltes Ràpides: 0
* Victòries: 0
* Pòdiums: 0
* Punts vàlids per la F1: 0
# Camí de Mussarra al Coll de Lligabosses

El Camí de Mussarra al Coll de Lligabosses és una pista forestal que uneis la casa de Mussarra amb el Coll de Lligabosses. Discorre majoritàriament pel terme municipal de Monistrol de Calders, del Moianès, però durant un tram llarg fa de límit municipal entre Monistrol de Calders i Talamanca, i en els seus darrers metres entra en el terme de Mura, del Bages.
Surt de la casa de Mussarra cap a llevant, deixant enrere la Quintana de Mussarra i el Pla de Mussarra, deixant a migdia el Camp Rodó. Al cap de 375 metres arriba a ponent dels Camps del Casalot, on el camí deixa a l'esquerra el Camí del Bosc, i gira cap a migdia, per tal de resseguir cap al sud el Serrat de Mussarra. Al cap de poc passa pel Cau de la Guilla. En aquest lloc hi ha la cruïlla de camins on arriba, des de ponent, el Camí de Navarcles. Poc després arriba ran de la Pedrera de Mussarra, que queda a llevant del camí, on hi ha una altra cruïlla a la qual accedeix, també des de ponent, el Camí de Talamanca.
El camí de Mussarra a Lligabosses continua cap al sud, deixant a llevant les Costes de Mussarra i a ponent els paratges de Bonesfonts i de la Devesa. En tot aquest tram el camí fa de termenal entre Monistrol de Calders i Talamanca. Després deixa a llevant del Turó de Lligabosses, i en el darrer tram, després de rebre des de ponent un altre camí procedent de Talamanca, torç a llevant, entre en el terme municipal de Mura, i arriba al Coll de Lligabosses.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006
* PERARNAU I LLORENS, Jaume i PIÑERO I SUBIRANA, Jordi. Monistrol de Calders. La seva història i el seu patrimoni. Monistrol de Calders: Ajuntament de Monistrol de Calders, 1993. Sense ISBN.
# Cabana del Masquí

La Cabana del Masquí és un edifici del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

ÉS una cabana de planta rectangular (6 x 7 metres), coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, la qual està situada a migdia. Consta de planta baixa i altell. Es troba assentada directament damunt la roca. A migdia s'hi adossen una cola de coberts construïts amb totxo. Llevat de la façana la resta de murs són gairebé cecs. L'estat de conservació és mitjà.
La seva història va unida a la del mas Masquí el qual forma part del patrimoni de la Mata.

## Referències

* 1 2 «Cabana del Masquí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Cabana del Mir

La Cabana del Mir és una obra de Santa Maria de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Cabana de planta quadrada amb la façana orientada a llevant, que delimita l'era de la masia per la part de ponent. Construïda amb pedra lligada amb argamassa que n'amaga una bona part, té la teulada a dues vessants, de teula àrab. El mur que va d'Oest a Est sobrepassa la façana, amb la qual cosa la teulada pot sobresortir i cobrir un parell de metres més endavant de la façana. L'arcada de la gran portalada és de proporcions considerables i té el volt fet amb maons. És digne de menció la complexa estructura d'embigats que formen el pis superior i dos pisos a l'exterior de la façana. El sòl de la cabana, igual que l'era que la precedeix, és de cairons.

## Història

Tot i que al damunt de la gran arcada que forma la porta d'accés a la cabana es pot llegir la data de 1864, probablement només fa referència a l'emblanquinat o a altres possibles reformes. Tipològicament la cabana s'assembla a les que es troben a la zona, però és més esvelta que la del Cavaller, per exemple. Actualment encara compleix les funcions pròpies de cabana. És un factor diferencial el fet que es pugui accedir al pis des de l'exterior de la cabana a través d'una escala de pedra adossada al seu mur de tramuntana.

## Referències

* 1 2 «Cabana del Mir». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Cabana del Dot (l'Esquirol)

La Cabana del Dot és una obra de l'Esquirol (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Cabana de planta rectangular i coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana orientada a ponent. En aquest sector presenta un gran arc de pedra picada, actualment tapiat amb pedra i uns grans ràfecs que sobresurten més d'un metre del mur. Els escairats són de pedra picada i la resta de pedra sense pica unida al morter de calç. És una antiga cabana que servia per guardar les garbes, davant l'era, i construïda amb rajols de terrissa. Els cavalls que sostenen la coberta són de roure i amb els caps de biga ben treballats a sota del ràfec. S'hi veuen indicis de diversos incendis. L'estat de conservació és bo.

## Referències

* ↑ «Cabana del Dot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Joan Badia i Homs

Joan Badia i Homs (Palafrugell, 9 de maig 1941) és un historiador i museòleg català, considerat com un gran especialista del romànic empordanès.
Autodidacte que no va poder estudiar a la universitat per mor del règim franquista, va compaginar la seva feina com empleat d'una banca amb l'estudi i la recerca. Miquel Oliva (1922-1974), arqueòleg i director del Museu Arqueològic de Girona i Lluís Esteva (1906-1944), especialista del megalitisme i Pere Caner (1922-1982), mestre i arqueòleg van influir molt en la seva formació.
El 1972 va ser un dels fundadors del Museu Municipal de Palafrugell, que més tard va esdevenir el Museu del Suro, del qual va ser director fins al 1987.
L’arquitectura medieval de l’Empordà (1978-1981), editada amb el suport de Josep Pla, es considera la seva obra mestra. Les seves aportacions al corpus Catalunya romànica són considerables.

## Obres destacades

* L’arquitectura medieval de l’Empordà (1978-1981)
* Contribucions a Catalunya romànica
* Per una bibliografia extensa vegeu «Obra de Joan Badia i Homs» a Dialnet.

## Reconeixement

* 1998 Premis Indiketa dels Premis Empordà
* Primer Premi Joan Saqués de remi de la Fundació Valví.

## Referències

* 1 2 Seguranyes, Mariona. «Badia i Homs, Joan». A: Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1888-1891.
* 1 2 Puntí, Joan «‘La divulgació és tan important com l'estudi’». El Punt Avui (edició Girona).
* ↑ «Inauguració del nou Museu del Suro de Palafrugell» (pdf). Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya, 22-05-2012.
* 1 2 «Premis Empordà». Consell comarcal de l'Alt Empordà. [Consulta: 2 maig 2023].

## Bibliografia

* Febrés, Xavier. «Retrobada de Joan Badia i Homs, un monument històric per si mateix», 16-05-2016. [Consulta: 2 maig 2023].
* «Joan Badia, historiador, ‘L'Empordà és un camp de ruïnes, deia Pla, però ens diuen tantes coses si les sabem interpretar’». Setmanari de l’Alt Empordà, 2011, pàg. 46-47.
# Aethionema

Aethionema és un gènere de plantes amb flors dins la família brassicàcia, subfamília Brassicoideae. Consta d'unes 35 espècies, la majoria pròpies de les muntanyes circummediterrànies orientals. Les espècies del gènere Aethionema creixen com a herbàcies perennes en jardineria. En la vegetació dels Països Catalans és autòctona només l'espècie Aethionema saxatile, que rep el nom vulgar de pedrosa. Altres espècies n'inclouen:
* Aethionema antitaurus
* Aethionema cordifolia: Líban
* Aethionema grandiflorum: Pèrsia
* Aethionema iberideum
* Aethionema oppositifolium
* Aethionema retsina
* Aethionema thomasianum

## Referències

* ↑ «Aethionema saxatile». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 11 març 2022].
* ↑ Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. Ed. Barcino. Barcelona, 1984. ISBN 9788472265974.
# Lamasón

Lamasón és un municipi de la Comunitat Autònoma de Cantàbria situat en la comarca de la Vall del Nansa. Limita al nord amb Herrerías i Astúries, a l'est amb Rionansa, al sud amb Cabezón de Liébana i a l'oest amb Peñarrubia i Cillorigo de Liébana.
A Venta del Fresnedo, entitat de població de Lamasón, s'hi troba la Cueva de los Marranos, que l'any 2000 va ser declarada "Bien de Interés Cultural" pel govern d'Espanya.

## Localitats

* Burió, 22 hab.
* Cires, 40 hab.
* Lafuente/La Juente, 33 hab.
* Los Pumares, 47 hab.
* Quintanilla, 89 hab.
* Río/Ríu, 27 hab.
* Sobrelapeña (Capital), 47 hab.
* Venta Fresnedo/La Venta Fresnéu o La Venta, 21 hab. en poblament disseminat.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 | 1990 | 2000 | 2007 |
| 894 | 960 | 1.004 | 909 | 952 | 964 | 865 | 659 | 516 | 486 | 393 | 322 |
Font: INE

## Administració

Eleccions municipals, 25 de maig de 2003 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PRC | 147 | 56,11% | 4 |
| PP | 70 | 26,72% | 2 |
| PSOE | 43 | 16,41% | 1 |
Eleccions municipals, 27 de maig de 2007 :
| Partit | Vots | % | Regidors |
| PP | 136 | 48,23% | 3 |
| PRC | 108 | 38,30% | 3 |
| PSOE | 38 | 13,48% | 1 |
# Surbourg

Surbourg (en alsacià Sürburi) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 1.528 habitants.
Forma part del cantó de Wissembourg, del districte de Haguenau-Wissembourg i de la Comunitat de comunes de l'Outre-Forêt.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.370 | 1.394 | 1.341 | 1.448 | 1.464 | 1.528 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Christophe Scharrenberger | |

## Personatges il·Lustres

* Karl Roos, nacionalista alsacià afusellat el 1940.