OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cocaína en flor

Cocaína en flor va ser una fragància femenina creada l'any 1933 per la marca de perfums catalana Parera (Badalona), que va esdevenir un dels seus productes estrella.
Els seus flascons eren d'un disseny exquisit que, segons Enric Satué, pràcticament eren «flascons sacralitzats que semblaven ofrenes votives paganes». Tan bon punt va ser creada va rebre una espectacular campanya de publicitat, va aparèixer a nombrosos anuncis a revistes il·lustrades com Estampa o Mundo Gráfico, i una presència continuada a diaris de tirada estatal com l'ABC. Alguns dels anuncis es dedicaven a aclarir que malgrat el seu nom la fragància no contenia drogues, tot i que el consum de cocaïna no estava mal vist a començaments del segle xx. Va comptar amb la mà de Pere Català i Pic per a cartells publicitaris i amb la veu de Carmencita Aubert a la ràdio, amb una cançó de Jaume Mestres. La publicitat descrivia les virtuts del perfum amb profusió i el presentaven com un «perfum misteriós» amb aires cosmopolites especialment dedicat per a la vida moderna amb la promesa al client d'un «exquisit aroma desconegut encara per allò modern, suau i maliciós, que proporcionava un gaudi nou i estrany, que subjuga, que atrau, que encisa».

## Referències

* 1 2 3 Redacció «Perfume "Cocaína en flor", pieza del mes de octubre en el Museo Etnográfico» (en castellà). Hoy, 30-09-2010 [Consulta: 5 gener 2016]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-08-06. [Consulta: 5 gener 2016].
* 1 2 Viana, Israel «Cocaína, el perfume que «producía sensaciones desconocidas» en 1944» (en castellà). ABC, 27-11-2013 [Consulta: 5 gener 2016].
* ↑ Fontbona, Satué i Ramos, 2011, p. 27.
* ↑ Fontbona, Satué i Ramos, 2011, p. 33.
* ↑ Roglan, Joaquim. 14 d'abril: la Catalunya republicana. Valls: Cossetània Edicions, 2006, p. 55. ISBN 84-9791-203-9.

## Bibliografia

* Fontbona, Francesc; Satué, Enric; Ramos, Rosario. El arte de la belleza (en castellà). Catàleg de l'exposició. Madrid: Biblioteca Nacional d'Espanya, 2011. ISBN 978-84-92462-16-2.
* Sadurní i Puigbò, Núria. «La fàbrica de can Parera, elaboració de perfums i comsètics». A: L'Abans: Badalona. Recull gràfic 1888-1965. El Papiol: Editorial Efadós, 2005. ISBN 84-95550-45-8.
# Pseudoeurycea

Pseudoeurycea és un gènere d'amfibis urodels de la família Plethodontidae, distribuïdes des de Mèxic a Guatemala.

## Taxonomia

El gènere Pseudoeurycea inclou diverses espècies:
* Pseudoeurycea ahuitzotl
* Pseudoeurycea altamontana
* Pseudoeurycea amuzga
* Pseudoeurycea anitae
* Pseudoeurycea aquatica
* Pseudoeurycea aurantia
* Pseudoeurycea bellii
* Pseudoeurycea boneti
* Pseudoeurycea brunnata
* Pseudoeurycea cephalica (estatus taxonòmic discutit)
* Pseudoeurycea cochranae
* Pseudoeurycea conanti
* Pseudoeurycea exspectata
* Pseudoeurycea firscheini
* Pseudoeurycea gadovii
* Pseudoeurycea galeanae
* Pseudoeurycea gigantea
* Pseudoeurycea goebeli
* Pseudoeurycea juarezi
* Pseudoeurycea leprosa
* Pseudoeurycea lineola
* Pseudoeurycea longicauda
* Pseudoeurycea lynchi
* Pseudoeurycea maxima
* Pseudoeurycea melanomolga
* Pseudoeurycea mixcoatl
* Pseudoeurycea mixteca
* Pseudoeurycea mystax
* Pseudoeurycea naucampatepetl
* Pseudoeurycea nigra
* Pseudoeurycea nigromaculata
* Pseudoeurycea obesa
* Pseudoeurycea orchileucos
* Pseudoeurycea orchimelas
* Pseudoeurycea papenfussi
* Pseudoeurycea parva
* Pseudoeurycea praecellens
* Pseudoeurycea quetzalanensis
* Pseudoeurycea rex
* Pseudoeurycea robertsi
* Pseudoeurycea ruficauda
* Pseudoeurycea saltator
* Pseudoeurycea scandens
* Pseudoeurycea smithi
* Pseudoeurycea sulcata
* Pseudoeurycea tenchalli
* Pseudoeurycea teotepec
* Pseudoeurycea tlahcuiloh
* Pseudoeurycea tlilicxitl
* Pseudoeurycea unguidentis
* Pseudoeurycea werleri
# Friedrich Alefeld

Friedrich Georg Christoph Alefeld (21 d'octubre de 1820 – 28 d'abril de 1872) va ser un botànic i metge alemany. Nasqué a Weiterstadt-Gräfenhausen, Gran Ducat de Hesse. Descriví un gran nombre d'espècies de plantes amb especial interès en les lleguminoses i les malvàcies. Tractà de donar un tractament sistemàtic als conreus alemanys i va fer llibres sobre banys herbals i plantes cultivades potencialment útils.

## Obra

* articles a Oesterreichische Botanische Zeitschrift (Oesterr. Bot. Z.) The Austrian Botanical Magazine
* Landwirthschaftliche flora(Landw. Fl.) oder Die nutzbaren kultivirten Garten- und Feldgewächse Mitteleuropa's in allen ihren wilden und Kulturvarietäten für Landwirthe, Gärtner, Gartenfreunde und Botaniker insbesondere für landwirthschaftliche Lehranstalten. Berlin, Wiegandt & Hempel, 1866.«Enllaç».
* Grundzüge der Phytobalneologie; oder, Der Lehre von den Kräuter-Bädern. Neuwied, Heuser, 1863.
* Die Bienen-Flora Deutschlands und der Schweiz. Neuwied, Heuser, 1863. (The Bee-Flora in Germany and Switzerland.)
    A work that describes the plants of the region that are pollinated by honey bees
El IPNI dona unes 300 plantes que Alefeld va descriure. La seva forma estàndard abreujada és Alef..
Morí a Ober-Ramstadt.

## Referències

* ↑ Brummitt, R. K.; C. E. Powell. Authors of Plant Names. Royal Botanic Gardens, Kew, 1992. ISBN 1-84246-085-4.
* Article "Alefeld, Friedrich":ADB, Volume 1, p 333, ADB (German Language)
* IPNI Alef.|name=Friedrich Alefeld|accessdate= 10 octubre 2007
# Tossal de Tous

El Tossal de Tous, és una muntanya de 1.508,8 metres d'altitud situat al sud-oest del terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà. És a prop del termenal amb Viu de Llevata, actualment agregat al municipi de l'Alta Ribagorça del Pont de Suert. És a ponent del poble de les Esglésies i al sud-oest del de Sentís. Es troba al sud-oest del Serrat des Fronts i al nord-oest del Tossal de Prat d'Hort.
# Reano

Reano és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 20 quilòmetres a l'oest de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 1.774 habitants.
Reano limita amb els següents municipis: Avigliana, Rosta, Buttigliera Alta, Villarbasse, Trana i Sangano.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 31 març 2020].
# Tōkyō no yado

Tōkyō no yado (東京の宿, Una posada a Tòquio) és una pel·lícula muda de 1935 dirigida per Yasujirō Ozu. És l'última pel·lícula muda existent d'Ozu.
El guió s'atribueix a Uinzato Mone o Winthat Monnet ("Sense diners"). De fet, el guió va ser escrit per Ozu, Masao Arata i Tadao Ikeda durant un període en què l'Ozu no tenia diners en efectiu.

## Argument

Kihachi (Takeshi Sakamoto) deambula per les planes industrials del districte de Koto de Tòquio amb els seus dos fills petits, Zenko (Tokkan Kozo) i Masako (Takayuki Suematsu), buscant treball. Incapaç de trobar feina, Kihachi confia en els seus fills en atrapar gossos de carrer per obtenir els diners de la recompensa, però Zenko malgasta la recompensa comprant-se una gorra d'oficial molt desitjada. Més tard, els germans es barallen i perden el farcell de la família. Kihachi els diu que ja no tenen prou diners per pagar tant un àpat com un llit per la nit. Trien un àpat. En una cafeteria es troben amb l'antic amic d'en Kihachi, l'Otsune (Choko Iida), que troba feina en Kihachi i permet a la família llogar una habitació a la cafeteria.
Kihachi coneix l'empobrida Otaka (Yoshiko Okada) i la seva filla petita, Kimiko (Kazuko Ojima). Otaka tampoc no pot trobar feina. Kihachi porta l'Otaka i la Kimiko a la cafeteria d'Otsune per menjar.
Més tard, Kihachi descobreix que l'Otaka ha trobat feina com a cambrera. Explica que la seva filla ha caigut malalta i no es pot permetre el luxe de pagar les factures de l'hospital. Kihachi, incapaç de demanar prestat diners a Otsune per pagar les factures, recorre al robatori i fa que els seus fills portin els ingressos a Otaka.
Kihachi confia en Otsune, que el renya i li diu que s'ha de preocupar per ell. Deixa els nois a càrrec d'Otsune i marxa cap a la comissaria de policia a lliurar-se.

## Repartiment

* Takeshi Sakamoto com a Kihachi
* Tokkan Kozo com a Zenko
* Takayuki Suematsu com a Masako
* Yoshiko Okada com a Otaka
* Kazuko Ojima com a Kimiko
* Choko Iida com a Otsune
* Chishū Ryū

## Referències

* ↑ Bordwell, David. Ozu and the Poetics of Cinema. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 1988, p. 262–265. ISBN 0-85170-158-2.

## Enllaços externs

* «東京の宿 (Tokyo no yado)» (en japonès). Japanese Movie Database. [Consulta: 5 agost 2009].
# Crawfordita

La crawfordita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom en honor de Sir Adair Crawford (1748 - 1795) professor de química a la Reial Acadèmia Militar de Sandhurst, i metge de planta de l'Hospital de Saint Thomas. Va investigar i va fer moltes contribucions a la calorimetria i calors específiques. A més, va ser codescobridor de l'estronci, element present en aquesta espècie mineral.

## Característiques

La crawfordita és un carbonat de fórmula química Na₃Sr(CO₃)(PO₄). Cristal·litza en el sistema monoclínic. Els seus cristalls són anhèdrics i irregulars i mesuren fins a 1 mm. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la crawfordita pertany a «05.BF - Carbonats amb anions addicionals, sense H₂O, amb (Cl), SO₄, PO₄, TeO₃» juntament amb els següents minerals: ferrotiquita, manganotiquita, northupita, tiquita, bonshtedtita, bradleyita, sidorenkita, daqingshanita-(Ce), reederita-(Y), mineevita-(Y), brianyoungita, filolitita, leadhil·lita, macphersonita i susannita.

## Formació i jaciments

La crawfordita va ser descoberta a l'esvoranc Koashva, al massís de Khibini situat a la Península de Kola (óblast de Múrmansk, Rússia) en un context d'hidrotermal en pegmatites ultra-agpaïtiques (roca ígnia peralcalinosa, normalment nefelina, sienita o fonolita) en un massís alcalí diferenciat. Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral. Va ser trobada en associació amb els següents minerals: pectolita, astrofil·lita, baritolamprofil·lita, shcherbakovita, vuonnemita, kazakovita, ierxovita, chkalovita, natrita, vil·liaumita, rasvumita, feldespat potàssic, nefelina, sodalita i aegirina.

## Referències

* 1 2 «Crawfordite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 maig 2017].
* 1 2 «Crawfordite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 15 de juliol 2012. [Consulta: 26 maig 2017].
# Coccidioidomicosi

La coccidioidomicosi, també anomenada febre de la vall de San Joaquín, és una malaltia produïda en persones i animals causada per fongs dimòrfics del gènere Coccidioides. Es caracteritza per lesions granulomatoses en els pulmons i posteriorment, una disseminació al teixit ossi, pell o sistema nerviós central.

## Etiologia

La coccidioidomicosi es desencadena després de la inhalació de les espores d'un fong anomenat Coccidioides immitis. Majoritàriament, aquests fongs es localitzen a les regions del sud-oest dels Estats Units, Mèxic i el sud i centre d'Amèrica.

## Simptomatologia

Aquesta patologia desencadena tota una sèrie de símptomes. Aquests són: dolor toràcic, inflamació dels turmells, febre, diaforesi, dolor i rigidesa muscular, rigidesa del coll, pèrdua de la gana, etc. Quan la patologia es troba en un estadi avançat presenta altres símptomes més severs com: inflamació articular, símptomes pulmonars greus, sensibilitat a la llum, pèrdua de pes, canvis en l'estat mental, inflamació dels ganglis limfàtics, etc.

## Factors de risc

Hi ha tota una sèrie de factors que poden desencadenar o ajudar a desencadenar aquesta patologia. Generalment, quan la persona té un sistema immunitari baix té més possibilitats de contraure la infecció. Alguns factors de risc són: trasplantament d'òrgans, VIH, afeccions cardiopulmonars, càncer, quimioteràpia, glucocorticoides, etc.

## Referències

* ↑ «Valley fever» (en anglès). MedlinePlus, 15-08-2012. [Consulta: 3 febrer 2015].
* 1 2 «COCCIDIOIDOMICOSIS DISEMINADA: NEUMOLOGÍA» (en castellà). Clínica Dam. [Consulta: 3 febrer 2015].
# Tossal de Vilella

El Tossal de Vilella és una muntanya de 1.526 metres situada a l'extrem occidental de la Serra dels Tossals, de la que és el punt culminant.
Al cim es troben els termes dels municipis de Capolat (Berguedà) i de Navès (Solsonès.)
A pocs metres al sud del Tossal hi passa el GR-1, des del que es pot accedir fàcilment al cim, rodejant-lo, per anar a cercar el vessant nord.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «Tossal de Vilella». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Emili Sampere i Oliveras

Emili Sampere i Oliveras (Barcelona, 8 de gener de 1885 - Barcelona, 4 de desembre de 1966) fou un futbolista català de les dècades de 1900 i 1910, i posteriorment entrenador, àrbitre i directiu.

## Trajectòria

Començà jugant de davanter, durant la dècada de 1900, passant al centre del camp durant els anys 1910. Comença a jugar al X Sporting Club el 1902. Entre 1903 i 1906 jugà al RCD Espanyol. Aquest any, el club aturà les activitats i Sampere, juntament amb altres companys, ingressà al X Sporting Club, on fou tres cops campió de Catalunya i màxim golejador del campionat la temporada 1906-1907. El 1909, juntament amb Julià Clapera, fou artífex del renaixement de l'Espanyol, con jugà fins a la temporada 1916. Amb l'Espanyol fou tres cops més Campió de Catalulnya. El 8 d'octubre de 1916 se li va retre un homenatge, al costat del també jugador Pere Gibert, en un partit que enfrontà el primer i el segon equip de l'Espanyol.
Posteriorment fou directiu de l'Espanyol, àrbitre i entrenador de diversos equips. Com a entrenador dirigí el Real Murcia, Reial Betis, club amb què arribà a la final de Copa de 1931 i assolí el primer ascens a primera divisió, i Real Oviedo.
El 29 de juny de 1955 fou objecte d'un gran homenatge del futbol català, amb dos partits de futbol: Espanyol 8 -Selecció Catalana 2 i Veterans 5 - Combinat de jugadors 1.

## Palmarès
### X Sporting Club

* Campionat de Catalunya: 3
** 1905-06, 1906-07, 1907-08

### RCD Espanyol

* Campionat de Catalunya: 3
** 1903-04, 1911-12, 1914-15

## Referències

* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Ha fallecido el españolista D. Emilio Sampere Oliveras». Mundo Deportivo, 07-12-1966.
* ↑ «Pàgina 194». RFEA. Arxivat de l'original el 2020-11-29. [Consulta: 20 març 2012].
* ↑ «En el RCD Español». El Mundo Deportivo, 10-10-1916.
* ↑ «Emilio Sampere serÁ hoy homenajeado». Mundo Deportivo, 18-06-1955.
* ↑ «Entrenadores del Real Murcia». Real Murcia. Arxivat de l'original el 2012-02-20. [Consulta: 20 març 2012].
* ↑ «Emilio Sampere Oliveras». www.beticosandaluces.netne.net. [Consulta: 20 març 2012].
* ↑ «Emilio Sampere Oliveras». bdfutbol. [Consulta: 20 març 2012].
* ↑ «Ayer en Sarriá». Mundo Deportivo, 30-06-1955.

## Enllaços externs

* Breu perfil a hallofameperico
# Costanza Rovelli

Costanza Rovelli (Bèrgam, 2 de febrer de 1828 - Feldkirch, 7 d'agost de 1884) fou una soprano italiana.
El pare de Costanza era el violinista Pietro Rovelli. La noia va entrar el 1840 a estudiar cant al Conservatori de Milà, fins a 1847. Va debutar a Gènova, al Teatre Carlo Felice, fent el paper de Rosa a l'òpera Don Bucefalo d'Antonio Cagnoni. El 1848 s'establí a Barcelona durant dos anys. El 18 de desembre de 1849 participà en l'estrena a la ciutat de l'opereta Don Giovanni de Mozart, al Teatre Principal, en el paper de Zerlina. Fou soprano lírica i el seu repertori se centrà en Donizetti i Verdi, sobretot. El 1850 va iniciar un llarg periple que la dugué successivament a Venècia, Milà, Pavia, Torí, Bucarest i Constantinoble. A aquesta darrera ciutat es retirà de l'escena interpretant Violetta Valéry a La Traviata de Giuseppe Verdi. La seva salut precària la portà als Alps, a la ciutat austríaca de Feldkirch, on va posar una acadèmia de cant i on va morir el 1884, de tuberculosi, quan comptava 56 anys.
# Cocceius Auctus

Lucius Cocceius Auctus va ser un arquitecte romà empleat pel nebot i col·lborador d'Octavi, Marc Vipsani Agripa per dur a terme l'obra de construir túnels subterranis, entre altres la Cripta Napolitana, que connectessin el que ara és Nàpols amb Pozzuoli i també la Grotta di Cocceio, que connectava el llac Avern amb Cumes. Cocceius també va ser responsable de la transformació del Capitoli de Pozzuoli en un temple d'August, amb el suport econòmic del mercader Luci Calpurni. Coecceius Auctus també va construir el panteó de Roma original.

## Referències

* ↑ Estrabó. Geografia V,4,5
* ↑ Adam, Jean Pierre. La construction romaine. París: Picard, 1984, p. 306-307. ISBN 9782708401044.
# Embolcall víric

Molts virus tenen una càpsula vírica o embolcall víric que en cobreix les càpsides proteiques. Aquesta coberta es compon habitualment de fragments de proteïnes i fosfolípids de la membrana cel·lular de l'hoste, però inclou algunes glicoproteïnes víriques. La funció primordial de la càpsula vírica és ajudar els virus a entrar a les cèl·lules hoste. Les glicoproteïnes de la superfície de la coberta serveixen per a identificar i unir-se als llocs receptors de la membrana de l'hoste. La càpsula vírica es fusiona després amb la membrana de l'hoste, cosa que permet a la càpsida i el genoma vírics entrin i infectin l'hoste.
Habitualment, la cèl·lula en què el virus es gemma, es carrega de més partícules víriques durant un llarg període. Interessantment, la bicapa lipídica d'aquests virus és relativament sensible a la dessecació, la calor i els detergents, de manera que són virus més fàcils d'eliminar que els no encapsulats – en altres paraules, no poden sobreviure fora del medi de l'hoste i han de transferir-se directament d'un hoste a un altre.

## Referències

* «Chapter 11: Viruses». Arxivat de l'original el 2008-11-10. [Consulta: 7 desembre 2008].
* «Virus Structure». Molecular Expressions: Images from the Microscope. Arxivat de l'original el 2007-06-29. [Consulta: 7 desembre 2008].
# Cal Pepus de la Llorença

Cal Pepus de la Llorença és una obra del municipi de Piera (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular. De planta baixa i dos pisos. Dues façanes formen cantonada al carrer i les altres s'obren al jardí que queda delimitat per uns murs amb balustres de terracota. Destaquen la porta d'entrada (aprofitada d'un antic celler), els balcons fets amb elements metàl·lics i rajoles i sobretot les arcades que formen la galeria del segon pis i els dos rellotges de sol. La coberta és a quatre vessants amb un important ràfec suportat per mènsules de fusta. A l'interior destaca un arrambador de majòliques i altres elements modernistes i noucentistes, També és interessant el jardí.

## Història

Casa construïda a partir de les restes d'un antic celler i magatzem. Les obres van durar diversos anys i s'acabà durant la guerra civil (1936-37). En la dovella de la clau de la porta hi ha la inscripció 1819 PEPUS DE LA LLORENÇA; NOM DE LA PRIMITIVA CONSTRUCCIÓ EL QUAL S'ha conservat. El promotor de l'obra fou Josep Vidal qui va introduir la penicil·lina a Espanya.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Pepus de la Llorença». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Roy Morgan Research

Roy Morgan Research és una empresa privada d'investigació de mercats amb seu a Melbourne, Austràlia. Va ser fundada el 1941 per Roy Morgan (1908-1985). El seu president executiu és Gary Morgan i la directora executiva és Michele Levine.
L'empresa rep uns ingressos nets de 40 milions de dòlars australians anualment i té la seu a Melbourne. A més té oficines a Sydney, Perth i Brisbane. Hi ha oficines de Roy Morgan International a Auckland, Londres, Nova York, Princeton i Jakarta.
Roy Morgan Research és l'única empresa independent australiana que no està controlada per cap empresa de mitjans de comunicació. Els resultats d'enquestes d'opinió i recerca són publicats per la companyia a la seva pàgina web, diaris, revistes, televisió, ràdio i internet. L'empresa proveeix recerca sobre publicitat i planificació de mitjans i els seus programes de recerca són a nivell governamental, social i corporatiu.

## Història

L'empresa va ser fundada el 1941 per l'australià Roy Morgan (1908-1985).
El 2007 Roy Morgan Roy Morgan va desenvolupar el Reactor (the Reactor), col·loquialment descrit com al cuc per a mesurar la reacció d'una audiència a uns estímuls visuals en temps real. Roy Morgan Research realitza el treball de camp per a la Household, Income and Labour Dynamics in Australia Survey de The Melbourne Institute.
L'agost de 2008 l'empresa va acomiadar a més de 50 treballadors degut a una baixa demanda per a treballadors, un succés descrit que el sindicat Australian Council of Trade Unions va descriure com un exemple del baix nivell de protecció en les lleis industrials actuals australianes pels treballadors. La companyia ho va defensar com a la seva decisió degut a la baixa demanda i pobre rendiment dels treballadors.

## Referències

* ↑ (anglès) «Roy Morgan sackings highlight weakness of current unfair dismissal protection Arxivat 2012-07-09 a Wayback Machine.». Australian Council of Trade Unions. [Publicació: 22/08/2008.] [Consulta: 11/06/2013.]
* ↑ (anglès) Cooke, Dewi: «Email sackings for 56». The Age. [Publicació: 22/08/2008.] [Consulta: 11/06/2013.]

## Vegeu també

* Màrqueting
* Sondeig d'opinió

## Enllaços externs

* (anglès) Lloc web de Roy Morgan Research
# Cocañín

Cocañín és una parròquia del conceyu asturià de Samartín del Rei Aurelio. Allotja una població de 1046 habitants (INE, 2006) en 842 habitatges. Ocupa una extensió de 9,86 km² i està situada a 5,6 quilòmetres de la capital del concejo.
L'església està dedicada a Sant Toribi.
# José Cardiel

José Cardiel (Laguardia, 1704 - Faenza, 1782) va ser un missioner jesuïta d'importància com a naturalista i geògraf (i particularment, com a cartògraf), a qui es deuen relacions de flora, fauna i etnografia del Riu de la Plata, i mapes precisos de diverses zones del Paraguai.

## Biografia

Es va educar amb els jesuïtes, primer a Vitòria i després, després d'ingressar ell mateix a l'ordre, a Medina del Campo.
Va ser destinat a Amèrica, començant per Buenos Aires com a missioner el 1729, i des de la seva arribada va mostrar gran inquietud com a fundador de poblats indígenes, amb el règim de la reducció americana. L'origen de la paraula «reduccions» ho expressa molt bé el propi Cardiel en el títol d'una de les seves obres: «Mètodes per reduir a vida racional i cristiana als indis infidels que viuen vagabunds sense pobles ni sementeres». «Reduir-los» era concentrar els nòmades en poblats, als quals se'ls anomenava «reduccions», per controlar-los i catequizarlos.
Va recórrer la Patagònia, amb vaixell i per terra, i va explorar també el riu Paraguai.
Cap a 1762 va partir a rio Grande do Sul (Brasil) com a capellà de les tropes espanyoles encarregades d'envair la zona.
En 1767, a causa de l'expulsió dels jesuïtes, va haver d'exiliar a Bolonya. Va morir el 6 de desembre de 1782 a la ciutat de Faenza.

## Obres

«Las misiones del Paraguay» (en castellà). Kuprienko.
# Geoffrey Coupé

Geoffrey Coupé (Frameries, 26 de gener de 1981) va ser un ciclista belga, que fou professional entre 2003 i 2011.
Un cop retirat s'ha dedicat a la direcció esportiva.

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclingarchives.com
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com