OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Zorraquín

Zorraquín és un municipi de la Rioja, a la regió de la Rioja Alta. Situat a la vall del riu Ciloria.

## Història

La primera referència documental és de l'any 1084 i pertany a una donació realitzada per Alfons VI de Castella per la qual va cedir el monestir de Sant Sebastían de Ojacastro al monestir de San Millán de Yuso. El 24 d'abril de 1312, el rei castellà Ferran IV va concedir un Fur a la vall de la vila d'Ojacastro, Ezcaray i Zorraquín i Valgañón, la intenció de la qual seguia sent repoblar aquesta zona, fronterera amb el Regne de Navarra.
Va seguir vigent fins a la retirada dels furs en 1876 després de la Tercera Guerra Carlina. En el segle xvi pertanyia al Senyoriu de Pedro de Manrique de Luna.

## Referències

* ↑ Govern de La Rioja. «Listado de municipios» (en castellà), 2016. Arxivat de l'original el 20 de gener 2022. [Consulta: 15 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Fur de Ferran IV
# Pomadasys trifasciatus

Pomadasys trifasciatus és una espècie de peix de la família dels hemúlids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba al nord d'Austràlia, Tailàndia i Papua Nova Guinea.

## Referències

* ↑ BioLib
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea: a revised and annotated checklist. Vol. II Scorpaenidae to Callionymidae. Research Bulletin Núm. 41, Research Section, Dept. of Fisheries and Marine Resources, Papua Nova Guinea.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pomadasys unimaculatus

Pomadasys unimaculatus és una espècie de peix de la família dels hemúlids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 19 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Iwatsuki, Y. H. Kohno i H. Ida, 1998. Redescription of a poorly-known haemulid fish, Pomadasys unimaculatus Tian 1982 from Malaysia and comparison with P. maculatus (bloch 1797) (Perciformes: Haemulidae). Ichthyol. Res. 45(2):195-200.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ponç IV de Cabrera (comte d'Urgell)

Ponç IV de Cabrera, III d'Àger, I d'Urgell, per conjunció: Ponç de Cabrera i Urgell (1216 - 1243) fou comte d'Urgell (1236-1243) i vescomte d'Àger (1229-1243).
Fill i hereu de Guerau IV de Cabrera, el comte intrús del comtat d'Urgell que durant els primers anys del segle xiii s'enfrontà a Aurembiaix, hereva del comtat, pel domini d'aquest.
A la mort d'Aurembiaix sense descendència i després que el comte Pere I d'Urgell bescanviés amb Jaume I el Conqueridor el comtat per una tinença feudal a les Balears, Ponç reclamà al comte-rei català els seus drets sobre el comtat. Així fou com Jaume I li reconegué a Tàrrega l'any 1236, però reservant-se per a ell les ciutats de Lleida i Balaguer.
El 1242 Ponç ajudà econòmicament al comte-rei català i això li va permetre recuperar les ciutats de Lleida i Balaguer, que tornà a ser de nou la capital del comtat.
El succeïren en el comtat d'Urgell els seus dos fills mascles: Ermengol IX, qui morí prematurament, i el mateix any ho feu Àlvar I.
# Castell d'Osaka

El castell Osaka (大坂城, Ōsaka-jō) és un castell japonès situat a Osaka, Japó. Originalment anomenat Ōzaka-jō, és un dels castells més famosos del país i va exercir un paper important en la unificació del Japó durant el període Azuchi-Momoyama del segle xvi.
El castell es troba en una àrea d'aproximadament un quilòmetre quadrat, dins el Parc Públic del Castell d'Osaka (大阪城公园, Ōsaka-jō koen). Va ser construït en dues plataformes de terreny emplenat, amb muralles creades a base de pedres tallades, i està envoltat d'un pou amb aigua de manera similar als castells europeus. El castell té cinc pisos interiors (accessibles per mitjà d'un ascensor), i vuit pisos exteriors, i va ser construït sobre una base de pedra alta per protegir els seus ocupants d'atacants amb espases.
El castell es troba obert al públic, i és fàcilment accessible des de l'estació Parc Públic del Castell d'Osaka.
El castell és un punt popular de trobada durant les festes del hanami, que té lloc durant el floriment de la sakura.
L'interior del castell conté un museu, sala de convencions, i l'Altar Toyokuni, dedicat a Toyotomi Hideyoshi.

## Vegeu també

* Feu d'Ōzaka

## Enllaços externs

* Foto en satel·lit del castell i els seus voltants Arxivat 2008-08-09 a Wayback Machine.
# Portada/article gener 2
## Estrella binària

Una estrella binària és un sistema de dues estrelles lligades físicament per la força gravitatòria i que, per tant, giren al voltant d'un centre de massa comú; per aquesta raó giren l'una al voltant de l'altra. Els sistemes estel·lars binaris són molt importants en astrofísica ja que l'observació de les seves òrbites permet determinar la seva massa. Així, les masses de moltes estrelles simples poden ser determinades per extrapolació a partir de les observacions fetes en estrelles binàries.
Són exemples de binàries: Algol, una binària eclipsant; Sírius; i Cygnus X-1, amb un membre que podria ser un forat negre.
# Portada/article gener 20
## Bifenil policlorat

Els bifenils policlorats o PCB (en anglès, polychlorinated biphenyls) són una sèrie de compostos aromàtics organoclorats sintètics (és a dir, compostos químics de forma plana que compleixen la regla de Hückel formats per clor, carboni i hidrogen obtinguts artificialment pels humans) que constitueixen una sèrie de 209 congèneres, els quals es formen mitjançant la cloració del bifenil. La seva fórmula empírica és C₁₂H$_{10-n}$Cl$_n$, on n (el nombre d'homòlegs) pot variar entre 1 i 10. Ideals per a moltes aplicacions industrials com ara fluids dielèctrics, ben aviat es convertiren en un problema ambiental mundial. Estan molt relacionats amb els pesticides organoclorats.
# Polypedates

Polypedates és un gènere de granotes de la família Rhacophoridae.

## Taxonomia

* Polypedates chenfui (Liu, 1945).
* Polypedates chlorophthalmus (Das, 2005).
* Polypedates colletti (Boulenger, 1890).
* Polypedates cruciger (Blyth, 1852).
* Polypedates dorsoviridis (Bourret, 1937).
* Polypedates dugritei (David, 1872).
* Polypedates eques (Günther, 1858).
* Polypedates fastigo (Manamendra-Arachchi & Pethiyagoda, 2001).
* Polypedates gongshanensis (Yang & Su, 1984).
* Polypedates hecticus (Peters, 1863).
* Polypedates hungfuensis (Liu & Hu, 1961).
* Polypedates insularis (Das, 1995).
* Polypedates leucomystax (Gravenhorst, 1829).
* Polypedates longinasus (Ahl, 1927).
* Polypedates macrotis (Boulenger, 1891).
* Polypedates maculatus (Gray, 1833).
* Polypedates megacephalus (Hallowell, 1861).
* Polypedates mutus (Smith, 1940).
* Polypedates naso (Annandale, 1912).
* Polypedates nigropunctatus (Liu, Hu & Yang, 1962).
* Polypedates occidentalis (Das & Dutta, 2006).
* Polypedates omeimontis (Stejneger, 1924).
* Polypedates otilophus (Boulenger, 1893).
* Polypedates pingbianensis (Kou, Hu, & Gao, 2001).
* Polypedates pseudocruciger (Das & Ravichandran, 1998).
* Polypedates puerensis (He, 1999).
* Polypedates taeniatus (Boulenger, 1906).
* Polypedates yaoshanensis (Liu & Hu, 1962).
* Polypedates zed (Dubois, 1987).
* Polypedates zhaojuensis (Wu & Zheng, 1994).

## Referències

* IUCN (anglès)
# Cases al carrer de Sant Cosme (Sant Cebrià de Vallalta)

Les Cases al carrer de Sant Cosme és una obra de Sant Cebrià de Vallalta (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Dos cases del carrer de Sant Cosme, al centre del poble. Per la banda de darrere hi ha el carrer de la vila. Ambdues cases -amb planta baixa i pis- deuen ser les darreres restes del que devien ser originàriament la major part de les cases de la població. Construcció molt pròpia de les cases de la població. Construcció molt pròpia de les cases dels pobles del Maresme i el Barcelonès.

## Referències

* ↑ «Cases al carrer de Sant Cosme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Casa Sans (Sant Just Desvern)

Casa Sans és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Segons el cadastre es construí el 1910.

## Descripció

És un edifici senyorívol de planta baixa i pis, coronat per un balustre clàssic que protegeix una coberta plana. La torre, amb el mateix acabament, és una fita visual de referència que contrasta amb les torres del sanatori. Cal remarcar la importància del jardí que emmarca l'edificació.

## Referències

* 1 2 «Casa Sans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Casa Sant Quintí

La Casa Sant Quintí és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici format per planta baixa, dos pisos i altell. Entre aquest edifici i la pallissa hi ha un cos que desmereix la visió que es té de la façana principal. La teulada és a quatre aigües. La façana principal que dona a l'era o pati interior està arrebossada. Hi ha obertures que tenen els brancals de pedra picada tapats per l'arrebossat; l'accés a l'interior es fa per una arcada amb dovelles de pedra picada. La façana que dona a la carretera presenta en els baixos unes petites obertures amb brancals de pedra picada. El material constructiu són còdols. En un dels xamfrans hi ha, sota la teulada, un cos defensiu amb espitlleres, fet de maons, construït durant les guerres carlines del segle xix.
En aquesta casa s'hi ha fet obres de consolidació i rehabilitació, principalment a la façana que dona a la carretera i a la coberta. Les obres de condicionament estan a mig fer, l'interior està buit i es conserva únicament la carcassa.
Entre la casa i la carretera hi ha un jardí amb avets i altres espècies d'arbres.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Sant Quintí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Casa Santacana (Vilanova i la Geltrú)

La Casa Santacana és una obra de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres en cantonada de planta rectangular. Consta de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa trobem un vestíbul d'entrada, dependències d'un antic celler i el pati interior limitat per dues mitgeres i una galeria d'arcs escarsers.
Les parets de càrrega són de paredat i totxo. Els forjats són de fusta i revoltó ceràmic. Trobem terrat a la catalana i cobertes de teula àrab.
La façana de la plaça presenta obertures amb llinda i brancals de pedra. El portal (1842 a la clau de volta) és situat a un extrem amb balcons als pisos de sobre amb obertura i volada decreixent. A la segona planta hi ha dues finestres que quedaren al descobert amb l'enderrocament de les cases adossades.
En origen era unifamiliar però es va dividir en tres habitatges.
Pel que fa a l'interior la sala i els dormitoris tenen pintures a les parets.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Santacana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 novembre 2017].
# Ħaġar Qim

Ħaġar Qim és un temple megalític de Malta que data del període Ggantija (entre 3600 i 3200 aC). Es troba al cim d'un turó al sud de l'illa de Malta i a 2 km al sud-oest del poblat de Qrendi. El 1992, la UNESCO va declarar Hagar Qim Patrimoni de la Humanitat. A 500 m, es troba el lloc de Mnajdra. La zona veïna ha estat declarada Parc Patrimonial.

## El complex d'Hagar Qim

El complex d'Hagar Qim consisteix en un temple principal i tres estructures megalítiques pròximes. El temple principal va ser construït entre 3600 i 3200 aC, però, les ruïnes del nord són molt més antigues. L'entrada exterior serveix com un passatge interior que connecta amb sis grans cambres. El mur exterior està construït amb grans blocs en posició vertical, creant així un edifici extremadament sòlid. Aquest passatge d'entrada i primera sala segueixen el patró dels temples megalítics de Malta, però a mesura que la construcció va avançar, aquest disseny va ser modificat considerablement.
Un dels seus murs conté el major megàlit maltès: té una altura de prop de 5,2 m, i pesa unes 57 tones.
La seva decoració consisteix en motius vegetals i espirals. Hi ha un altar decorat en els seus quatre costats.
Durant les excavacions, es van trobar al seu interior diverses estàtues de "dones grasses", que estan exposades en el Museu Nacional d'Arqueologia de La Valletta.

## Galeria d'imatges

* Decoració del temple
* La muralla sud d'Ħaġar Qim
* La Venus de Malta mostra una estètica molt desenvolupada
* Estàtues de "dones grasses" trobades a Hagar Qim.
* L'interior de l'estructura megalítica

## Vegeu també

* Ġgantija.
* Mnajdra.
* Ta' Ħaġrat.
* Skorba.
* Temples de Tarxien.

## Referències

* ↑ «Heritagemalta.org». Arxivat de l'original el 2009-02-03. [Consulta: 25 gener 2013].
* ↑ «Megalithic Temples of Malta» (en anglès). UNESCO. [Consulta: 7 gener 2014].
* ↑ «Artes Figurativas I». A: Enciclopedia Temática Sopena (paper) (en castellà). Traducció de l'Enciclopedia Generale "Le Nove muse" de S.A.I.E. Editrice. Barcelona: Editorial Ramon Sopena, S.A., 1982, p.22. ISBN 84-303-0967-5 [Consulta: 15 desembre 2014].
* ↑ El megàlit maltès més gran.

## Enllaços externs

* Pàgina de la UNESCO sobre els temples megalítics de Malta.
* Pàgina multilingüe sobre els temples de Mnajdra i d'Hagar Qim Arxivat 2013-03-01 a Wayback Machine..
* Prehistoric Tremps Of Malta.
# Portada/efemèride setembre 17

Karl Popper
« 16 de setembre · 17 de setembre · 18 de setembre »
# Portada/efemèride setembre 20

Sophia Loren
« 19 de setembre · 20 de setembre · 21 de setembre »
# Castell de Montargull

Castell de Montargull és un monument del llogaret de Montargull al municipi de Llorac (Conca de Barberà) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

A la banda oriental del terme es troba el despoblat de Montargull. A tocar de l'església de Sant Jaume hi havia el castell, del qual queden escasses restes de fonamentacions i alguns fragments de murs.
La part antiga de l'església, per les seves reduïdes dimensions, és possible que es bastís com a capella castral.

## Història

El castell de Montargull apareix documentat per primera vegada l'any 1077 quan Guillem Bernat de Queralt i la seva esposa Ermessenda feren donació del castell a un grup de famílies a fi que colonitzessin l'indret. La següent menció al castell és de l'any 1157 que Ferrer el donà a la seva muller Ermessenda en usdefruit; en els anys següents la possessió estigué en mans dels seus fills. Berenguer de Montargull va cedir el castell a l'orde del Temple els quals van anar incrementant les seves possessions i drets a Montargull al llarg dels segles xii i xiii.
Malgrat els templers eren senyors de Montargull, els Queralt hi conservaren encara certs drets i al llarg de la tretzena centúria anaren recuperant el lloc en part o íntegrament. En el testament de Pere III de Queralt, del 1282, ell s'intitula senyor de Montargull i li deixa en herència al seu fill. En el fogatjament de 1365-70 consta com a senyor de Montargull Dalmau de Queralt, senyor de Santa Coloma. Aquesta família a finals del segle xvi va rebre el títol de comtes de Santa Coloma. Van continuar senyorejant l'indret de Montargull fins a la fi de l'antic règim.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Montargull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Castell de Montargull». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casal de Can Rissec

Casal de Can Rissec és una obra del municipi de Llagostera (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un casal de planta quadrada amb murs portants i coberta plana. L'edifici es desenvolupa l'entorn de l'escala que comunica les plantes, això queda reflectit exteriorment per una torre de notable alçada. En el primer pis hi ha les estances de la família i la segona planta era ocupada pel servei. La planta baixa era destinada a magatzems dels estris del camp. A la façana nord hi ha una galeria porxada en planta baixa amb pilars quadrats i arcs semicirculars seguint els estilemes propis de les voltes del s. XIX, és acabada amb una de ferro i copons florals de pedra artificial. Hi ha una capella adossada a la façana de ponent de planta rectangular, absis poligonal i estil neogòtic. La teulada és coberta de peces vidriades en forma d'escames de peix.

## Història

La finca es va engrandir a partir de les desamortitzacions eclesiàstiques del segle xix. La construcció d'aquest casal està lligada a l'època d'esplendor de la indústria del suro, activitat a la qual es dedicava aquesta família. A principis del s. XX es bastí una capella dedicada a Santa Susanna. En el seu interior es conserven peces de retaule del s. XV i l'absis està decorat amb pintures inspirades en retaules dels mestres gòtics. El mas fou infeudat i ocupat durant la Guerra Civil i va pedra gran part de l'excel·lent mobiliari que guardava. Es conserven encara alguns mobles d'estil isabelí. Al costat hi ha Can Rissec, l'edifici originari.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Llagostera

## Referències

* 1 2 «Casal de Can Rissec». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 setembre 2014].
# Casal de Catalunya de Buenos Aires

Casal de Catalunya de Buenos Aires és una entitat catalanista fundada a Buenos Aires el 1940 de la fusió del Centre Català (fundat el 1886) i del Casal Català (fundat el 1908), fundat per Josep Lleonart i Nart i Ramon Mas i Ferratges. La seu de la nova entitat fou la mateixa de l'antic Centre Català de Buenos Aires. Continuà la publicació de la revista Ressorgiment, dirigida per Hipòlit Nadal i Mallol i també publicà la revista Catalunya, òrgan del casal del 1930 fins al 1965.
Està instal·lat en un edifici modernista (1928), en la línia neogoticista de Josep Puig i Cadafalch. El 1936 va ser extensament reformat pels arquitectes Eugeni Campllonch i Julián García Núñez, aquest argentí format a Barcelona deixeble de Lluís Domènech i Montaner, en un estil modernista. A l'interior es barregen els dos estils arquitectònics, com es mostra en els detalls de les escales, els capitells i les columnes. El teatre, dedicat a l'actriu Margarida Xirgu, té 487 localitats; per a actes de menor format, al primer pis hi ha l'auditori Àngel Guimerà, amb cent vint seients.

## Referències

* ↑ Font Agulló, Jordi. Història i memòria: El franquisme i els seus efectes als Països Catalans (en anglès). Universitat de València, 2007, p.40. ISBN 8437067340.
* ↑ Esculies, Joan «Una joia de l'art català a Buenos Aires». Descobrir, n. 115, 01-12-2007, pàg. 26.

## Vegeu també

* Casal català

## Enllaços externs

* Casal de Catalunya de Buenos Aires - Lloc web oficial
# Portella Blanca

La Portella Blanca és una collada situada a 1.442,7 metres d'altitud en el límit dels termes municipals de Camarasa, a la Noguera, i de Llimiana, al Pallars Jussà.
Es troba a la mateixa carena del Montsec de Rúbies, a ponent del Tossal de les Torretes i al sud-est de lo Peladet. Queda a prop i al nord-est del poble de Rúbies, que dona nom al mateix Montsec, en aquest tram.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Portella Baixa de Vallmanya

La Portella Baixa de Vallmanys és una collada de muntanya situada ran mateix del Canigó, a 2.497,6 metres d'altitud, en el límit dels termes comunals de Castell de Vernet i de Vallmanya, tots dos de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. Està situada a prop de l'extrem sud-est del terme de Castell de Vernet, i del sud-oest del de Vallmanya. És al sud del cim del Canigó i a prop al nord del Puig del Roc Negre.

## Referències

* ↑ La Portella Baixa de Vallmanya en els ortofotomapes de l'IGN
# Portell del Llop (Port del Comte)

* Aquest article tracta sobre un indret del municipi d'Odèn. Vegeu-ne altres significats a «Portell del Llop (Berga)».
El portell del Llop és un pas situat a 2.154,6 metres d'altitud del terme municipal d'Odèn, però molt a prop del de la Coma i la Pedra, tots dos al Solsonès.
És al vessant sud-sud-oest del Vulturó, al sud-est de la Gespeguera, i a prop i al nord-oest del Refugi de la Bòfia i de la Bòfia del Port del Comte. Es troba en el sector nord-occidental del Port del Comte, al sud-oest del Coll de Tancalaporta i al nord-oest del Serrat de la Bòfia. A ponent seu s'obra la capçalera de la vall de la Rasa de la Covil.
Es troba en pujar de la capçalera de la rasa del Sucre fins a la carena de la serra de Querol, al sector de les Trenques. Cal acabar d'arribar al Refugi de la Bòfia, i des d'allí, adreçar-se al nord-nord-oest.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Castell de Gibralfaro

El castell de Gibralfaro o alcàsser de Gibralfaro fou construït el segle xiv per Yússuf I del Regne de Granada a la ciutat de Màlaga, sobre un antic recinte fenici que també tenia un far que donava nom al mont Gibralfaro (Jbel-Faro, o mont del far). El castell va ser objecte d'un fort setge per part dels Reis Catòlics durant tot l'estiu de 1487. Després del setge, Ferran el Catòlic el va prendre com a residència, mentre que Isabel de Castella optà per viure a la ciutat.
Actualment, el castell és visitable, i des d'ell es poden observar unes magnífiques vistes de la ciutat de Màlaga, d'alguns monts de la serralada de l'Atles (a Àfrica), i de l'estret de Gibraltar.

## Enllaços externs

* Vistes d'Àfrica des de Gibralfaro (castellà)
# Castell de Girbeta

El castell de Girbeta és una fortificació romànica situada a la part administrativament aragonesa del congost de Mont-rebei dins del municipi de Viacamp i Lliterà, a 671 m d'altitud. Pertany a la comarca aragonesa de la Ribagorça, i és considerada en àmbits acadèmics com a pertanyent a la comarca de la Baixa Ribagorça.
La torre corona un turó, vigilant en altre temps dels camins que seguien la ruta del riu Noguera Ribagorçana. És potser la més tardana de la zona, ja que és datada cap al 1070. Potser per això la seva porta d'accés se situa en un pla baix, sobre el massís que hi fa de basament. La seva missió ja no és defensiva, per suportar setges, sinó de vigilància de les noves terres conquerides.
És una torre cilíndrica, edificada sobre base massissa. Manca de recinte circumdant i s'alça 15 m sobre el terreny. Els seus murs assoleixen els 2,15 m de gruix, i el ventall de la porta, dels més amplis, fa 0,95 m El seu estat és preocupant: una gruixuda esquerda recorre el seu mur sud des de la portada cap amunt, i es manté en precari equilibri part de la seva estructura. Juntament amb una altra esquerda al costat oposat divideixen el cilindre en dues meitats.

## Referències

* ↑ «Castell de Girbeta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya