OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jazz llatí

El jazz llatí és una branca del jazz que es nodreix de la fusió de ritmes i formes originàries de la música llatina, sobretot de la música caribenya, i en especial de la cubana, amb elements propis del jazz. La seva conformació com un subgènere definit es produeix a la dècada de 1940, encara que la influència de la música llatina en el jazz és present des dels primers temps d'aquest. El jazz llatí va començar com una fusió del són cubà i el jazz, però amb el temps va abastar també música procedents de Puerto Rico, la República Dominicana, el Brasil i l'Argentina.
El jazz llatí es va originar a finals dels anys 40, quan Dizzy Gillespie i Stan Kenton van començar a combinar el ritme i l'estructura de la música afro-cubana, exemplificada per Machito i els seus Afro-Cubans, amb instruments de jazz.
En comparació del jazz americà, el jazz llatí empra un ritme fix usant alhora una forma de clau. La conga, el timbal, el güiro i les claus són instruments de percussió que contribuïxen al so llatí.
Les dues principals branques del jazz llatí són: la brasilera i la afro-cubana. El jazz llatí brasiler inclou la bossa nova i la samba. El jazz afro-cubà es nodreix de la salsa, el merengue, el songo, el son, el mambo, el bolero, la xaranga i el cha cha cha.
La samba s'origina en la música afro-brasilera del segle xix tal com el Lundu. La bossa nova és una música híbrida, que utilitza una mica del ritme de la samba, però influïda per música europea i nord-americana des de Debussy a jazz estaudounidenc. La bossa nova s'origina als anys 60, principalment pels esforços dels brasilers Antonio Carlos Jobim i Joo Gilberto, i el nord-americà Stan Getz. La seva cançó més famosa és "Garota de Ipanema" (La Noia de Ipanema), cantada per Gilberto i la seva esposa, Astrud Gilberto.
La forma actual d'entendre el latin jazz deu molt a la cançó "Sagí", de Mongo Santamaría, què aplicava la clau de salsa i patrons rítmics asincopats propis de les formes tradicionals del jazz nord-americà.
# Protocotylus

Protocotylus és un gènere de triclàdide dendrocèlid. Les tres espècies conegudes de Protocotylus habiten al llac Baikal, Sibèria, Rússia.

## Referències

* ↑ Korotnev A, 1908. Einiges uber die Tricladenfauna des Baikal Sees. Zool. Anz. 33: 625-629.
* ↑ Roman Kenk, 1974. Index of the Genera and Species of the Freshwater Triclads (Turbellaria) of the World. Smithsonian Contributions to Zoology, nº183.
# Jesús Altuna Etxabe

Jesús Altuna Etxabe (Berastegi, 1932) és un antropòleg i arqueòleg basc.
Va estudiar Filosofia i Teologia als seminaris de Vitòria i Sant Sebastià, i Ciències Biològiques a la Universitat de Madrid.
Com a antropòleg ha col·laborat en excavacions arqueològiques dirigides per altres arqueòlegs a la zona cantàbrica, en particular José Miguel de Barandiarán al País Basc, entre 1960 i 1972. També va participar en excavacions arqueològiques a la Nubia sudanesa sota l'encàrrec de la UNESCO. Ha sigut director d'excavacions arqueològiques des de 1973, especialment al País Basc.
Va ser catedràtic de l'Institut José María Usandizaga d'Ensenyament Mitjà de Sant Sebastià. En 1980 es va incorporar a la Universitat del País Basc, on va ser catedràtic de Didàctica de les Ciències Experimentals fins a 2002, quan es va jubilar. Les seves àrees principals de recerca i treball són l'arqueozoologia de jaciments prehistòrics, l'art paleolític i la protecció del patrimoni arqueològic.
Des de 1960 va desenvolupar les seues recerques en el Departament de Prehistòria de la Societat de Ciències Aranzadi, de la qual va arribar a ser president, director del seu Departament de Prehistòria i de la revista Munibe Antropologia-Arkeologia.
És membre del Comitè d'Honor del ICAZ (International Council for Archaeozoology).

## Referències

* 1 2 3 «Jesús Altuna Etxabe» (en castellà). euskomedia.org. [Consulta: 9 febrer 2017].
* ↑ «Jesús Altuna Etxabe» (en castellà). aranzadi.eus. [Consulta: 9 febrer 2017].
* ↑ «Committee of Honor» (en anglés). ICAZ. [Consulta: 9 febrer 2017].
# Jet

«Jet» té aquests significats:
* Jet (física), feix de partícules en una direcció determinada
* Jet (astronomia), flux de matèria
* Motor jet o motor de reacció, tipus de motor
* Jet (grup de música), conjunt australià de rock
* Jet o avió de reacció
* Jet (Oklahoma), localitat estatunidenca d'Oklahoma
* Jet (Pokémon), línia evolutiva dels Pokémon
* Jet (revista), revista afroamericana
* Corrent en jet, corrents d'aire ràpids, estrets, i serpentejants
Viccionari
# Jan Bogaert

Jan Bogaert (Temse, 3 de desembre de 1957 - Bornem, 23 de gener de 2024) va ser un ciclista belga, que fou professional entre 1980 i 1995. Bon esprintador, aconseguí més de 100 victòries, moltes elles en curses populars belgues. Destaquen les victòries als Tres dies de De Panne-Koksijde de 1982 i al Scheldeprijs de 1983.

## Palmarès

* 1979
** 1r al Circuit Franco-Belga i vencedor d'una etapa
** 1r a l'Internatie Reningelst
** 1r a la Volta a l'Empordà
* 1981
** 1r al Gran Premi d'Obertura La Marseillaise
** 1r al Nationale Sluitingsprijs
** 1r als Tres dies de La Panne
** 1r al Gran Premi d'Aix-en-Provence
** Vencedor de 2 etapes de la Volta als Països Baixos
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
* 1982
** 1r al Gran Premi E3
** 1r a la Copa Sels
* 1983
** 1r al Scheldeprijs
** 1r al Gran Premi Stad Sint-Niklaas
* 1984
** 1r a la Nokere Koerse
** 1r al Gran Premi Stad Sint-Niklaas
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Bèlgica
* 1985
** 1r al Gran Premi del 1r de maig - Premi d'honor Vic de Bruyne
* 1987
** 1r al Gran Premi Stad Sint-Niklaas
* 1988
** 1r al Gran Premi del 1r de maig - Premi d'honor Vic de Bruyne
** 1r al Gran Premi Stad Sint-Niklaas
* 1989
** 1r al Gran Premi de la vila de Rennes
** 1r al Circuit d'Houtland
** 1r a l'Omloop van de Vlaamse Scheldeboorden
** 1r a la Fletxa de Haspengouw
* 1990
** 1r al Gran Premi Stad Sint-Niklaas
** Vencedor de 5 etapes a la Milk Race
** Vencedor de 5 etapes al Herald Sun Tour
* 1991
** Vencedor d'una etapa a la Milk Race
* 1992
** 1r al Gran Premi del 1r de maig - Premi d'honor Vic de Bruyne
* 1993
** Vencedor d'una etapa al Herald Sun Tour
* 1994
** 1r al Circuit de Waasland

### Resultats al Tour de França

* 1981. Abandona (21a etapa)
* 1985. 137è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1983. 137è de la classificació general
* 1987. 132è de la classificació general

## Referències

* ↑ Cyclisme : Jan Bogaert est décédé à l’âge de 66 ans (francès)
* ↑ «Palmarès de Jan Bogaert (Bel)» (en francès). Memoire-du-cyclisme.eu. [Consulta: 24 gener 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Jan Bogaert a sitiodeciclismo.net
# Jan Bolland

Janice "Jan" Bolland (Cheyenne, Wyoming, 25 de gener de 1966) va ser una ciclista nord-americana. Va aconseguir dues medalles, una d'elles d'or, als Campionat del Món de contrarellotge per equips.

## Palmarès

* 1990
** 1a al Tour de Somerville
* 1991
** Vencedora d'una etapa al Tour de Toona
* 1992
** Campiona del món en contrarellotge per equips (amb Danute Bankaitis-Davis, Jeanne Golay i Eve Stephenson)
* 1993
** 1a al Mount Evans Hill Climb
* 1996
** Campiona dels Estats Units en ciclocròs

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Jan Breur

Jan Breur (Schiedam, Holanda Meridional, 23 de desembre de 1951 - Vlaardingen, 22 de novembre de 2010) va ser un ciclista neerlandès, que va combinar la carretera amb el ciclisme en pista. Va guanyar una medalla de bronze al Campionat del món de mig fons de 1975 per darrere de l'alemany Dieter Kemper i del seu compatriota Cees Stam.

## Palmarès
### Resultats a la Volta a Espanya

* 1978. Abandona

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Jan Boeckhorst

Jan Boeckhorst (Münster, 1604 – Anvers, 1668) va ser un pintor barroc flamenc, deixeble o col·laborador de Jacob Jordaens, d'Anton van Dyck i de Peter Paul Rubens.
Cap al 1626 va deixar la seva Westfàlia natal per establir-se a Anvers on, segons Cornelis de Bie, va començar a treballar al taller de Jordaens i es va registrar al gremi de Sant Lucas el curs 1633-1634. Va col·laborar amb Rubens el 1635 en les decoracions per a la Pompa Introitus Ferdinandi, la «Feliç Entrada» a Anvers del Cardenal-Infant Ferran d'Àustria, i a la sèrie de pintures mitològiques pintades per encàrrec de Felip IV de Castella per a la Torre de la Parada, pavelló de caça proper a Madrid. Immediatament va marxar a Itàlia, on hi va residir entre el 1635 i el 1637 i, de nou el 1639, per visitar Roma. No hi ha certesa del temps que va romandre a Itàlia després d'aquest segon viatge, segons algunes fonts va tornar a Anvers el 1649, encara que d'altres indiquen que a la mort de Rubens, el 1640, va encarregar-se d'acabar algunes de les obres deixades inacabades pel mestre.
Va col·laborar també amb bodegonistes i paisatgistes com Frans Snyders i Jan Wildens, als qui va pintar les figures d'algunes de les seves obres i, entorn el 1650, va aproximar la seva pintura als models de Van Dyck. Colors venecians, agitada composició i expressivitat gestual amb una mica de posada en escena teatral, caracteritzen les seves obres en aquesta etapa final, durant la qual va pintar retaules per a esglésies dels voltants d'Anvers (Visió de David, Gant, Sint-Michielskerk), cartrons per a tapissos i temes mitològics per encàrrec dels comerciants d'Anvers, amb un acusat sentit decoratiu (Mercuri i Herse, Viena, Museu d'Història de l'Art de Viena; Aquil·les i les filles de Licomedes, Múnic, Bayerische Staasgemäldesammlungen).

## Referències

* ↑ Vlieghe, p. 125.
* ↑ Mathias Depoorter, Jan Boeckhorst Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., a Baroque in the Southern Netherlands, Vlaamse Kunstcollectie.
* ↑ Jan Boeckhorst en Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie (RKD).
* ↑ Vlieghe, p. 126.
* ↑ Vlieghe, pp. 154-155.

## Bibliografia

* Vlieghe, Hans, Arte y arquitectura flamenca, 1585-1700, Madrid, Cátedra, 2000, ISBN 84-376-1842-8
# Casa de la Poeta Júdice Barbosa

La Casa de la Poeta Júdice Barbosa és un edifici històric de la vila de Sâo Bartolomeu de Messines, al municipi de Silves, a Portugal. És coneguda perquè hi va nàixer l'escriptora Maria Antonieta Júdice Barbosa.

## Història i descripció

L'immoble és una casa al carrer João de Deus, al bell mig de la vila. Davant se situa l'anomenada Casa do Remexido, i en les proximitats es troba l'Església Parroquial. L'edifici és de petites dimensions, i presenta una aparença tradicional de la regió, amb teulada de dues aigües i ràfec.(1) La façana està oberta en tres vans, composts per dues portes i una finestra, amb motllures de pedra calcària.(1) La façana està quasi totalment pintada de blanc, tret d'una franja vermella junt al sòl.(1)
Un dels elements més destacats de la casa és el plafó commemoratiu a la façana, situat entre les dues portes, compost per taulellets acolorits amb una motllura floral, amb la inscripció «En aquesta casa nasqué el 14 de novembre de 1924, Maria Antonieta Júdice Barbosa, que va ser poeta i ànima insigne. Homenatge de la seua terra natal, a novembre de 1961.»(1) El panell va ser elaborat per la Fàbrica Santana, el 1961.(2)
Pels tipus de vans, l'edifici es degué construir en el segle XIX.(1) El 14 de novembre de 1924, hi nasqué la poeta Maria Antonieta Júdice Barbosa, que va morir el 1960.(1) L'any següent es col·locà la placa a la façana de la casa.(1)
El 9 d'octubre de 2009, Silves envià una proposta per classificar la casa com a Immoble d'Interés Públic, que fou negada per la Direcció Regional de Cultura de l'Algarve, per considerar que no tenia valor nacional.(1) Així, el municipi classificà l'edifici com a Immoble d'Interés Municipal, el 9 de març de 2010.(1) L'edifici ha arribat a un avançat estat de degradació ruïnós.(1)

## Referències

* ↑ LEITE, Sílvia. «Casa da Poetisa Júdice Barbosa». Direcção-Geral do Património Cultural, 2016. [Consulta: 24 Outubro 2020].
* ↑ FERNANDES e JANEIRO, 2008:143.
* ↑ NOÉ, Paula. «Casa da Poetisa Júdice Barbosa». Direcção-Geral do Património Cultural, 2017. [Consulta: 24 octubre 2020].

## Bibliografia

* FERNANDES, José Manuel. A casa popular do Algarve: espaço rural e urbano, evolução e actualidade. Faro: Comissão de Coordenação e Desenvolvimento Regional do Algarve, 2008, p. 153. ISBN 978-989-8208-00-2.
# Casa de la Palmera

La Casa de la Palmera és una obra de Cadaqués (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al sud del nucli històric de la població, davant de la punta des Fosso.
Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta rectangular, distribuït en planta baixa i pis, amb la coberta a dues vessants de teula. Presenta un jardí a la part posterior, orientat a mar, i un pati interior que organitza la disposició de les diferents habitacions.
La façana principal té un portal rectangular amb llinda monolítica de pissarra, que presenta la data 1733 i una creu de Caravaca. La façana encarada a mar té adossat un embigat de fusta, sustentat per tres pilars quadrats bastits amb pedra pissarra, de la mateixa manera que la tanca que delimita la finca. Cal destacar les gelosies de convent d'algunes finestres presents a l'edifici. Tota la construcció es troba arrebossada i pintada de color blanc.

## Història

La casa va ser reformada i ampliada al segle XX per l'arquitecte Raimon Duran i Reynals (Barcelona 1895-1966), membre del GATPAC (Grup d'Arquitectes i Tècnics Catalans per al Progrés de l'Arquitectura Contemporània).

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa de la Palmera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Casa Morera

Casa Morera és una casa de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres, de planta baixa i quatre pisos, amb una llum molt petita -quatre metres- i d'alçada reduïda. La façana presenta una organització de les obertures que rep tota la importància donat l'estretor de l'edifici. Al primer pis un balcó tancat forma també la balustrada del balcó del segon pis, en aquest cas obert. Els emmarcaments donen moviment a una decoració molt mixtilínia, típica del modernisme. Un ràfec ben sobresortit corona la façana.

## Història

El nom de la casa és degut al fet que el poeta Magí Morera i Galícia hi va residir. S'ha intervingut als baixos, desfigurant la seva composició formal.

## Referències

* 1 2 «Casa Morera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Casa Mora d'Agell

La Casa Mora d'Agell és un edifici de Cabrera de Mar (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La masia de tres cossos, amb teulada a dues vessants, de planta baixa i pis. L'entrada es fa pel cos central i al fons es troba el celler. Al pis hi ha els dormitoris. El portal és rodó, dovellat, i té una banc de pedra a l'esquerra. Les finestres són regulars i estan emmarcades per elements de pedra. A la façana principal hi ha un rellotge de sol.

## Història

Segons una inscripció en una pedra al costat del portal d'entrada, aquesta casa fou construïda l'any 1648. Si bé el nom originari és de Can Miralpeix, actualment la casa és coneguda per Casa Mora d'Agell.

## Referències

* 1 2 «Casa Mora d'Agell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Província de Nouaceur

La província de Nouaceur (en àrab إقليم النواصر, iqlīm an-Nuwāṣir) és una de les províncies del Marroc, fins 2015 part de la regió de Gran Casablanca i actualment de la de Casablanca-Settat. Té una superfície de 514,60 km² i 236.119 habitants censats en 2004. La capital és Nouaceur. Limita al nord-oest amb l'oceà Atlàntic, al nord-est amb la prefectura de Casablanca, a l'est amb la província de Médiouna, al sud-est, al sud i a l'oest amb la província de Settat.

## Divisió administrativa

La província de Nouaceur consta de 1 municipi i 3 comunes:
| Nuclis de població | Població (2 Set. 1994) | Població (2 Set. 2004) |
| Dar Bouazza | 45.102 | 115.367 |
| Bouskoura | 22.788 | 92.259 |
| Oulad Salah | 12.016 | 15.797 |
| Nouaceur | 9.986 | 12.696 |

## Referències

* ↑ «Cens general de població 2004» ( PDF) (en (francès)). Arxivat de l'original el 2010-06-01. [Consulta: 10 juliol 2016].
# Cassoleta vermella

La cassoleta vermella (Sarcoscypha coccinea) és un bolet ascomicot, de fesomia semblant a la cassoleta taronja però de mida més reduïda, de color roig intens i que viu sobre restes de fusta.
El carpòfor en forma de copa de 2 a 5 cm, a vegades aplanat si és molt madur, el voraviu de la cassoleta és blanquinós, la cara exterior rosada i la interior té el color vermell més viu, el peu és molt petit i vellutat d'1 cm d'alçada. El color vermell pot empal·lidir en exemplars vells. És comestible, però sense valor culinari.

## Referències

* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013, p. 91. ISBN 9788496905986.

## Bibliografia

* Pascual, Ramon; Llimona, Xavier; Nistal, Miquel; Cuello, Pilar i Cuello, Josep: Els bolets. Edicions Intercomarcals, S.A, Col·leccions Temàtiques, volum I, Manresa, 1994. ISBN 84-88545-06-1, plana 51.

## Enllaços externs

* Informació sobre aquest bolet a l'Index Fungorum. (anglès)
# Puddle Dive

Puddle Dive és el quart àlbum d'estudi de la cantant i compositora Ani DiFranco, publicat al 1993.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Ani DiFranco.

## Personal

* Ani DiFranco – veu, guitarra acústica, steel guitar, percussió
* Andy Stochansky – bateria, percussió, marimba, triangle, steel drums, djembé, sacsejador, veu de fons
* Scot Fisher – acordió
* Scott Freilich – baix
* Rory Macleod – harmònica
* Mary Ramsey – violí a «4th of July»
* Ann Rabson – piano a «Back Around»
* Alex Meyer – xiulet, cuica a «Pick Yer Nose»

### Producció

* Producció – Ani DiFranco, Dale Anderson, Ed Stone
* Enginyeria – Ed Stone
* Masterització – Ed Stone
* Disseny – Ani DiFranco
* Fotografia – Scot Fisher

## Referències

* ↑ Puddle Dive a Allmusic
* ↑ Brackett, Nathan; Christian Hoard. The Rolling Stone Album Guide. New York City, New York: Simon and Schuster, 2004, p. 236–7. ISBN 0-7432-0169-8.
* ↑ Slant review
* ↑ Robert Christgau Consumer Guide
# Cascades Wongalee

Les cascades de Wongalee, són unes cascades de 58-81 metres d'altura que pertanyen al rierol Freshwater Creek, declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, situades a la regió del Far North de Queensland, Austràlia.
Les cascades formen part de les cascades Crystal, que es troben a prop del cap, aigües avall de les Cascades Milmilgee, al nord-oest de Cairns, a prop de Redlynch.

## Referències

* ↑ «Map of Wongalee Falls, QLD». Bonzle Digital Atlas of Australia. [Consulta: 31 maig 2014].
* ↑ «The Rainforests and Waterfalls of Far North Queensland». Arxivat de l'original el 5 de juny 2011. [Consulta: 29 agost 2009].

## Vegeu també

* Llista de cascades
* Llista de cascades d'Austràlia
# Enrique Zappino Moreno

Enrique Zappino Moreno (23 d'octubre de 1840 - Madrid, 25 d'agost de 1914) fou un militar espanyol, Capità general de les Illes Balears a començament del segle xx.
Ingressà a l'Exèrcit espanyol l'1 de setembre de 1857, el juliol de 1862 ingressà a l'Estat Major i en 1868 fou ascendit a capità i destinat a Cuba. Ascendit a tinent coronel, en 1880 fou destinat a les illes Filipines, on fou governador militar de La Unión i va sotmetre una revolta dels igorots. En 1883 ascendí a coronel i fou nomenat governador de Cebú, però hagué de tornar a la Península per motius de salut. Ascendit a general, tornà a les Filipines com a inspector d'infanteria i cavalleria de carrabiners i de la Guàrdia Civil. En 1897 fou comandant general de la província de Manila i de Morong, on va romandre fins a la derrota espanyola a la guerra hispano-estatunidenca. En 1898 fou fiscal militar del Consell Suprem de Guerra i Marina. En 1901 fou ascendit a tinent general i en 1902 fou nomenat Capità general de les Illes Balears, càrrec que va deixar en 1903 quan fou nomenat capità general de la VI Regió Militar. Va morir a Madrid i fou enterrat al cementiri de La Almudena.
Era casat amb Julia Zappino Riquelme, i el seu fill Carlos Zappino Zappino (1893-1922) seguí la carrera militar com ell, arribant al grau de capità, i va morir al desastre d'Annual.

## Referències

* ↑ Cuerpo de Estado Mayor del Ejército, marzo de 1870 p. 18
* ↑ El 98 en Filipinas, racv.es, pàgines 59 i 148
* ↑ Relación nominal de los Sres. G enerales, Jefes, Oficiales y sus asimilados empleados en el Consejo Supremo de Guerra y Marina, que contribuyen con un día de haber en el mes de Junio de 1898 para los gastos de la guerra en vista de la invitación que se hace en Real orden. Gaceta de Madrid, 7 de juliol de 1898
* ↑ Guia Oficial de España, 1903
* ↑ El general Zappino, necrològica al diari ABC, 25 d'agost de 1914
* ↑ El desastre de Annual. Objetos perdidos
# Suliformes

Els suliformes (Suliformes) són un ordre d'ocells marins reconegut per diverses autoritats taxonòmiques (incloent el Congrés Ornitològic Internacional) arran la convenció de 2010 de l'American Ornithologists' Union (AOU).
Diferents estudis filogenètics de seqüències de gens mitocondrials i nuclears van mostrar que algunes famílies que tradicionalment eren ubicades a l'ordre dels pelicaniformes, formen en realitat un grup germà del que conté als pelicans i altres famílies tradicionalment classificades als Ciconiiformes (Van tuinen et al. 2001, Ericson et al. 2006, Hackett et al. 2008).

## Llistat de famílies

D'acord amb la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.6, 2010) aquest ordre està format per quatre famílies:
* Família dels fregàtids (Fregatidae), amb les fregates.
* Família dels súlids (Sulidae), amb els mascarells.
* Famíla dels falacrocoràcids (Phalacrocoracidae), amb els corbs marins.
* Família dels anhíngids (Anhingidae), amb els anhingues.
Segons la classificació de la AOU, la família Fregatidae pertany al subordre Fregatae, i totes altres tres al subordre Sulae.

## Bibliografia

* M. Van Tuinen, D. B. Butvill, J. A. W. Kirsch, and S. B. Hedges, « Convergence and divergence in the evolution of aquatic birds », Proceedings of the Royal Society of London, Series B, n°268 (2001), p.1345-1350.
* P. G. P. Ericson, C. L. Anderson, T. Britton, A. Elzanowski, U. S. Johansson, M. Källersjö, J. I. Ohlson, T. J. Parsons, D. Zuccon, et G. Mayr, « Diversification of Neoaves: Integration of molecular sequence data and fossils », Biology Letters, vol.2 (2006), p.543-547.
* S. J. Hackett, R. T. Kimball, S. Reddy, R. C. K. Bowie, E. L. Braun, M. J. Braun, J. L. Chojnowski, W. A. Cox, K.-L. Han, J. Harshman, et al., « A phylogenomic study of birds reveals their evolutionary history », Science, n°320 (2008), p.1763-1768.

## Referències

* 1 2 3 R. Terry Chesser et al., « Fifty-First Supplement to the American Ornithologists' Union Check-List of North American Birds », The Auk, vol. 127, n° 3 (2010), p.726-744. Text en línia Arxivat 2010-12-12 a Wayback Machine.
# Tombow

Tombow és com es coneix Tombow Pencil Co., Ltd una empresa japonesa que fabrica i ven articles de papereria com ara llapis i gomes d'esborrar.
L'empresa va ser fundada el 2 de febrer de 1913 com els Srs "Tombow" i des de llavors s'ha convertit en un negoci internacional. Amb seu a Tòquio amb 841 empleats a 2018. El seu logo és una libelula en vermell.
Es troba entre les millors empreses d'escriptura i de papereria del món.
Les marques que treballa amb Mono, Pitt i Zoom. Mono és una goma d'esborrar i va ser llançada al mercat a 1969. El seu director és Akihiro Ogawa.

## Referències

* ↑ https://www.tombow.com/en/corporate/about/history/
* ↑ http://obregondigital.mx/2021/11/06/tamano-del-mercado-global-de-instrumentos-de-escritura-y-marcado-2021-2025-con-datos-de-los-mejores-paises-tendencias-de-la-industria-crecimiento-tamano-segmentacion-requisitos-futuros-ultimas-i-3/ Arxivat 2021-11-28 a Wayback Machine.
* ↑ https://www.artemiranda.es/tombow-mono-goma-de-borrar-de-plastico/17496
* ↑ https://totenart.com/noticias/gomas-de-borrar/