OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Equivalent (química)

Equivalent en química (símbol: eq o Eq), de vegades anomenat equivalent molar és una unitat de mesura de la quantitat de substància que es fa servir en els determinacions químiques i biològiques. Apareix també en les anàlisis clíniques, anàlisi d'aigua de sòls, etc.
Un equivalent es defineix formalment com la quantitat de substància que pot o bé:
* reaccionar o subministrar un mol d'ions hidrogen (H$^+$) en una reacció àcid-base; o
* reaccionar amb o subministrar un mol d'electrons en una reacció redox.
La massa d'un equivalent d'una substància es diu pes equivalent.
En la pràctica, la quantitat d'una substància en equivalents sovint resulta una magnitud molt petita, per això freqüentment es descriu en termes de mil·liequivalents (mEq or meq), el prefix mil·li denota que la mesura s'ha dividit per 1000. Molt sovint, la mesura es fa servir en termes de mil·liequivalents de solut per litre de solvent (o mil·linormal, on mEq/l = mN). Això és especialment comú en el mesurament de compostos en fluids biològics; per exemple le nivell saludable de potassi a la sang humanan està definit entre 3,5 i 5,0 mEq/l.

## Ús en bioquímica i medicina

La composició de medicaments d'administració intravenosa sovint s'expressa com mmol/l més que no pas com mEq/l. la molaritat es refereix al nombre de partícules dissoltes. Per un element com el sodi Na$^+$, que té una valència d'1, 1 mmol/l = 1 mEq/l, per un element divalent com el Mg$^{2+}$ o Ca$^{2+}$, 1 mmol/l = 2 mEq/l.

## Referències

* ↑ IUPAC, Compendium of Chemical Terminology, 2a ed. ("The Gold Book") (1997). Versió corregida en línia: (2006–) "equivalent entity" (en anglès).
* ↑ OrangeBook3rd section=6. |url=http://old.iupac.org/publications/analytical_compendium/Cha06sec3.pdf

## Enllaços externs

* A dictionary of units of measurement Arxivat 2018-10-06 a Wayback Machine.
# Espiral de Poinsot

En matemàtiques les espirals de Poinsot són dues espirals representades per les equacions polars:
    $r=a\ \operatorname {csch} (n\theta )$
    $r=a\ \operatorname {sech} (n\theta )$
on csch és la cosecant hiperbòlica, i sech és la secant hiperbòlica.

## Referències

* ↑ Lawrence, J. Dennis. A Catalog of Special Plane Curves. Nova York: Dover, 1972, p. 192–194. ISBN 0486602885.
# Estil indirecte lliure

L'estil indirecte lliure és aquell que conté la reproducció d'un diàleg o discurs dit per una persona de manera que aparegui integrat dins del text. Aquest estil s'utilitza per citar paraules d'un altre o pròpies en un moment diferent al de la seva enunciació o també per plasmar pensaments dels personatges en la literatura.
# Teatro López de Ayala

El Teatro López de Ayala és un teatre de Badajoz situat a la plaça Minayo, davant d'un dels laterals de l'Hospital Provincial de San Sebastián i de l'Església de Sant Joan Baptista. En un dels laterals del teatre hi ha la plaça de Sant Francesc. Disposa d'un aforament per a 800 espectadors. En aquest teatre s'hi reuneix tota l'oferta cultural de la ciutat, especialment actuacions de teatre, dansa, música, cinema i òpera.

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre Arxivat 2009-02-27 a Wayback Machine.
# Teatro Massimo

El Teatro Massimo de Palerm és el major dels teatres d'òpera d'Itàlia i el tercer més gran d'Europa. Està dedicat al rei d'Itàlia Víctor Manuel II.
De gust neoclàssic, va ser construït sobre els terrenys resultants de la demolició de l'església de "le Stimmate" i del monestir de San Guiliano, a finals del segle xix. Els treballs de demolició van ser iniciats l'any 1875 després dels successius contratemps que van seguir al concurs de 1864, guanyat per l'arquitecte Giambattista Filippo Basile. El teatre va ser conclòs pel seu fill, Ernesto Basile, qui es va fer càrrec de la construcció l'any 1891 després de la mort de son pare, acabant-se el 16 de maig de 1897 i inaugurant-se amb Falstaff, de Verdi. Precisament el teatre està situat a la plaça G. Verdi, en el part vella de la ciutat.
Els exteriors del teatre, seguint la moda neoclàssica d'utilitzar arquitectura antiga, presenta un pronaos corinti hexàstil elevat sobre una monumental escala. Als laterals d'aquesta es troben dos lleons de bronze amb al·legories de la Tragèdia i la Lírica. Sobre les sis columnes es pot llegir "L'Arte rinnova i popoli e ne rivela la vita": l'art renova els pobles, i en revela la vida. Hi ha diverses teories sobre la paternitat d'aquesta frase, sense arribar a existir consens. En la part alta de l'edifici es va construir una enorme cúpula semiesfèrica. L'esquelet de la cúpula és una estructura metàl·lica reticular que es recolza sobre un sistema de corrons que permeten els moviments provocats pels canvis de temperatura.
La simetria al voltant de l'eix d'ingrés, la repetició constant de certs elements (columnes, finestres en arc, etc.) i la decoració rigorosament composta defineixen una estructura espacial simple i una volumetria clara, harmònica i geomètrica, d'inspiració grega i romana. Les referències formals en aquest edifici són, a més dels teatres antics, les construccions religioses i públiques romanes com el temple, la basílica civil i les termes romanes, sobretot pel que fa al desenvolupament planimètric dels volums i en la cobertura.
L'interior va ser decorat amb pintures de R. Lentini, E. de Maria Bercher, M. Cortegiani i L. Di Giovanni. Disposa de 1.387 localitats.
El Teatro Massimo va reobrir les seues portes el 12 de maig de 1997 després d'un llarg període d'abandó. Avui dia proposa una gran varietat d'esdeveniments culturals: ballets amb artistes de fama internacional, òpera, mostres i trobades.
Les últimes escenes d'El Padrí III es van rodar al Teatre Massimo.

## Referències

* ↑ The Godfather Part 3 film locations Arxivat 2017-12-20 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* Plana oficial (italià) (anglès)
# Teatro Madrid

El Teatro de Madrid va ser un teatre situat al costat del Centro Comercial La Vaguada al Barri del Pilar de Madrid, amb una programació especialitzada en les arts escèniques musicals com sarsuela, òpera i principalment dansa. Es va inaugurar en 1992, sent Madrid Capital Europea de la Cultura, i es va tancar en 2011 en acabar la concessió de l'ajuntament a Artibus, l'empresa privada que el gestionava.

## Referències

* ↑ Santos, Noelia. «Madrid reabrirá un teatro histórico que lleva más de diez años cerrado» (en espanyol europeu), 16-12-2020. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ Telemadrid. «El Teatro Madrid será rehabilitado y se reabrirá al público tras permanecer 12 años cerrado» (en castellà), 07-09-2023. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ Reapertura del Teatro Madrid: expectación y críticas a su futura gestión Madridiario
* ↑ Futuro incierto para el Teatro de Madrid Madridiario
* ↑ César. «Teatro Madrid: 10 años de abandono de un edificio que costó 8 millones de euros a los contribuyentes» (en castellà), 05-07-2021. [Consulta: 15 gener 2024].
# Temple Sinaí

El Temple Sinaí (en anglès: Temple Sinai) és una sinagoga reformista situada a Denver, Colorado, Estats Units. Es tracta d'una sinagoga completa que funciona amb una escola religiosa que atén a nens en edat pre-escolar i a estudiants en edad de confirmació. Els serveis es realitzen cada divendres a la nit, dissabte al matí, i els dies festius. La sinagoga té un gran mural multicolor de nens jugant, amb objectes rituals jueus i paraules en hebreu. L'edifici actual va ser construït en 1996.

## Referències

* ↑ Curtis Fentress (2010). Touchstones of Design: Redefining Public Architecture. June 23, 2011
# Estella (desambiguació)

«Estella» té aquests significats:
# Esteles funeràries del cementiri de Rauric

Les esteles funeràries del cementiri de Rauric són una mostra d'art funerari de caràcter popular del segle xiii al XV. Al costat de l'església de la Santa Fe de Rauric, trobem el cementiri municipal. A sobre el mur que tanca el cementiri, han col·locat cinc esteles discoïdals que presenten relleus amb creus gregues i motius geomètrics i florals. Estan picades sobre pedra calcària. Les esteles són d'època medieval.

## Enllaços externs

* «Esteles funeràries del cementiri de Rauirc». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Eugen Bodart

Eugen Bodart (Kassel, 8 d'octubre de 1905 - Múnic, 1981) va ser un director d'orquestra i compositor alemany.

## Biografia

Bodart va rebre classes particulars de teoria de la música, piano, orgue, flauta i viola durant els seus dies escolars i va fundar la seva pròpia orquestra durant aquest temps. De 1922 a 1925 va estudiar com a beca al Conservatori de Leipzig. Després va assistir a una classe magistral amb Hans Pfitzner. També va ser alumne d'Emil Nikolaus von Reznicek. De 1926 a 1929 va ser director musical i literari al "Südwestrundfunk Frankfurt-Kassel" de Kassel.
A partir de 1933 Bodart va ser 2n Mestre de Capella i correpetitor al "Nationaltheater Weimar". De 1935 a 1939 va ser Kapellmeister a Colònia, després fins a 1943 director general de música i director a Altenburg. Després va succeir Karl Elmendorff com a Director General de Música del Teatre Nacional de Mannheim fins al seu tancament.
Després de la guerra, Bodart va viure com a compositor independent i director d'orquestra. El 1952 va fundar l'Orquestra de Cambra Palatinat Electoral, per la qual va reconstruir nombroses obres de l'Escola de Mannheim. També va compondre al voltant de 90 de les seves pròpies obres, incloent quatre òperes, obres orquestrals, música de cambra i obres per a piano. De 1956 a 1958 va ser director general de música a Kaiserslautern.

## Obres

* Shepherd Legend, El joc del naixement de Crist en 3 actes després de Lope de Vega, 1930
* Nit espanyola, Òpera, 1937
* Petita Serenata, 1937
* El imprudent Sr Bandolin, òpera, 1940
* Sarabande, òpera còmica, 1941
* Cinc improvisacions per a piano, 1944
* Cinc Intermezzi per a piano, 1944
* Deu miniatures per a petita orquestra, 1945
* Cinc cançons per a orquestra d'alta veu i piano o corda, 1945
* Set impressions del llac de Constança "Der liebe Augustin", 1946
* Variacions sobre un tema de Franz Schubert, 1946
* Little Mistake, Òpera, 1949
* Variacions sobre un tema d'E.T.A. Hoffmann, 1949
* Arabesques al voltant d'una balada de Johann André, 1951
* Princesa Brambilla, Obertura per orquestra, 1952
* Mosella Giocosa, Scherzo per a orquestra, 1955
* Sis Capritxos per a piano, 1955
* Estils de dansa en tres moviments, 1959
* Obertura Goldoni, 1959
* Pròleg de Sener, 1962
* Hora primerenca, 1965
* Himne per a orquestra de corda
* Ticino Impressió
* Paisatge bucòlic, fantasiaper a gran orquestra
* Final basca

## Fonts

* https://musikalische-akademie.de/
* https://www.ricordi.com/de-DE/Internal-Error-Page.aspx
* https://www.klassika.info/Komponisten/Bodart/index.html
* https://web.operissimo.com/triboni/exec?method=com.operissimo.composer.webDisplay&xsl=webDisplay&id=ffcyoindnoaaaaaanfuk a Operissimo
* https://operone.de/komponist/bodart.html Arxivat 2022-05-04 a Wayback Machine. basades en el MGG a Operone
# Eugen Bleuler

Paul Eugen Bleuler (30 d'abril de 1857 - 15 de juliol de 1939) va ser un psiquiatre suís, més conegut per haver encunyat el terme esquizofrènia, i per les seves contribucions al camp de les malalties mentals.
Bleuler va néixer a Zollikon, un petit poblat proper a Zúric, Suïssa. Els seus pares van ser Johann Rudolf Bleuler i Pauline Bleuler-Bleuler.
Va estudiar medicina a Zuric, i més tard va estudiar a París, Londres i Múnic, després de la qual cosa va tornar a Zuric per prendre un lloc com intern del Burghölzli, un hospital universitari.
El 1886, Bleuler va ser nomenat director d'una clínica de psiquiatria a Rheinau, hospital localitzat en un antic monestir sobre una illa del riu Rin. Rheinau estava desfasat en aquell temps, i Bleuler va millorar les condicions dels pacients que hi residien.

## Vegeu també

* Esquizofrènia
* Carl Gustav Jung
* A Dangerous Method, pel·lícula del 2012 de David Cronenberg sobre les relacions entre Sigmund Freud i Carl Gustav Jung

## Bibliografia

* Bleuler, Eugen. Afectividad, sugestibilidad, paranoia. Fundación Española de Psiquiatría y Salud Mental: Editorial Triacastela, 2008. ISBN 978-84-95840-38-7.
* —. Tratado de psiquiatría. Espasa-Calpe, 1967. ISBN 978-84-239-6127-6.

## Enllaços externs

* Eugen Bleuler - Encyclopædia Britannica
* Response to fellowship lecture on Eugen Bleuler - Comentaris d'E. E. Krapf a l'American Journal of Psychiatry (PMID: 13458491)
* Eugen Bleuler: Dementia praecox oder Gruppe der Schizophrenien (1911)
# Mas Rotllan

Mas Rotllan és una obra del municipi de Campdevànol (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es troba entre les colònies de l'Herand i Pernau i al costat del baixador entre la via del tren i el riu Freser, i és una mostra característica de l'arquitectura rural catalana. Té un interès particular per l'afegit de la galeria, probablement de finals del segle xviii, que tot i sobreposar-se a la façana principal manté l'estructura clàssica de mas amb coberta a dues aigües

## Referències

* ↑ «Mas Rotllan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Mas Romeu (Vilanova de Sau)

El Mas Romeu és una masia de Vilanova de Sau (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta quadrada coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana, orientada a llevant. La casa es troba assentada sobre el desnivell del terreny i, a la banda de llevant el portal queda a nivell del primer pis i és de forma rectangular amb llinda de fusta. La banda de tramuntana presenta dos portals a la plana i una finestra al primer pis. A l'angle Nord-est s'hi adossa una construcció que ubica l'antic forn. A ponent només hi ha dues finestres a nivell del primer pis. La banda de migdia és la part més reformada.
Materials constructius: granit vermell unit amb morter de calç.

## Història

Masia situada dins el terme de Vilanova de Sau, registrada com a "Masia-casa de labranza" al nomenclàtor de la província de l'any 1892. No hi ha cap dada constructiva que permeti afirmar una major antiguitat.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Romeu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Massacre de Batepá

La massacre de Batepá (del portuguès col·loquial "Bate-Pá!") va tenir lloc al llogaret de Batepá (Mé-Zóchi) São Tomé i Príncipe el 3 de febrer de 1953, quan, sota el comandament de l'ex-governador general portuguès, coronel Carlos de Sousa Gorgulho (1945-1948), propietaris de terres portuguesos desencadenaren una onada de violència contra els africans natius. Entre els implicats hi havia Afonso Manuel Machado de Sousa, tinent de l'Armada i capità dels Ports, Governador representant (maig-juliol de 1953); Alfredo Correia Nobre, coronel, lloctinent del governador representant; Trigo Delgado, enginyer cap d'obres públiques i delegat de la União Nacional a São Tomé; Armando Lopes da Cruz, notari i ex-Delegat del Procurador de la República; Raúl Simões Dias, tinent i President de la Cambra.
L'origen de la qüestió vindria de l'ambició desmesurada del Governador-general Carlos Gorgulho, que va engegar un vast programa de construccions i millores públiques, recorrent constantment a la provocació envers els nadius per tal d'obtenir mà d'obra barata o gratuïta. Alhora hi havia l'escassetat de mà d'obra en les plantacions i els temors dels illencs de ser obligats a treballar en les possessions. Els criolls forros sempre havien refusat de treballar a les heretats, ja que ho consideraven un treball d'esclau. Llavors els propietaris portuguesos van importar mà d'obra d'altres territoris portuguesos com Angola, Moçambic i Cap Verd per a fer feina a São Tomé, perquè una bona part de la població criolla es va negar a treballar en les plantacions de les illes.
Haurien estat el governador i el seu grup qui forjaren la història d'una conspiració dels africans contra els portuguesos, cosa que va desencadenar la violenta repressió de febrer de 1953, en la qual van perir més d'un miler de persones.
En les actes de "confessió" dels presos, obtingudes per les forces de seguretat colonials, figurava el nom de l'enginyer agrònom Salustino da Graça do Espírito Santo com a "(…) cap de la revolució, instigador i preparador, i futur Rei de l'Illa".
Va destacar encara l'actuació de l'advocat portuguès, Manuel João de Palma Carlos, defensor dels natius a São Tomé, que va ser crucial per a posar fi a la matança. L'esdeveniment és considerat com el començament d'un sentiment nacionalista a São Tomé i Príncipe. El govern en celebra oficialment l'aniversari com a diada nacional.

## Referències

* ↑ Repórter STP. «Massacre de Batepá 1953-2014». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 abril 2016].

## Enllaços externs

* (francès) "Le Massacre de Février 1953 à São Tomé"
# Massacre de Beaupréau

La massacre de Beaupréau, va tenir lloc els dies 17 i 18 d'octubre de 1793 durant la guerra de Vendée.

## Procés

La massacre es va produir la nit del 17 al 18 d'octubre de 1793, després de la victòria dels republicans sobre els Vendéans durant la batalla de Cholet. L'exèrcit catòlic i reial, derrotat, es va retirar després a Saint-Florent-le-Vieil.
Les forces republicanes dels generals Haxo, Beaupuy i Westermann van sortir a la persecució dels fugitius i van arribar abans de la mitjanit al petit poble de Beaupréau, situat a uns vint quilòmetres al nord de Cholet. La rereguarda de la Vendée va ser pressionada i va caure enrere cap a Saint-Florent-le-Vieil. L'endemà al matí, a les 9 del matí, el gruix de l'exèrcit republicà va entrar a Beaupréau.
Els ferits de l'exèrcit de la Vendée que quedaven a Beaupréau foren massacrats per les tropes republicanes. El general republicà Kléber va escriure a les seves memòries:
| « | "A Beaupréau, es van trobar quatre-cents ferits a l'hospital, que van ser immolats en venjança com a represàlia per un nombre similar de republicans jubilats de Clisson, els quals van ser degollats als carros de les ambulàncies." | » |
| — Kléber, |||
Amédée de Béjarry, nét de l'oficial de la Vendée Amédée-François-Paul de Béjarry, informa en els seus Records, publicats el 1884, que la massacre va tenir lloc al col·legi de Beaupréau, que havia estat transformat en hospital:
| « | "Després de la batalla de Cholet , els republicans se'n van apoderar i van massacrar sense pietat tots els ferits: de set a vuit-cents! - que hi havia amuntegats - Els tallaven a trossos sobre els seus llits, després els llançaven per les finestres al pati de la casa. Aquest pati va ser arranjat per a nosaltres i davant els nostres ulls. Vaig poder assistir diverses vegades a l'exhumació d'algunes de les nombroses víctimes d'aquesta carnisseria i comptar amb els seus ossos el nombre o la naturalesa dels cops sota els quals havien sucumbit. He vist fins a deu talls de sabre en una sola calavera! [...] Aquesta carnisseria es va fer en el mateix moment en què Bonchamps va indultar 6.000 presoners republicans" | » |
| — Amédée de Béjarry, |||

## Pèrdues humanes

A les seves memòries, el general republicà Jean-Baptiste Kléber va escriure que la massacre va deixar 400 morts. Amédée de Béjarry situa el nombre de ferits massacrats entre 700 i 800.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Kléber 1989, p. 147.
* 1 2 3 4 Gras 1994, p. 89.
* ↑ Kléber 1989, p. 149-150.
* 1 2 3 Laborieux 2010, p. 403.
* 1 2 3 Fournier 1984, p. 81-82.
* 1 2 Béjarry 1884, p. 9 et 98.

## Bibliografia

* Amédée de Béjarry, Souvenirs vendéens, 1884, 248 p. (llegir en línia)
* Émile Fournier, La terreur bleue, Albin Michel, 1984, 283 p. (ISBN 978-2-226-01985-1)
* Yves Gras, La guerre de Vendée: 1793-1796, Paris, Economica, coll. «Campagnes et stratégies», 1994, 184 p. (ISBN 978-2-7178-2600-5).
* Jean-Baptiste Kléber, Mémoires politiques et militaires 1793-1794, Tallandier, coll. «In-Texte», 1989, 346 p.
* Jérôme Laborieux, «Les Mayençais en Vendée», A Hervé Coutau-Bégarie et Charles Doré-Graslin (dir.), Histoire militaire des guerres de Vendée, Economica, 2010, 656 p
# Tarsius thailandica

Tarsius thailandica és una espècie extinta de tarser que visqué a Tailàndia durant el Miocè. Fou descoberta pels paleontòlegs francesos Pierre Mein i Léonard Ginsburg al jaciment de Li Mae Long el 1997.

## Referències

* ↑ Mein, P.; Ginsburg, L. «Les mammifères du gisement miocène inférieur de Li Mae Long, Thaïlande : systématique, biostratigraphie et paléoenvironnement». Geodiversitas, vol.19, n. 4, 1997, pàg. 783–844. Arxivat de l'original el 2012-03-05 [Consulta: 15 juny 2012]. (anglès) (francès)

## Enllaços externs

* Chaimanee, Y.; Lebrun, R.; Yamee, C.; Jaeger, Jean-Jacques «A new Middle Miocene tarsier from Thailand and the reconstruction of its orbital morphology using a geometric–morphometric method». Proceedings of The Royal Society, vol.278, n.1714, 07-07-2011, pàg. 1956-63. (anglès)
# Tarsomys apoensis

Taeromys apoensis és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmica dels altiplans de Mindanao (Filipines), on viu a altituds d'entre 1.550 i 2.400 msnm. El seu hàbitat natural són els boscos montans i molsosos. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, apoensis, significa 'de l'Apo' en llatí.

## Referències

* ↑ Heaney, L.; Tabaranza, B. Taeromys apoensis. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 20 març 2018.
* ↑ Entrada «Tarsomys» d'Animalia (en anglès).
# Tarsomys echinatus

Taeromys echinatus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmica dels altiplans de Mindanao (Filipines), on viu a altituds d'entre 800 i 1.100 msnm. El seu hàbitat natural són els boscos de plana. Està amenaçada per la desforestació. El seu nom específic, echinatus, significa 'espinós' en llatí.

## Referències

* ↑ Heaney, L.; Balete, D. Taeromys echinatus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 20 març 2018.
* ↑ Entrada «Tarsomys» d'Animalia (en anglès).
# Tarsius tumpara

Tarsius tumpara és una espècie de primat que viu a la petita illa volcànica de Siau (Indonèsia).
La seva existència com a tàxon distint fou predita com a resultat de l'aïllament geogràfic de l'illa de Cèlebes (coneguda també com a Sulawesi) i la població de tarsers de l'illa Sangihe (Tarsius sangirensis), aproximadament 200 km més al nord.
Tarsius tumpara fou inclòs a la publicació bianual Els 25 primats més amenaçats del món, 2008-2010.

## Referències

* ↑ Shekelle, M., Groves, C., Merker, S. i Supriatna, J. «Tarsius tumpara: a new tarsier species from Siau Island, North Sulawesi». Primate Conservation, vol. 23, 2008, pàg. 55–64. DOI: 10.1896/052.023.0106 [Consulta: 21 juliol 2009]. Arxivat 2011-07-24 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-07-24. [Consulta: 1r agost 2011]. (anglès)
* ↑ «Rencana konservasi di Pulau Sulawesi: dengan menggunakan Tarsius sebagai flagship spesies». Biota, vol. 9, 1, 2004, pàg. 1–10. (anglès)
* ↑ «Primates in Peril: The World's 25 Most Endangered Primates 2008–2010» p. 1–92. Arlington (Virgínia): IUCN/SSC Primate Specialist Group (PSG), International Primatological Society (IPS) i Conservation International (CI), 2009. [Consulta: 16 febrer 2011]. (anglès)