OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Casas Genover

Josep Casas Genover (Camallera, 1957) és un arqueòleg català. L'any 1979 es va llicenciar en Filosofia i Lletres amb especialització d'Arqueologia, actualment és professor d'Arqueologia a la Universitat de Girona. Ha estat secretari dels municipis de Viladamat, Albons i La Tallada d'Empordà.

## Referències

* ↑ «Institut de Recerca Històrica». Arxivat de l'original el 2015-02-20. [Consulta: 20 febrer 2015].
* ↑ PADROSA GORGOT, Inés. Diccionari biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació de Girona, 2009.
# Štarnov

Štarnov és una localitat del districte d'Olomouc a la República Txeca, amb una població calculada a principis de l'any 2018 de 755 habitants. Es troba al centre de la regió, a la part oriental de les muntanyes Sudets, a poca distància de la riba del riu Morava —un afluent esquerre del Danubi— i de la frontera amb la regió de Moràvia-Silèsia.

## Referències

* ↑ Citypopulation.de. Estadístiques del districte d'Olomouc. Consultat el 27 de juliol de 2018.
# Johnson Creek

Johnson Creek és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 1.581 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Johnson Creek tenia 1.581 habitants, 624 habitatges, i 423 famílies. La densitat de població era de 283,9 habitants per km².
Dels 624 habitatges en un 35,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,7% hi vivien parelles casades, en un 9,5% dones solteres, i en un 32,2% no eren unitats familiars. En el 23,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 9,8% entre 18 i 24, un 34,7% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 9,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.694 $ i la renda mediana per família de 49.348 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.540 $ mentre que les dones 25.927 $. La renda per capita de la població era de 19.671 $. Aproximadament el 3% de les famílies i el 4,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Johnson Creek» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Johnson Creek». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Joan Potau i Farré

* Per a altres significats, vegeu «Joan Potau i Martínez».
Joan Potau i Farré (Sarral, Conca de Barberà 1907 - ?1994) fou un magistrat i comerciant català.

## Biografia

Es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona el 1931. Simpatitzant d'ERC, durant la guerra civil espanyola fou jutge de primera instància i d'instrucció de Lleida, i magistrat de l'Audiència de Lleida a Solsona.
En acabar la guerra, es va exiliar a França fins al 1942, any en el qual es traslladà a Mèxic, arribar a bord del vaixell Nyassa el 22 de maig de 1942, al port de Veracruz, com asilat polític.
Treballà com a gerent general de l'empresa importadora de vins, licors i conserves Manuel Benet, S. de R.L., i després com a director general del laboratori farmacèutic Hosbon S.A. Ha sigut un dels elements més actius de la Comunitat Catalana de Mèxic. Dedicat també al periodisme, dirigí la revista de l'Orfeó Català de Mèxic de 1962 a 1985 i col·laborà a l'Esquerra (1961) amb el suport del seu amic, l'editor Bartomeu Costa-Amic. El 1991 va rebre la Creu de Sant Jordi a Mèxic de mans del president Jordi Pujol.

## Referències

* ↑ «Joan Potau i Farré». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Jordi Vintró i Rigall

Jordi Vintró i Rigall (Barcelona, 17 de març de 1943) és un poeta, enginyer i informàtic català.

## Obres

* Cançons per a en Jaume. Pòrtic, Barcelona, 1985 ISBN 8473062639
* Eugeni i altres. Les edicions dels dies, Sabadell, 1986
* Ludwig. Columna, Barcelona, 1992 ISBN 8478093605
* Insuficiència mitral, Lumen, Barcelona, 1997 ISBN 8426427944 (amb traducció al castellà del mateix autor)
* Poemes. Universitat de les Illes Balears, Palma, 2001 ISBN 9788476326497
* Cartes de sotamà, LaBreu, Barcelona, 2006 ISBN 8493376264
* La bassa de les oques. LaBreu, Barcelona, 2010 ISBN 9788493797652

### Traduccions

* Noves impressions d'Àfrica, Raymond Roussel, LaBreu, Barcelona, 2014 ISBN 9788494189043.
* Faules, de Jean de La Fontaine, Animallibres, Barcelona, 2021 ISBN 9788418592379.

## Referències

* ↑ «Jordi Vintró i Rigall». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alemany Sureda, Xesc. «Jordi Vintró (1943 -)». Poeteca. Fundació Mallorca Literària. [Consulta: 19 maig 2021].
* ↑ Florit Robusté, Jordi «La bassa de les oques». Els Marges, Primavera 2011, pàg. 129-130 [Consulta: 24 maig 2021].
# Jordi XII de Kartli i Kakhètia

Jordi XII fou rei de Kartli i Kakhètia del 1798 al 1800. Nascut el 9 d'octubre de 1746, era fill d'Irakli II de Kartli i Kakhètia i la reina Anna. Declarat hereu de les dues Geòrgies, Ksnai, Tianeth, Aghja-Qala, Loré i Fanbakh, pel seu pare el 1766. Al morir el pare el succeí el 14 de gener de 1798 i va ésser reconegut pel tsar el 22 de febrer del 1799 essent coronat el 5 de desembre de 1799
Casat el 1766 amb Kthavan (+1782), filla del príncep Papuna Andronikashvili, Governador de Kiziq. De segones es va casar el 1783 amb Mariami Khatha (+1850)
Va morir a Tbilisi el 28 de desembre del 1800 i el va succeir el seu fill David (XII de Kartli i III de Kakhètia)

## Referències

* Genealogia
Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Josep Mas i Domènech

Josep Mas i Domènech (Premià de Dalt, 1860- Vilassar de Dalt, 1942), fou eclesiàstic i arxiver català.
Va treballar com a arxiver a la Catedral de Barcelona i va exercir una gran tasca com a investigador sobre la història del pobles del Bisbat de Barcelona. Va publicar una gran quantitat d'estudis, entre els quals destaca les Notes històriques del Bisbat de Barcelona.

## Fons personal

Part del seu fons personal es conserva a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona. El fons aplega una quantitat importantíssima de documentació sobre el bisbat de Barcelona. Es tracta de fotografies, positius i negatius que reprodueixen obres d'art, vistes de pobles i d'esglésies del bisbat de Barcelona Es tracta d'un fons valuós per al coneixement de la història d'aquesta demarcació.
Una altra part del fons personal de Josep Mas i Domènech es conserva a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona.

## Referències

* ↑ Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 264. ISBN 978-84-9850-029-5.
* ↑ Inventari del Fons personal de Josep Mas i Domènech. Arxivat 2015-10-03 a Wayback Machine. Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona
# Jorge Galán

Jorge Galán, pseudònim literari de George Alexander Portillo (San Salvador, 1973), és un escriptor salvadorenc.

## Biografia

Va estudiar llicenciatura en lletres per la Universidad Centroamericana José Simeón Cañas. Va rebre el seu primer premi en els Jocs Florals del Consell Nacional per a la Cultura i l'Art (CONCULTURA) del seu país quan era estudiant, i el mèrit de guanyar-ho en tres ocasions li va atorgar el títol de Gran mestre de poesia. La dificultat de publicar el va portar a participar en diversos premis que ha obtingut, com els Jocs Florals de Quetzaltenango (Guatemala, 2004), el premi Adonáis (Espanya, 2006) i recentment ha resultat guanyador dels premis del Tren 2009 de poesia. Encara que Galán s'ha destacat àmpliament al seu país com a poeta, també s'ha dedicat a la narrativa, amb la publicació de la seva primera novel·la, El sueño de Mariana, que va obtenir el premi nacional de novel·la del Salvador, i a l'escriptura infantil. El 2013 va publicar a Espanya la novel·la La habitación al fondo de la casa, amb Valparaíso Ediciones, amb pròleg d'Almudena Grandes. El llibre ha estat venut a països com Itàlia, França, Grècia, Brasil, els Països Baixos o Sèrbia. El 2015 va publicar amb Planeta la novel·la Noviembre, en la qual tracta l'assassinat de sis jesuïtes, inclòs Ignacio Ellacuría a la Universidad Centroamericana José Simeón Cañas, el 1989. Arran de la seva publicació s'ha vist obligat a exiliar-se del seu país per les greus amenaçades de mort sofertes. Davant aquesta situació li han mostrat el seu suport intel·lectuals com Mario Vargas Llosa, Joaquín Savina, Joan Manuel Serrat, Charles Simic, Almudena Grandes, Luis García Montero, Donald Hall o Ernesto Cardenal.

## Premis i reconeixements

* El 2010, accèssit del premi de poesia Jaime Gil de Biedma, Segòvia (Espanya) pel llibre El estanque colmado.
* El 2009, primer premi de poesia dels premis del Tren 2009 Antonio Machado de poesia i conte, organitzat per la Fundació dels Ferrocarrils Espanyols.
* El 2006, premi Adonáis de poesia per la seva obra Breve historia del Alba.
* El 2006, també va guanyar el premi Nacional de novel·la curta, organitzat pel CONCULTURA.
* El 2005, premi Charles Perrault de conte Infantil, organitzat per l'Aliança Francesa del Salvador.
* El 2004, premio hispanoamericà de poesia dels Jocs Florals de Quetzaltenango (Guatemala).
* El 2003, premi nacional de novel·la curta, de CONCULTURA
* L'any 2000 va ser reconegut per CONCULTURA com a gran mestre de poesia nacional del Salvador, després d'obtenir tres premis nacionals de poesia el 1996, 1998 i 1999.

## Obres
### Poesia

* El día interminable, 2004.
* Tarde de martes, 2004.
* Breve historia del Alba, 2006, Editorial Rialp.
* La Habitación, 2007.
* El estanque colmado, 2010, Editorial Visor.
* El círculo, 2014, Editorial Visor.

### Prosa

* El premio inesperado (Alfaguara infantil), 2005.
* El Sueño de Mariana (F&G Ediciones), 2008.
* La habitación al fondo de la casa (Valparaíso Ediciones), 2013.
* Historia de un florero (DPI), 2013.
* Noviembre (Planeta), 2015.

## Referències

* ↑ «elsalvador.com :.: Jorge Galán gana premio».
# Jorge Orta

Jorge Orta (Rosario, Argentina, 1953) és un artista visual. Juntament amb Lucy Orta, van crear el 1991 el Studio Orta, amb el que han fet diverses exposicions rellevants arreu del món.

## Biografia

Després de graduar-se simultàniament en la Facultat de Belles Arts i la Facultat d'Arquitectura de la Universitat Nacional de Rosario, Jorge Orta va començar la seva carrera com a pintor. En resposta a la creixent censura del règim militar argentí, la seva pràctica va passar a formes més avantguardistes i alternatives de la comunicació visual com l'art electrònic. Va ser el primer artista argentí en continuar explorant la tecnologia de vídeo i projecció de la imatge, creant una sèrie polèmica d'instal·lacions públiques a Rosario: Transcurs vitals(1981), Blancs Testimonis(1982), Fusta i Drap(1983) i Fusión Llatinoamericana de sang(1984).
El 1982 Orta va rebre una beca del Ministeri d'Afers Exteriors de França, i es va traslladar a París per seguir un doctorat. El 1991, un incendi al seu estudi del Quai de la Seine va destruir tot el seu arxiu d'obra efímera realitzada a l'Argentina.

## Exposicions rellevants

Com a estudi Orta ha presentat exposicions rellevants a diversos espais:
* 2005 - OrtaWater, a la Fondazione Bevilacqua La Masa in Venice
* 2006 - Museum Boijmans Van Beuningen de Rotterdam
* 2007 - Galleria Continua de Beijing
* 2007 - Antarctica, a la Biennial of the End of the World, Ushuaia,
* 2008 - Hangar Bicocca spazio d'arte de Milà
* 2010 - Amazonia, al Natural History Museum of London
* 2011 - You're not alone, Fundació Joan Miró, Barcelona.

## Premis i reconeixements

* 2007 - Green Leaf Award pel programa ambiental de les Nacions Unides.

## Bibliografia

* Antarctica, Lucy + Jorge Orta (2008) ISBN 978-88-370-6087-9
* Lucy + Jorge Orta Pattern Book, an introduction to collaborative practices (2007) ISBN 978-1-904772-75-0
* Collective Space, Lucy + Jorge Orta (2006) ISBN 1-873352-34-4
* Drink Water! Lucy and Jorge Orta (2005) ISBN 88-7336-169-2
* Lucy Orta, contemporary artist series (2003) ISBN 0-7148-4300-8
* Body Architecture, Lucy Orta (2003) ISBN 3-88960-066-2
* Process of Transformation, Lucy Orta (1999) ISBN 978-2-85893-402-7
* Refuge Wear, Lucy Orta (1996) ISBN 978-2-85893-272-6

## Referències

* ↑ «Una exposició convida a reflexionar sobre l'estigmatització de la sida a la Fundació Miró». 3cat24.cat, 30-06-2011. [Consulta: 3 juliol 2011].

## Enllaços externs

* (anglès) Web oficial de l'Estudi Orta Arxivat 2011-07-16 a Wayback Machine.
# Josefina Senespleda

Josefina Senespleda de Ayerve (Reus, 5 de novembre de 1851 - Barcelona, segle XX) va ser una soprano catalana.
El seu pare Carles Senespleda i Asprer era un militar de Berga destinat al Quarter de cavalleria de Reus, la seva mare Maria Pilar de Ayerve era nascuda a Madrid.. De molt joveneta ja destacava per la seva veu i la van enviar a Barcelona a estudiar cant al Conservatori del Liceu, sota la direcció del mestre Obiols. Va debutar al Liceu el 1876 amb l'opera de Tomás Bretón, Guzmán el Bueno, i el mateix any va aconseguir un èxit extraordinari en el paper de Gilda a l'òpera Rigoletto de Verdi, que representà diverses vegades aquell any i el següent. Al cap de poc temps era a Brescia cantant La Traviata, ciutat on va ser premiada. L'historiador reusenc Andreu de Bofarull, en una carta al seu amic, el periodista Josep Güell i Mercader escrita el 1877 diu que "es la admiración de los principales teatros de Italia". Es va casar amb un metge i deixà la professió, però més endavant va tornar a cantar. i el 1881 el Diario de Reus informa que és al Brasil. A començaments de 1886 torna a cantar La Traviata al Liceu. Va enviudar i va deixar definitivament el cant. Es va instal·lar a Barcelona on va morir.
Té un carrer dedicat a Berga, d'on era originària la seva família.

## Referències

* ↑ «Baptismes (1851-1852) pàg.99. Imatge 209». A.H.A.T. Reus. Parròquia de Sant Pere, apòstol, 05-11-1851. [Consulta: 31 juliol 2024].
* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 608.
* ↑ «Breves». Diario de Reus, 18-VIII-1881, pàg. 4.
# Jonny Buckland

Jonathan Mark "Jonny" Buckland (Islington, Londres, 11 de setembre de 1977) és un músic multiinstrumentista anglès conegut per tocar la guitarra en el grup de rock Coldplay.

## Biografia

Buckland, néixer a Islington, districte de Londres, i va viure en aquesta ciutat fins als quatre anys, llavors es va mudar amb la seva família a Pantymwyn (prop de Mold, Sir y Fflint, Gal·les). Als 11 anys va començar a interessar-se per la guitarra, gràcies al seu germà gran (Tim) que era un gran fanàtic de My Bloody Valentine, no s'ho va prendre seriosament del tot fins que no va descobrir The Stone Roses, Ride, George Harrison i U2. També va començar a tocar el piano. Posteriorment va tornar a Londres per estudiar astronomia i matemàtiques al University College London, on va conèixer els seus futurs companys de banda. Mentre estudiava a Londres també va treballar com encarregat de neteja i de conserge en una escola.
És un gran seguidor de l'equip anglès de futbol Tottenham Hotspur F.C.. Va ser vegetarià durant uns anys però degut a una estada al Japó, en la qual no va poder advertir que no menjava carn a causa de problemes de comunicació, va redescobrir el gust de la carn i des de llavors en va tornar a menjar.
L'any 2009 es va casar amb Chloe Lee-Evans, amb la qual tenen una filla de nom Violet (2007) i un fill anomenat Jonah (2011). Té una gran amistat amb Chris Martin, i de fet, és el padrí de la seva filla Apple.

## Carrera musical

Als inicis de la seva carrera va formar la banda Pectoral juntament amb Chris Martin, el 1997 s'hi va unir Guy Berryman, i un any després Will Champion també es va incorporar al grup. Llavors li van canviar el nom a la banda per Starfish. Buckland i Martin van començar a escriure cançons, Berryman tocava el baix i la bateria, però finalment qui la va tocar va ser Champion. El nom definitiu del grup, Coldplay, no va arribar fins a l'any 1998.
L'any 2000, Coldplay es va fer mundialment famós amb el seu àlbum Parachutes. Després d'aquell gran èxit van publicar alguns àlbums més que també van tenir molt èxit, com per exemple: A Rush of Blood to the Head, X&Y, Viva la Vida or Death and All His Friends i l'últim Mylo Xyloto.
Buckland utilitza principalment la guitarra elèctrica Telecaster Thinline, i en segon lloc una Fender Stratocaster. El seu estil per tocar la guitarra està molt influenciat per The Edge de U2 però altres influències són els guitarristes Eric Clapton, George Harrison i Jimi Hendrix.

## Referències

* ↑ «Coldplay guitarist: 'I'd give it all up for Tottenham Hotspur'» (en anglès). NME, 23-10-2008. [Consulta: 10 abril 2013].
* ↑ «Coldplay - Boombox All Access - 2/3» (en anglès). YouTube, 14-02-2010. [Consulta: 10 abril 2013].
* ↑ Hamilton, Rob. «Rob In Stereo: Evading Musical Immortality» (en anglès). JacksonFreePress.com, 02-07-2008. [Consulta: 10 abril 2013].
* ↑ Ahmad, Sophia. «Interview with Coldplay guitarist Jonny Buckland» (en anglès). DesMoinesRegister.com, 07-05-2009. [Consulta: 10 abril 2013].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
# Joniškis

Joniškis ( escoltar (?·pàg.)) és una ciutat al nord de Lituània al comtat de Šiauliai, amb una població a la ratlla d'11.000 habitants. Es troba a 40 quilòmetres al nord de Šiauliai i 14 quilòmetres al sud de la frontera amb Letònia. Joniškis és el centre municipal i administratiu del districte municipal de Joniškis.
La ciutat té l'estatus de patrimoni artístic amb l'església de la Santa Verge Maria (fundada el 1901) i un complex de sinagogues jueves en el seu centre. Té un centre de cultural, el local del qual es fa servir per a esdeveniments musicals i teatrals.
Una línia fèrria que connecta Riga i Šiauliai corre al llarg del límit occidental de la ciutat. A l'oest de la via fèrria hi ha horts familiars i el cementiri de les víctimes de la Segona Guerra Mundial.

## Nom

Joniškis és el nom en lituà de la ciutat. Les versions del nom en altres llengües:
* en polonès: Janiszki
* en rus: Янишки Yanishki
* en belarús: Янішкі Yanishki
* en ídix: יאנישאק Yanishok
* en alemany: Jonischken
* en letó: Jonišķi

## Enllaços externs

* Joniškis - Lloc web oficial (lituà) (anglès)
# Camí de Muntanya Sa Torre-Es Teix

El Camí de Muntanya Sa Torre-Es Teix és un antic camí ramader de Mallorca emprat per a la transhumància de ramats d'ovelles i cabres entre la possessió de Sa Torre, situada al municipi de Llucmajor, al migjorn de l'illa, i la possessió d'Es Teix, al municipi de Bunyola, a la Serra de Tramuntana.
Hi ha constància documental que l'any 1494 ja s'emprava per a la transhumància quan es traslladaven 1500 ovelles i 500 cabres, i deixà d'emprar-se cap al 1932, quan es traslladaven unes 500 ovelles, perquè els roters abandonaren les rotes d'Es Teix deixant de conrear-les. Actualment el camí no es pot recórrer completament, ja que fou tallat per primer cop els anys 20 del segle XX amb la construcció de l'aeròdrom de Son Bonet i posteriorment, i de manera més important, per la construcció els anys 60 de l'aeroport de Son Sant Joan. Resten segments curts que conserven el nom, alguns transformats en carrers de poblacions que travessa; tanmateix d'altres trams foren tancats pels propietaris de les finques per on passava i d'altres tallats o incorporats a vies de circulació més importants. Malgrat la importància que tingué durant més de quatre segles, aquests fets han provocat que en l'actualitat hagi perdut la seva unitat i gairebé ningú recordi l'origen del seu nom ni el seu traçat.
El recorregut començava a la possessió de Sa Torre, situada en una zona seca de la marina de Llucmajor, on hivernaven els ramats d'ovelles i, en menor quantitat, de cabres; continuava per les possessions llucmajoreres de Puigderrós de Dalt, Son Granada i Son Verí, en les quals el camí està actualment tancat; continuava per les actuals poblacions del municipi de Palma S'Arenal i Es Pil·larí (un carrer conserva el nom); després passava per les possessions de Son Sunyer i Son Oms (en aquest tram el camí conserva el nom); creuava les actuals pistes de l'aeroport de Son Sant Joan, i passava per la possessió de Son Santjoan (es manté el nom en aquest tram); continuant per la població de Son Ferriol (un carrer conserva el nom i comparteix numeració amb el carrer d'Es Pil·larí) i entrava en el municipi de Marratxí, amb el mateix nom, travessant la població del Pla de na Tesa on el carrer principal conserva el nom; seguia per les actuals pistes de l'aeròdrom de Son Bonet i travessava l'actual polígon industrial de Marratxí on es conserva el nom, continuant amb el mateix nom per les possessions de Son Daviu i Cas Capellers; després entrava al municipi de Bunyola, on es perd el nom, passant per les possessions de Son Pisà, Caubet Nou i Alfàbia; i pujava pel Coll de Sóller fins a les cases de la possessió d'Es Teix, sota el puig des Teix, on els ramats disposaven durant l'estiu de pastures.

## Referències

* 1 2 3 Valero, G «La transhumància a Mallorca». Diario Última Hora, 15-08-2012.
* ↑ Font, B. Història de Llucmajor.. Palma: Ajuntament de Llucmajor, 1974, p. 132. ISBN 84-500-5970-4.
# Acord Lansing-Ishii

L'Acord Lansing-Ishii (xinès tradicional: 藍辛-石井協定, japonès: 石井・ランシング協定) entre els Estats Units d'una banda i per l'Imperi Japonès per una altra, fou signat a Washington, el 2 de novembre de 1917, pel secretari d'Estat Robert Lansing i pel vescomte Ishii Kikujiro.
L'any 1917 els Estats Units van entrar en la Primera Guerra Mundial i, malgrat la situació de la Xina, i la creixent influència nipona al Pacífic, es van trobar com aliats els japonesos. Els dos països estaven interessats a aconseguir una aproximació. Els japonesos que els nord-americans reconeguessin “els interessos suprems del Japó a la Xina” però amb l'acord Lansing-Ishii, Estats Units només reconeixia “els interessos especials” del Japó a la Xina però reafirmava la integritat territorial de la Xina.i, a la vegada, la política de portes obertes cosa que significava una contradicció. L'acord contenia clausules secretes. Va ser substituït pel Tractat de les Nou Potències (1923).

## Referències

* ↑ Mikiso Hane

## Bibliografia

* Breve historia del Japón de Mikiso Hane. Alianza Editorial. Madrid 2003. Pàg. 169
* La crisis europea y la Primera Guerra Mundial (1904.1918) de Pierre Renouvin .Ediciones .Akal..Pàg 294

## Enllaços externs

* http://www.u-s-history.com/pages/h1351.html
* http://www.shsu.edu/~his_ncp/Kawa2.html Arxivat 2015-09-10 a Wayback Machine.
* http://net.lib.byu.edu/estu/wwi/comment/japanvisit/JapanA2.htm
* http://archives.chicagotribune.com/1932/07/03/page/6/article/a-hint-from-japan