OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jardins de Joan Brossa

Els Jardins de Joan Brossa estan situats a la muntanya de Montjuïc de Barcelona, a la part inferior de l'espai on anteriorment hi havia el parc d'atraccions, inaugurat el 1966 i tancat el 1998.

## Història i descripció

Els jardins van ser inaugurats el 2003 i porten el nom del poeta Joan Brossa i Cuervo. Ocupen un espai de 5,2 hectàrees de bosc mediterrani, de les quals 3,8 són de zona verda. Estan interconnectats amb els Jardins de Mossèn Cinto Verdaguer i de l'antic camp de Tir al Vol.
El jardí manté el caràcter lúdic i infantil que va aportar anteriorment el parc d'atraccions, i disposa de tres zones reservades a jocs, així com instruments destinats a l'experimentació sonora per part dels infants, com una mena de coixins per anar saltant i crear diferents sons, i una esplanada amb instruments rudimentaris.
Conserva la majoria dels pins i palmeres que es van plantar quan es va fer el parc d'atraccions. El traçat dels camins potencia l'aspecte natural i assilvestrat, a mig camí entre un parc forestal i un jardí de ciutat. A la part més baixa hi ha una gran tirolina.
El jardí també conserva construccions emblemàtiques com el quiosc de la Damm, actualment anomenat Esferic BCN, que manté l'ús com a bar-restaurant que ja tenia en l'antic parc d'atraccions, així com l'Edifici Para-Sol, un hexàgon de formigó de valor tècnic i estètic.

## Escultures

El jardí conserva quatre escultures de bronze que hi havia al parc, dedicades a la ballarina Carmen Amaya, als pallasso Charlie Rivel, el director i actor Charles Chaplin i a l'esportista Joaquim Blume. Les estàtues de Rivel i Chaplin s'han canviat de lloc respecte a la seva ubicació original.
També hi ha instal·lada d'una peça anomenada A-Z amb figures antropomòrfiques de Joan Brossa, com a homenatge a la seva obra.
* Charlie Rivel, obra de Joaquim Ros i Sabaté (1972)
* Charles Chaplin, obra de Núria Tortras Planas (1972)
* Joaquim Blume, obra de Nicolau Ortiz (1966)
* Carmen Amaya, obra de Josep Cañas (1966)

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Montjuïc obre els Jardins de Joan Brossa». Barcelona Informació. Ajuntament de Barcelona, 64. Arxivat de l'original el 2010-09-24.
* 1 2 «JARDINS JOAN BROSSA». Sortir amb nens. Arxivat de l'original el 2011-09-06.
# Can Pistola

Can Pistola és una casa de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici de planta quadrangular que fa cantonada amb la plaça de la Vila. Té tres plantes i tres crugies i està cobert amb un terrat pla.

## Descripció

La planta baixa conté una font pública senzilla (feta de placats de pedra i amb aixeta de pressió), un sòcol també placat de pedra, dues finestres i un portal d'entrada. L'element més rellevant de la façana és el portal adovellat fet de pedra sorrenca, actualment molt deteriorada, sobretot als brancals. És un portal fet de grans dovelles que conserva una llegenda en baix relleu a la dovella clau. El portal deixa lloc per a un espai de vestíbul on hi ha la porta real d'accés als baixos. Pel que fa a les finestres, a la part dreta de la façana n'hi ha una emmarcada de pedra nova, la llinda de la qual imita els motius decoratius de les finestres més antigues del primer pis, i a la façana que dona a la plaça n'hi ha una altra, feta d'obra de ciment i rajol, de mida més petita.
El primer pis consta de tres finestres. Una d'elles, la de la part dreta, és de factura nova, de ciment i rajol, però les altres dues són emmarcades de pedra sorrenca. Són fetes amb grans blocs, amb motllures als muntants i la llinda i amb decoració floral i de creu cristiana al centre de la llinda. Els ampits de les finestres, a causa de l'ús i a les característiques de la pedra, estan mig desfets.
El segon pis té una finestra per crugia, fetes de rajol i ciment, possiblement de la reforma dels anys trenta del segle xx.
La cornisa és mixta de teula i rajol, un xic emergent i la terrassa té, entre diversos pilars de rajol arrebossat, baranes de factura i decoració senzilles de ferro.

## Història

A la dovella clau de la porta d'accés hi ha la data de 1569, una creu i una llegenda de difícil interpretació dins un escut. S'hi llegeix el nom de Joan, però hi ha dues lletres o abreviatures més aparentment indesxifrables.
La casa sembla que fou reformada amplament el 1931. Segurament es va substituir un possible badiu o golfes pel segon pis actual.
La finestra de la part dreta de la planta baixa fou reformada als anys setanta del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Pistola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2017].
# Irune Murua Cuesta

Irune Murua Cuesta (Barakaldo, Biscaia, 23 d'abril de 1986) és una exjugadora de futbol basca.
Davantera, es formà en les categories de formació del Retuerto SSD (2001-03) i l'Athletic Club de Bilbao B (2003-04). Debutà als disset anys amb el primer equip de l'Athletic Club, on hi jugà durant catorze temporades. Amb el club basc guanyà quatre Lligues espanyoles (2004, 2005, 2007, 2016) i cinc Copes del País Basc (2011, 2013, 2014, 2015, 2016). Es retirà esportivament el juny de 2017 després d'haver competit amb el club basc en més de 300 partits i marcat 106 gols, que la converteixen en la quarta golejadora històrica de l'entitat. Fou internacional amb la selecció espanyola en categories inferiors i guanyà un Campionat d'Europa sub-19 (2004). Amb la selecció absoluta del País Basc competí en tres ocasions entre 2006 i 2012.

## Referències

* ↑ Jiménez, Mayca. «El Athletic homenajea a su goleadora histórica Irune Murua» (en castellà). As, 23-04-2020. [Consulta: 7 agost 2023].
* ↑ Suso, Ramón. «Athletic. “No era consciente al inicio de lo que era el Athletic”» (en castellà). Mundo Deportivo, 30-05-2017. [Consulta: 8 agost 2023].
* ↑ «Sailkapena golegileak Athletic Club Emakumezkoena» (en basc). Athletic Club. Arxivat de l'original el 2021-10-22. [Consulta: 8 agost 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Irune Murua Cuesta - Athletic Club
# Can Costa (Premià de Dalt)

Can Costa és una masia de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Masia senyorial orientada a migdia de planta rectangular amb la coberta a quatre vessants. Consta de planta baixa i dos pisos superiors amb dos cossos adosats d'una sola planta. Aquests són de coberta plana amb una terrassa, la balustrada de la qual segueix la línia dels balcons del primer pis. Les obertures de la façana marquen tres eixos verticals ben ordenats, mentre que la línia de balcons del primer pis, el segon pis i les balustrades insideixen en els eixos horitzontals. La porta d'accés està situada al centre i és d'arc de mig punt, mentre que la resta d'obertures són de llinda plana i només al primer pis trobem trenca aigües. A la façana nord, afegida posteriorment, se situa una torre de planta quadrada i també coberta a quatre aigües.

## Referències

* ↑ «Can Costa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Ivànovski (Ozinki)

* Per a altres significats, vegeu «Ivànovski».
Ivànovski (en rus: Ивановский) és un poble (un khútor) de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 22 habitants. Pertany al districte municipal d'Ozinki.

## Referències

* ↑ «История административно- территориального деления Саратовской губернии 1917 - 1928 годы. Справочник. Дергачевский, Новоузенский и Покровский уезды.». Arxivat de l'original el 2017-12-21.
# Iván Javier Cuadrado Alonso

Iván Javier Cuadrado Alonso (nascut el 21 de febrer de 1979 a Salamanca) és un exfutbolista que jugà al Màlaga CF i Rayo Vallecano, entre d'altres.
# Can Pont

Can Pont és una masia del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català. Situada al Pla de La Pineda, al costat del camí que segueix fins a Sau Nou.

## Descripció

Masia de planta quadrada coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana la qual es troba orientada a migdia. Consta de planta baixa i primes pis. S'hi observen dues etapes constructives, en la segona de les quals s'afegí un cos a la part nord quedant l'estructura quadrada. La façana presenta un portal rectangular amb llinda de fusta i dues finestres. A ponent s'hi obren quatre finestres, algunes emmarcades amb pedra picada. A llevant, s'hi obren dues mes, mentre a tramuntana s'inscriu un portal i dues finestres. És construïdes gres i granit vermell, mentre els escaires i obertures presenten el mateix material, però, repicat. La façana és arrebossada deixant les obertures amb pedra vista.

## Història

Masia situada dins de la demarcació de l'antiga parròquia de Vilanova de Sau, dins del terme civil de Sau. A partir del segle xvi, aquest terme, començar a experimentar un creixement demogràfic que culminà als segles XVIII-XIX. Amb el període comprés entre aquests quatre segles passà de tenir 2 masos a tenir-ne 101. És fàcil que Can Pont es construís durant aquest període. Moltes d'aquelles masies han desaparegut i no en queden ni les runes. Sortosament Can Pont s'ha conservat malgrat haver perdut les primitives funcions agrícoles.
El Nomenclàtor de 1860 la descriu com Masia (casa de labor), que situada a 2 km de la capital de l'ajuntament, una casa de dos plantes habitada constantment.
Apareix mencionat al nomenclàtor del 1982 com a "Masia casa de labranza".

## Referències

* 1 2 «Can Pont». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
* 1 2 «Can Pont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2012].
# Can Pons i Tusquets

Can Pons i Tusquets és una casa noucentista d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La casa té planta rectangular amb diferents cossos de planta rodona i quadrada avançats. Disposa de soterrani, per l'habitatge dels porters, el pis principal i un segon pis. Alguns dels cossos avançats disposen d'un tercer pis. Les obertures del pis principal són finestres amb arcs lobulats i el segon pis predominen les àmplies balconades amb baranes de fusta. El teulat va ser fet amb teules planes i es troba a diferents nivells. Cal destacar el porxo d'entrada sostingut per cairats de fusta i una columna monolítica amb capitell amb decoracions florals. Aquestes mateixes decoracions formen un fris que recorre la part alta del porxo d'entrada. Seguint la tipologia del passeig de Barcelona és una casa d'amplis jardins i unifamiliar. Encercla la casa una reixa de ferro, de línies verticals i ondulades a la part superior. Forma un portal d'entrada amb dues pilastres realitzades amb ferro marcadament ondulat. El seu estil és clarament modernista, més que el mateix edifici que es pot considerar com eclèctic.

## Història

L'eixample d'Olot fou un projecte del senyor Manuel Malagrida, olotí que havia fet fortuna a Amèrica. L'any 1916 encarregà els plànols a J. Roca i Pinet. Aquest, seguint les indicacions de Malagrida, plantejà un model d'eixample ciutat-jardí, amb zones verdes i cases aïllades. Dibuixà una disposició radio-cèntrica de carrers amb dos focus: la plaça d'Espanya i la plaça d'Amèrica, units pel pont de Colom. Va encarregar a l'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Amigó la seva casa, que fou realitzada entre 1920 i 1922. Poc abans, entre 1916 i 1917, s'havia bastit Can Pons i Tusquets de la mà de l'arquitecte Albert Blasco.

## Referències

* 1 2 «Can Pons i Tusquets». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].

## Vegeu també

* Can Rossell (Olot), antiga fàbrica tèxtil
# Primer Ministre de Chu

El Primer Ministre de Chu (xinès tradicional: 令尹, xinès simplificat: 令尹, pinyin: Lìngyǐn) fou un càrrec oficial del govern establerta en el vassall Estat de Chu durant el període de Primaveres i Tardors de la història xinesa (771 – 475 aC). El Rei Wǔ de Chǔ (楚武王) (regnat del 740 al 690 aC) establí per primera vegada el lloc de Primer Ministre, el qual es va mantenir com el càrrec governamental més important en Chǔ fins a la seva destrucció per l'Estat de Qin en el 223 aC. El lloc era donat normalment a un membre de la família del Rei de Chǔ i els registres mostren que només dos Primers Ministres de Chǔ no hi eren parents del Rei de Chǔ. Ells van ser Péng Zhòngshuǎng (彭仲爽), un civil de l'Estat de Shen, en els temps del Rei Wén de Chǔ (楚文王) (regnat del 689 al 677 aEC) i el General de Wei (魏) Wú Qǐ (吴起) durant el regnat del Rei Dào de Chǔ (楚悼王) (regnat del 401 al 381 aC).
# Primer Ministre de Corea del Sud

El Primer Ministre de la República de Corea és escollit pel President amb l'aprovació de l'Assemblea Nacional. No és necessari que el Primer Ministre sigui membre del parlament.
El primer ministre és el principal assistent executiu del President, que és el cap del govern en l'actualitat. El Primer Ministre assisteix al President en la supervisió dels diferents ministeris, així com fa recomanacions en les diverses polítiques ministerials. El Primer Ministre és el primer en la línia successòria per assumir el càrrec de President en cas que aquest es vegi apartat de la funció dels seus poders. L'últim Primer Ministre que va actuar com a President en funcions va ser Goh Kun durant el judici polític del President Roh Moo-hyun el 2004.
El càrrec va ser creat el 1948, quan Corea del Sud va ser fundada, i va ser ocupat per Lee Beom-seok fins al 1950. El títol va rebre el nom de Ministre Cap de Gabinet entre els anys 1961 i 1963. L'oficina del Primer Ministre té el suport de dos viceministres.
Quan el Primer Ministre és nomenat pel President però no ha estat confirmat per l'Assemblea es coneix com a Primer Ministre en funcions. El Primer Ministre esdevé President en funcions en cas que el President mori, dimiteixi o sigui acusat. Actualment, el Primer Ministre de Corea del Sud és Jung Hong-won.

## Referències

* ↑ http://eng.pmo.go.kr/pmo_eng/?sub_num=281 Arxivat 2012-11-06 a Wayback Machine.
* ↑ http://eng.pmo.go.kr/pmo_eng/?sub_num=276 Arxivat 2012-11-06 a Wayback Machine.
# Prosdòcim de Pàdua

Prosdòcim de Pàdua (Grècia?, s. I - Pàdua, ca. 100) fou un dels primers cristians d'Itàlia i primer bisbe de Pàdua. Probablement llegendari, és venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Hagiografia

Del nom s'indueix que era d'origen hel·lènic: Prosdocimos significa "l'esperat". Els testimonis en són tardans i pocs, i abunden en llegendes i fets inversemblants.
Segons la tradició, Prodòscim fou deixeble de Sant Pere apòstol, qui el consagrà bisbe. Morí a edat avançada cap al 100, com a primer bisbe de la comunitat cristiana paduana. També hauria evangelitzat la regió de Belluno, després del màrtir Hermàgores d'Aquileia, i la ciutat de Feltre.
La llegenda diu que va convertir i batejar Santa Justina de Pàdua, cosa improbable, ja que aquesta morí cap al 290-304.
* El santuari de Sant Prosdocime a Pàdua
* Baix relleu de Sant Prosdocime
* La tomba

## Veneració

Les seves restes es veneren al reliquiari de San Prosdocimo, a la basílica de Santa Giustina de Pàdua, i és patró de la ciutat, amb Sant Antoni de Pàdua, Santa Justina i Sant Daniel.
# Proserpine (Lully)

Proserpine és una òpera de Jean-Baptiste Lully, de gènere tragèdia lírica, composta d'1 pròleg i 5 actes amb llibret de Philippe Quinault, basat en Les metamorfosis d'Ovidi. Va ser estrenada a la Cort de Saint Germain-en-Laye el 3 de febrer de 1680, i va ser la quarta gran òpera de Lully.

## Personatges

* Plutó (baríton)
* Proserpina (soprano)
* Ceres (soprano)
* Júpiter (baríton)
* Alpheius (tenor alt o haute-contre en expressió francesa)
* Arethusa (soprano)
* Mercuri (tenor)

## Sinopsi

L'argument conta la història del rapte de Proserpina per Plutó.Hi ha l'afegit d'històries externes, com ara l'enamorament de Ceres i Júpiter i la intriga amorosa de les divinitats menors Alpheius i Arethusa.

## Comentaris

La interacció entre Júpiter, Ceres i Plutó provoca espectaculars moviments entre el cel, la terra i l'Hades. Proserpine, estrenada davant el rei Luis XV, va ser ben rebuda pel rei però prest l'òpera va ser oblidada pel públic. Així i tot, pot ser considerada una obra maestra en el seu gènere, una obra que culmina en un període creatiu, especialment fecund en la teajectòria de Lully, però que, a la vegada, inaugura una etapa caracteritzada no només per la maduresa artística de la tragèdie lyrique com a gènere musical, en aquells dies nou, vanguardista i summament elitista sinó també per la consagració del gran mestre florentí com un dels músics més importants de tots els temps. Efectivament, Proserpine és l'exaltació més brillant de les idees que Lully ja havia expressat amb encert en Cadmus et Hermione (1673), Alceste (1674) o Atys (1676), però també el punt de sortida sobre el que haurien de discórrer les millors i més inspirades partitures de Lully: Phaéton (1683), Amadis (1684), Roland (1685) i, sobretot, Armide (1686) la darrera de les seves òperesi exemple màxim d'una forma de crear i escriure música pel teatre que definitivament hauria de marcar el desenvolupament artístic-musical de França fins a la Revolució de 1789.
Recolzat en un llibret excels, encara no el més inspirat dels que Philippe Quinault escrigués durant els seus anys de col·laboració amb el compositor, Lully va saber crear una música bellíssima i perfectament entrellaçada amb el text en una simbiosi artística total, molt en consonància amb l'esperit barroc d'aquella època. Les llargues i nombroses ritournelles i préludes instrumentals amb els quals el mestre obre cadascuna de les escenes i presenta les àries confereixen a l'acció teatral una càrrega psicològica en la qual es recolza bona part de l'entramat dramàtic desenvolupat per cadascun dels personatges. En l'òpera ressalten l'escena 8 del segon acte, l'escena primera del quart acte i tot l'acte tercer.

## Enllaços externs

* http://www.diverdi.com/tienda/detalle.aspx?id=37542
# Prosdocimus de Beldemandis

Prosdocimus de Beldemandis (O Prosdocimo de' Beldomandi) (Pàdova, 1370/1380 - 1428) era un matemàtic italià, teòric de la música i metge.
Va estudiar a la Universitat de Pàdua i a la Universitat de Bologna. Les seves feines més primerenques daten de principis del segle xv. Va obtenir el doctorat en arts a Pàdua el 15 de maig de 1409, i va rebre la llicència de metge el 15 d'abril de 1411. El 1412 va anar a viure a Montagnana, on va escriure un nombre de tractats. De c. 1420/22 a 1428, l'any de la seva mort, Prosdocimus va ensenyar una gran varietat d'assignatures a Pàdua. Ell va estar interessat, entre altres coses, per l'aritmètica, la música, l'astronomia i l'astrologia. Aquesta gamma d'interessos, tanmateix, era corrent per un doctor de Pàdua del seu temps. Va escriure el seu darrer tractat significatiu en l'art de notació musical tal com era practicada pels italians. La seva reputació es va mantenir molt de temps després de la seva mort: alguns dels tractats no musicals van ser reimpresos el segle xvi, i Luca Pacioli el va valorar al mateix nivell que Euclides i Boeci.

## Obres seleccionades
### De música

* Expositiones tractatus pratice cantus mensurabilis Johannis de Muris (c. 1404)
* Tractatus pratice cantus mensurabilis (1408)
* Brevis summula proportionum Anunci quàntic musicam pertinet (1409)
* Contrapunctus (1412), va editar per Jan Herlinger, 1984
* Tractatus pratice cantus mensurabilis Anunci modum Ytalicorum (1412)
* Tractatus Avió musice (1412), va editar per Jan Herlinger, 2008
* Parvus tractatulus de modo monacordum dividendi (1413), va editar per Jan Herlinger
* Tractatus musice speculative (1425), va editar per Jan Herlinger, 2008

### Altres tractats

* Algorismus de integris sive pratica arismetrice de integris (1410), reprinted Federicus Delphinus ed. (Venècia, 1483 i 1540).

## Referències

* Herlinger, Jan. "Prosdocimus de Beldemandis". In Macy, Laura. Grove Music Online.Oxford Music Online. Oxford University Press. (Subscripció requerida)
* ↑ The 1540 edition is online at Google Books.
# Carles Frederic de Leiningen-Dagsburg-Hartenburg

Carles Frederic de Leiningen (en alemany Carl Friedrich Wilhelm zu Leiningen) va néixer a Durkheim el 14 d'agost de 1724 i va morir a Amorbach el 9 de gener de 1807. Era el fill gran del comte Frederic Magnus de Leiningen-Dagsburg-Hartenburg (1703-1756) i de la comtessa Anna Cristina de Wurmbrand-Stuppach (1698-1763). El 1756 en morir el seu pare el va succeir al capdavant del comtat de Leiningen, fins que el 3 de juliol de 1779 va aconseguir el títol de príncep del Sacre Imperi Romanogermànic.

## Matrimoni i fills

El 24 de juny de 1749 es va casar amb Cristiana Guillemina de Solms-Rödelheim Assenheim (1736-1803), filla del comte Guillem Carles de Solms-Assenheim Rödelheim (1699-1778) i de la comtessa Maria Margarida de Wurmbrand-Stuppach (1701-1756). El matrimoni va tenir quatre fills:
* Elisabet (1753-1792), casada amb el comte Carles Lluís de Salm.
* Carlota Lluïsa (1755-1785), casada amb el comte Francesc d'Erbach-Erbach.
* Carolina Sofia (1757-1832), casada amb el comte Frederic Magnus de Solms-Wildenfels.
* Emili Carles (1763-1814), casat primer amb Enriqueta de Reuss-Ebersdorf (1767-1801) i després amb Victòria de Saxònia-Coburg Saafeld (1786-1861), i que va secceir el seu pare com a segon Príncep de Leiningen.

## Enllaços externs

* http://genealogy.euweb.cz/leiningen/leiningen6.html
# Carles Frederic de Holstein-Gottorp

Carles Frederic de Holstein-Gottorp (Estocolm, Suècia, 30 d'abril de 1700 - Rolfshagen, 18 de juny de 1739) fou duc de Holstein-Gottorp. Era fill del duc Frederic IV de Holstein-Gottorp (1671-1702) i de la princesa sueca Hedwig Sofia, net, per tant del rei Carles XI de Suècia.
En morir el seu pare el 1702 a la batalla de Klissow, Carles Frederic es va convertir en duc de Holstein-Gottorp, però el seu oncle Cristià August, bisbe de Lübeck, en va exercir la regència fins a la seva majoria d'edat. Durant aquesta època, els ducats de Holstein-Gottorp es trobaven immersos en la Gran Guerra del Nord, alineats al costat de Suècia, de manera que van ser envaïts per les tropes daneses. Amb el Tractat de Nystad de 1721, Carles Frederic va haver de renunciar als seus dominis en favor del rei de Dinamarca. Per tal de recuperar el territori perdut, el duc va viatjar a la cort de Pere el Gran cercant una aliança amb Rússia. D'aquí el seu matrimoni amb la gran duquessa Anna Petrovna, filla del tsar Pere el Gran (1672-1725) i de Caterina I de Rússia (1684-1727). D'aquest matrimoni en nasqué Carles Pere Ulric, futur tsar de Rússia amb el nom de Pere III.
Després de la mort de Carles XII de Suècia, Carles Frederic va optar a la corona d'aquest país. Però la seva candidatura va ser desestimada en ser coronada reina el 1719 Ulrica Elionor de Suècia, la germana petita de Carles XII de Suècia.
En morir el 1739, a l'edat de 39 anys, el seu fill Carles Pere Ulric el va succeir al capdavant dels ducats, sota la regència del seu cosí Adolf Frederic. Amb Carles Pere Ulric la Casa de Holstein-Gottorp passava a governar Rússia, encara que amb el nom de Romanov-Holstein-Gottorp, fins al final del tsarisme amb la Revolució d'Octubre de 1917.

## Referències

* ↑ Gerhardi, William Alexander. The Romanovs (en anglès). Putnam, 1939, p. 34.

## Enllaços externs

* biografies daneses (en danès) (danès)