OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amir Wali ibn Ali Hindu

Amir Wali ibn Ali Hindu fou un general i emir de Gurgan 1353-1384, mort el 1386 a l'Azerbaidjan.
Fill de Shaykh Ali Hindú (o Bisud) va servir com a general al kan Togha Temur. A la mort del seu senyor assassinat per sarbadàrides va obtenir el suport del senyor de Nasa (de la família dels Djaun Gurhan) i va derrotar els sarbadars, agafant el control del Gurgan i abans del 1360 dominava Gurgan, Astarabad, Bistam, Damghan, Simnan i Firuzkuh.
El 1370 va intentar conquerir Rayy, a l'oest, però fou derrotat pel jalayírida Uways I. El 1371 Uways, que volia sotmetre a Amir Wali, va organitzar contra ell una expedició que no va passar d'Ujan (a l'Azerbaijan). El 1373, aliat al muzaffàrida Shah Shudja, va tornar a Rayy que va ocupar així com també Sawa (a un centenar de km al sud-oest de Rayy). La mort d'Uways el 1374 va aturar altres operacions militars.
El 1381 Tamerlà va conquerir i arrasar Isfarain (Isfarayun), fortalesa d'Amir Wali, el que no va impedir que l'emir rebès als enviats del conqueridar amb honors. Tamerlà en aquell moment no va restar a la zona i va retornar a Samarcanda. Llavors Amir Wali va fer alianza amb Ali Beg ibn Argun Shah (antic senyor de Nixapur, Kalat i Tus) el qual va conquerir Tus i Kalat als sarbadàrides i va avançar contra el cap d'aquests Ali Muayyid. Al hivern del 1381-1382, Tamerlà va retornar a la zona, va assetjar Kalat i es va dirigir a Gurgan via Rughi, arribant a Kabad Jama (moderna Hajdijlar) a la riba esquerra d'un afluent del riu Gurgan, que estava entre Nardin i Gunbad-i Kabus. Amir Wali va enviar regals a Tamerlà i aquest va retornar en direcció a Samulkan, a la vall de l'Atrek. Mentre Ali Beg s'havia hagut de sotmetre al conqueridor i ell i la seva família foren deportats a Transoxiana on Ali Beg fou executat a Andijan el 1382.
El 1383 Tamerlà, després de conquerir el Sistan, va iniciar una campanya contra Amir Wali; va lliurar i guanyar la batalla de Gawars (Gawkrsh) ocupant tot seguit la fortalesa de Durun (a mig camí entre Askhabad i Kizil Arwat. Va avançar aleshores contra Dihistan i Djilawun (Mashad-iMisriyan a la riba del Atrek, per sota de Čat), creuant seguidament el riu Gurgan. Amir Wali el va combatre amb valentia a cada pas durant tot el seu avanç; va intentar un atac sorpresa de nit (desembre del 1384) que va fallar i aleshores Tamerlà va poder entrar a Astarabad. Amir Wali va enviar llavors a la seva família a Girdkuh, prop de Damghan, i ell mateix va fugir a l'oest.
Encara va participar en la defensa de Tabriz contra Toktamish el 1385, però poc després (1386) fou assassinat a traïció per Mahmud Khalkhali que l'havia allotjat. A Gurgan, Tamerlà va establir al tron com a vassall (1384) a Lukman Padshah, fill de Togha Temur.

## Bibliografia

* V. Minorsky, Enciclopèdia de l'Islam, I Ed. (francès), pag. 821.
# Antoni Riera i Refart

Antoni Riera i Refart (Vic, segle xviii – ?) fou metge titular d'Arbúcies. Va intervenir en la polèmica que enfrontava els metges partidaris de l'ús del mercuri com a medecina i els que consideraven aquest element com un potent verí. Amb el seu Dictamen apologético a la Ilustración de la Historia Médico-práctica, que escribió el Dr. Don Gaspar Armengol, médico y cirujano, en respuesta a la crítica del Dr. Josef Pasqual, médico del Hospital de Vich es posicionava a favor de les tesis anti-mercurials i feia una defensa abrandada dels arguments de Gaspar Armengol,* que a través d'un altre escrit havia criticat les idees de Josep Pasqual favorables a l'ús intern del mercuri. Riera coincidia amb Armengol en considerar el «soliman corrosiu», un preparat mercurial ideat pel metge vienès Van Swieten i utilitzat per combatre la sífilis, com un veritable verí, i, per tant, desaconsellable per a qualsevol tractament terapèutic. Sense citar en cap moment el seu nom, criticava Pasqual per basar els seus arguments en les referències d'autors estrangers i no en experiències pròpies. En aquest sentit, Riera es referia indirectament a Pasqual amb aquestes paraules: «...a los famosos epitetos de alucinado, terco, poco reflexivo, sabiondo; ya que quiso defender el erre, que erre, su trece, que trece, solo porque los Autores lo dicen, por más que propias observaciones lo desengañasen: ni debía poner sólo su estudio en verlo que sienten los Autores abrazando tan apasionadamente el sistema en la práctica de Mé- dicos extranjeros, si no quería se le dijese que estaba hecho mejor Médico para Londres, y Alemania, que para Vich, y 225 Cataluña». Riera desafiava Pasqual a què li presentés un sol cas clínic produït al país que certifiqués l'èxit terapèutic del mercuri. Tothora pensava, ben al contrari, que aquest element no feia res més que agreujar l'estat de salut dels pacients que s'hi sotmetien. En aquest mateix escrit, Riera també criticava la proposta de Pasqual d'aixecar els malalts del llit. En aquest punt, Riera es referia als autors mèdics més predicats de l'època per rebatre els arguments de Pasqual. Considerava aquesta pràctica com a temerària, si bé acceptava, però, la seva aplicació en casos molt especials, extremant les precaucions: calia asseure el malalt en una cadira, i mantenir-lo ben abrigat.

## Bibliografia

* Dictamen apologético a la Ilustración de la Historia Médico-práctica, que escribió el Dr. Don Gaspar Armengol, médico y cirujano, en respuesta a la crítica del Dr. Josef Pasqual, médico del Hospital de Vich. Girona: Joseph Bro, sense data.
* BERNAT, Pasqual. Científics d'Osona. Diccionari històric i biobibliogràfic dels científics nascuts o vinculats a Osona. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2010, Osona a la Butxaca, 28
# Santa Maria della Grazia

Santa Maria della Grazia (també coneguda com a Santa Maria delle Grazie, Santa Maria della Cavana o, simplement, La Grazia) és una petita illa artificial de la llacuna de Venècia. Es troba a la ciutat de Venècia entre l'illa de Giudecca i San Clemente. El 2016 l'illa va ser venuda a una empresa privada de Treviso, Giesse Investimenti s.r.l., per a acollir un allotjament nou.

## Història

Santa Maria della Grazia va créixer durant l'Edat Mitjana al lloc on les restes de terra de Venècia eren dipositades. L'illa rep el nom d'una presumptament miraculosa Madonna que era exposada a sobre l'església local. El 1264 hi havia una casa per a pelegrins de camí cap a la Terra Santa; més tard va ser transformada en un convent. Durant el període napoleònic el convent va ser suprimit i canviat a un magatzem de pólvora, el qual va explotar el 1849 destruint tant el ex-convent com l'església.
L'illa era seu d'un hospital de malalties contagioses fins a finals del segle XX.

## Galeria

* Vista aèria
* Vista lateral d'illa
* Vista lateral d'illa

## Referències

* ↑ «Santa Maria delle Grazie» (en italià). [Consulta: 2 desembre 2021].
# Santa Maria del Pla de Santa Maria

Santa Maria del Pla de Santa Maria és un monument del municipi del Pla de Santa Maria inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església és de planta de creu llatina de tres naus amb capelles laterals. La nau central està més elevada i té situada en el creuer una cúpula sobre petxines, amb set finestres. La volta és de canó amb llunetes en la nau central, i d'aresta en les laterals. Els suports són pilars i els arcs de mig punt. Hi ha gran profusió decorativa a l'interior (pilastres i pilars) amb motius geomètrics. La façana principal presenta una gran portada. La porta d'accés està emmarcada per grans columnes que sostenen un arc obert sota la rosassa. El timpà presenta decoracions. A la banda de l'Evangeli hi ha una torre de planta quadrada, de dos cossos octogonals. A la banda de l'Epístola hi ha l'inici d'una altra. L'obra és de maçoneria i pedra, formant carreus regulars.

## Història

L'església es construí l'any 1777. Aquesta obra va provocar greus enfrontaments entre la població. Un grup de veïns (gavatxos) era partidari d'enderrocar l'església de Sant Ramon per aprofitar els materials i, l'altre (marrocs) propugnaven la utilització de materials nous i respectar l'església primitiva. Aquest darrer criteri és el que prevalgué.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria del Pla de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 setembre 2013].

## Enllaços externs

* «Santa Maria del Pla de Santa Maria». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Arnau Ballester

* No s'ha de confondre amb Arnal Ballester.
Arnau Ballester (? - Barcelona, 18 de juny 1348) fou un ciutadà de la capital catalana que era escrivà de ració del Patrimoni Reial i també conseller reial. Apareix a la documentació històrica a mitjans de segle. Vivia al nucli més cèntric de la capital, a la parròquia de Sant Miquel (església a la qual va regalar dos altars). Enriquit, va posseir nombroses terres a Sant Just Desvern i Sant Joan Despí; era amo de la torre Baldovina a Santa Coloma de Gramenet; i fins i tot va adquirir el castell de Mataró en una subhasta per 145.000 sous barcelonins de tern, cosa que li permeté esdevenir-ne el senyor feudal. El 16 de juny de 1348, malalt de pesta negra, va fer un testament amb generoses donacions a la Pia Almoina i a l'hospital de Pere Desvilar llegant-los una part important del seu patrimoni. Va morir dos dies després.

## Referències

* 1 2 3 4 Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 89, entrada: "Ballester, Arnau". ISBN 84-297-3521-6.
* ↑ «Un Mataró no tan llunyà: El Castell de Mata o de Mataró: El desenllaç», dimarts, 19 gener 2010. [Consulta: 8 març 2024].
# Scooba

Scooba és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 632 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Scooba tenia 632 habitants, 204 habitatges, i 139 famílies. La densitat de població era de 99,2 habitants per km².
Dels 204 habitatges en un 38,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 38,7% hi vivien parelles casades, en un 27,9% dones solteres, i en un 31,4% no eren unitats familiars. En el 30,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,6% tenia menys de 18 anys, un 29,7% entre 18 i 24, un 19,5% entre 25 i 44, un 17,4% de 45 a 60 i un 9,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 22 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 134,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 18.875 $ i la renda mediana per família de 31.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.500 $ mentre que les dones 29.063 $. La renda per capita de la població era de 12.110 $. Entorn del 30,3% de les famílies i el 25,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Scooba». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Scooba». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Santa Cecília de Montardit de Dalt

Santa Cecília de Montardit de Dalt és l'església parroquial del poble de Montardit de Dalt, en el terme municipal de Sort, a la comarca del Pallars Sobirà.
Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. Està situada a l'extrem sud-oriental del poble, al costat del cementiri. Església parroquial, tenia com a sufragànies les de Sant Pere de l'Hostal i Santa Coloma de Llarvén, a Montardit de Baix, així com l'ermita de la Mare de Déu del Soler i l'antiga església de la Santa Creu d'Enviny. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Església de tres naus de les quals la central és de majors proporcions i alçada, amb un pis superior sobre les dues laterals. A cadascuna d'aquestes s'obre una galeria. La capçalera és rectangular i està orientada. Les naus estan cobertes amb voltes d'aresta. La porta es troba a la façana de ponent. Molt senzilla, es tracta d'un arc de mig punt format per dovelles ben tallades. A la mateixa façana s'hi obre, per damunt de la porta, una petita rosassa i a la dreta s'aixeca la torre-campanar de secció quadrangular que es transforma en octogonal a partir del nivell de la coberta de llicorella. De la parròquia de Santa Cecília depenen les esglésies de Ribera de Montardit i de Llarvent.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Cecília de Montardit de Dalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Vegeu també

* El Sant Crist de Montardit de Dalt

## Enllaços externs

* Santa Cecília de Montardit de Dalt en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Antoine-Balthazar de Longecombe

Antoine-Balthazar de Longecombe, marquès de Thouy o Thoy (segle xvii-1716) militar francès al servei de Felip V durant la Guerra de Successió Espanyola. Tinent General dels Reials Exèrcits de Felip V, lluità al setge de Brihuega i a la batalla de Villaviciosa. Durant la Guerra dels Catalans (1713-1714) comandà un dels camps volants borbònics que combaté les tropes del marquès del Poal. El març del 1714 el marquès de Thouy manà fer pregó posant preu per la captura del marquès del Poal, oferint 2.000 doblons viu, o 500 mort, en fer-lo responsable per la matança de la Serra dels Degollats on foren massacrats els presoners borbònics rendits al combat de Balsareny. En resposta el marquès del Poal manà publicar-ne un altre posant un preu més alt per la captura del marquès de Thouy. L'agost del 1714, després de la batalla de Talamanca, el marquès de Thouy aconseguí aturar l'avenç de les tropes del marquès del Poal al combat de Sentmenat.

## Referències

* ↑ Histoire militaire du regne de Louis Le Grand, roy de France
# Sarasol

Sarasol és el nom dels següents personatges:
* Enric Sarasol i Soler, pilotari conegut com a "Sarasol I".
* José María Sarasol Soler, pilotari conegut com a "Sarasol II".
# Saraspur

Saraspur (o Siddheswar) és una serralada de l'Índia a Assam, derivació de les muntanyes Lushai a la zona de la vall del Surma.
Les muntanyes es desenvolupen de nord a sud i formen el límit entre Cachar i Sylhet. L'altura màxima gairebé supera els 600 metres. Les muntanyes són escalonades i cobertes amb arbres i boscos sobre un terreny d'origen terciari.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Sant Jaume de Badalona

Sant Jaume de Badalona és una església de Badalona (Barcelonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de reduïdes dimensions, de nau única. Coberta a doble vessant amb fibrociment (uralita), també utilitzada al ràfec de la porta i al curiós campanar, de formigó amb una creu de ferro. La simplicitat de les seves solucions formals i l'ús a la vista dels materials industrials més bàsics de l'època són influïts per l'entorn, un barri obrer-industrial.

## Història

L'edifici es considera el manifest de l'arquitectura realista dels anys 60, enunciada a Serra d'Or per O. Bohigas pel recurs de materials i tipologies constructives assequibles a la pobra economia de la postguerra, i es vincula a l'acció progressista de part de l'església prèvia al II Concili Vaticà.

## Referències

* 1 2 «Parròquia de Sant Jaume». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 novembre 2017].
# Selecció de futbol de Zàmbia

La Selecció de futbol de Zàmbia és l'equip representatiu del país a les competicions oficials. Està dirigida per la Federació Zambiana de Futbol (en anglès, Football Association of Zambia), pertanyent a la CAF.
A nivell internacional, només ha participat en la Copa d'Àfrica de Nacions, on ha jugat dues finals, el 1974 i el 1994.

## Competicions internacionals
### Participacions en la Copa del Món

* 1930 a 1966 - No va participar
* 1970 a 2010 - No es va classificar

### Participacions en la Copa d'Àfrica

| 1957 - No va participar 1959 - No va participar 1962 - No va participar 1963 - No va participar 1965 - No va participar 1968 - No va participar 1970 - No es va classificar 1972 - No es va classificar 1974 - Finalista 1976 - No es va classificar 1978 - Primera fase 1980 - No es va classificar 1982 - Tercer lloc 1984 - No es va classificar | 1986 - Primera fase 1988 - Es va retirar 1990 - Tercer lloc 1992 - Quarts de final 1994 - Finalista 1996 - Tercer lloc 1998 - Primera fase 2000 - Primera fase 2002 - Primera fase 2004 - No es va classificar 2006 - Primera fase 2008 - Primera fase 2010 - Quarts de final 2012 - Campions |
# Serra de Madres

La serra de Madres és un massís paleozoic del Pirineu oriental, situat entre el Conflent i el País de Sault (Llenguadoc). Toca els comuns nord-catalans de Censà i Mosset, de la comarca del Conflent, i El Bosquet i Conòsol, del País de Sault.
És a l'extrem nord-oest del Conflent i al sud del País de Sault.
Hi sobresurten les muntanyes del Pic del Bernat Salvatge (2.427 m alt) i el Madres (2.471 m), al Capcir, el pic de l'Ós (2.349 m). A l'oest, rau l'alta vall del riu Aude, mentre que a l'est s'estén un altiplà aspre anomenat l'Altiplà de Sornià que davalla suament fins a les Valls de la Fenolleda i el riu Aglí al nord i, més abruptament, a la vall del Tet al sud.
El cim, el roc del Madres, és al límit dels termes de Mosset i Censà, a les Garrotxes, una subcomarca del Conflent. Si al nord i a l'est forma terres de secà, al sud i oest és una serra costeruda i molt humida, i l'arbre més present és el faig. Són aquestes forests al sud del massís l'objecte de protecció del Parc Natural Regional del Pirineu Català. Al nord-oest rau el pic menor del Dormidor, i entre els dos una depressió anomenada el coll de Jau, que és el lloc de pas tradicional des del Conflent fins al País de Sault.
El cim del Madres (2.469 metres) està inclòs a la Llista dels 100 cims de la FEEC (Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya). És, a més, un destí freqüent en les excursions d'aquest racó dels Pirineus.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «88 - Mosset». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan. «111 - Sansà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Mosset i Censà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ La Serra de Madres en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Serra de Madres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
* ↑ «Una de les excursions de Wikiloc». Arxivat de l'original el 2018-07-10. [Consulta: 5 abril 2018].
# Antoni Szymanowski

Antoni Szymanowski (Tomaszów Mazowiecki, 13 de gener de 1951) és un exfutbolista polonès de la dècada de 1970.
Fou 82 cops internacional amb la selecció polonesa amb la qual participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 i 1976 i a la Copa del Món de Futbol de 1974 i 1978.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Gwardia Warszawa, Wisła Kraków i Club Brugge K.V..

## Palmarès

* Copa polonesa de futbol 1967
* Copa Intertoto de la UEFA 1969, 1970 & 1973
* Ekstraklasa 1978
* Jocs Olímpics d'Estiu: 1972

## Referències

* ↑ «Antoni Szymanowski Biography and Statistics». Sports Reference. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 27 octubre 2009].
* ↑ «Antoni Szymanowski». Sports-Reference.com. Sports Reference LLC. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 2 novembre 2018].
* ↑ Poland Appearances
* ↑ Antoni Szymanowski a National-Football-Teams.com (anglès)
# Sant Miquel de Montoriol d'Amunt

Sant Miquel de Montoriol d'Amunt era l'església parroquial, romànica, del poble de Montoriol d'Amunt, del terme comunal de Montoriol, de la comarca dels Aspres, al Rosselló (Catalunya del Nord).
Estava situada en el poble de Montoriol d'Amunt, al costat del Castell de Montoriol d'Amunt, on més tard hi hagué la masia de Can Manent, en ruïnes, tot i que se'n conserva el nom, al sud-oest del terme comunal.
L'església és l'element més trinxat del conjunt de ruïnes que es conserva, ja que pràcticament totes les seves pedres foren les escollides pel desaprensiu que feu malbé del tot les restes que s'hi conservaven amb la finalitat de construir-se una casa d'estiueig.

## Història

Consagrada el 1011, el mateix dia que la propera església de Santa Maria, depenia de l'abadia de Santa Maria d'Arles. Als anys 80, del segle xx, fou acabada d'enderrocar pel propietari desaprensiu esmentat.

## L'edifici

Era una església romànica d'una sola nau, coberta amb volta, que estava assentada damunt d'arcades laterals.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Montoriol». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Sant Miquel de Montoriol d'Amunt». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ El lloc on era l'església de Sant Miquel en els ortofotomapes de l'IGN
# Artinita

L'artinita és un mineral de magnesi de la classe dels carbonats que va rebre el nom l'any 1902 en honor del mineralogista italià Ettore Artini (1866-1928). Un possible mineral dimorf de l'artinita seria l'encara sense nom UM1987-01-CO:HMgS.

## Característiques

L'artinita és un carbonat hidratat de magnesi amb fórmula: Mg₂(OH)₂CO₃·3H₂O. Forma cristalls prismàtics monoclínics sedosos de color blanc, també sovint en arranjaments radials o incrustacions. Té una duresa de Mohs de 2,5 i un pes específic de 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'artinita pertany a «05.DA: Carbonats amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dypingita, giorgiosita, hidromagnesita, widgiemoolthalita, indigirita, clorartinita, otwayita, zaratita, kambaldaïta, cal·laghanita, claraïta, hidroscarbroita, scarbroita, caresita, quintinita, charmarita, stichtita-2H, brugnatellita, clormagaluminita, hidrotalcita-2H, piroaurita-2H, zaccagnaita, comblainita, desautelsita, hidrotalcita, piroaurita, reevesita, stichtita i takovita.

## Formació

Es forma en venes hidrotermals de baixa temperatura i en les roques ultramàfiques serpentinitzades. Els minerals associats inclouen brucita, hidromagnesita, piroaurita, crisòtil, aragonita, calcita, dolomita i magnesita.

## Referències

* ↑ «Artinite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 febrer 2014].
* ↑ «UM1987-01-CO:HMgS» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 febrer 2014].