OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riu Poprad

* No s'ha de confondre amb Poprad.
El riu Poprad és un riu curt del nord d'Eslovàquia i del sud de Polònia, un afluent per la dreta del Dunajec. Té una llargària de 174 km, 63 dels quals passen per Polònia, i una conca de 2.081 km²(1.594 km² a Eslovàquia i 483 km² a Polònia). Gran part de la secció polonesa de la seva conca es troba dins del Parc Paisatgístic de Poprad.
El Poprad forma grans meandres entre les ciutats de Piwniczna i Muszyna. El riu també forma congosts pintorescs en el seu curs superior i mitjà, dels quals el més destacat és el que hi ha entre Piwniczna i Rytro, el qual ha esdevingut un important destí turístic.
És l'únic riu eslovac que flueix en direcció nord. El Poprad travessa els districtes de Poprad, de Kežmarok i de Stará Ľubovňa, i després forma al llarg de 31,1 km la frontera eslovaco-polonesa.

## Ciutats

* Poprad Eslovàquia
* Kežmarok Eslovàquia
* Stará Ľubovňa Eslovàquia
* Muszyna Polònia
* Piwniczna-Zdrój Polònia
* Rytro Polònia
* Stary Sącz Polònia

## Referències

* ↑ «Poprad River». Mapy.cz. [Consulta: 19 maig 2024].
* ↑ Kozak, Jacek; Ostapowicz, Katarzyna; Bytnerowicz, Andrzej; Wyżga, Bartłomiej. The Carpathians: Integrating Nature and Society Towards Sustainability (en anglès). Springer Science & Business Media, 2013-04-15, p. 467. ISBN 978-3-642-12725-0.
* ↑ Nawieśniak, Maria; Strutyński, Mateusz; Hernik, Jozef «Hyromorphological and landscape valorisation of river valleys based on the Carpathian Poprad river valley study». Carpath. J. Earth Envir, 2016, pàg. 207-219..
* ↑ Więckowski, Marek; Michniak, Daniel; Bednarek-Szczepańska, Maria; Chrenka, Bronislav; Ira, Vladimir. Polish-Slovak Borderland: Transport Accessibility and Tourism (en anglès). IGiPZ PAN, 2012, p. 153. ISBN 978-83-61590-97-2.
# Riu Potenza

El Potenza és un riu de la província de Macerata, a la regió de les Marques, Itàlia. Neix a Fiuminata, a uns 800 msnm, al Monte Pennino. El riu flueix cap al nord-est, a través dels municipis de Pioraco, Castelraimondo, San Severino Marche, Macerata, Montelupone, Recanati i Potenza Picena, antiga Potentia. Desemboca a la mar Adriàtica, a Porto Recanati, després d'un recorregut d'uns 95 quilòmetres.
El seu nom antic era Potentia. Els afluents per l'esquerra són el Catignano, el Chiaro, el Campodonico, el torrent Monocchia, el Palazzolo, el rierol de San Lazzaro, i el Torbido; i per la dreta el rierol de l'Elce, el torrent Palente, i el riu Scarzito.

## Referències

* ↑ The Times Comprehensive Atlas of the World. 13. Londres: Times Books, 2011, p. 76 P9. ISBN 9780007419135.
* ↑ «Potenza». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 28 abril 2023].
* ↑ Hammond World Atlas. 6. Hammond World Atlas Corporation, 2010, p. 76. ISBN 9780843715606.
# Rosario Domingo Sebastián

Rosario Domingo Sebastián (Torre los Negros, Terol, 1931) és una científica valenciana.
Nascuda al si d'una família humil que es mudà a València quan ella era menuda, es va graduar al 1953, i al 1957 va ser la primera doctorada a la Facultat de Ciències de la Universitat de València (Secció Químiques) amb la tesi "Estudio teórico de la Reacción de Diels-Alder Mediante el Método FEMO".
Coneguda per la seua excel·lència acadèmica, va obtenir una plaça d'ajudant de classes de pràctiques a la mateixa Universitat, on descobrir la seua admiració pel món de la investigació, la qual cosa la va impulsar a la realització d'una tesi dins del camp de la química quàntica, amb l'ajuda del professor Fernández Alonso.
Col·legiada en el Consejo Superior de los Ilustres Colegios Oficiales de Doctores y Licenciados en Ciencias Químicas de Valencia amb el número 1453, es va dedicar a l'ensenyament a la Facultat de Ciències especialitzada en "Química Física".
Al 1958 va ser proposada per a la plaça de professora adjunta de Química General, vacant per la jubilació d'Ernesto Caballero. El 1960 es va presentar a l'oposició com a professora adjunta de Química General a València i prengué possessió de la plaça l'1 de juliol de 1961. Quatre anys després, va renovar la plaça per quatre anys més d'ensenyament.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Cintrano Romero, Laura. Ciencia y Género: las primeras profesoras de la facultad de ciencias de Valencia (1895-1978) (tesi). València: Universitat de València, 2023.
* ↑ valencia, levante-emv. «La Universitat rinde homenaje a la primera mujer en doctorarse en 1957» (en castellà), 07-03-2014. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ Stadler, Marta Macho. «Rosario Domingo Sebastián, una generación (más) de pioneras en nuestras universidades» (en castellà), 19-02-2019. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Homenatge a la nostra companya Rosario Domingo Sebastián, primera doctora de la universitat de València». [Consulta: 24 febrer 2024].
# Roger Tory Peterson

Roger Tory Peterson (28 d'agost del 1908 – 28 de juliol del 1996), fou un naturalista, ornitòleg, pintor i educador que fou un dels inspiradors del moviment ecologista del segle xx.
Nasqué a Jamestown (Nova York). El 1934 publicà la seva obra mestra, A Field Guide to the Birds, la primera guia de camp moderna, que ha estat descrita com «una autèntica revolució en el món de l'ornitologia». Aquest llibre tingué cinc edicions. Peterson edità o escrigué molts dels volums de la sèrie Peterson Field Guide sobre diversos temes, des de geologia fins a escarabats i rèptils. És famós per les clares il·lustracions de les seves guies de camp i la seva èmfasi en les marques rellevants per a la correcta identificació sobre el terreny. A més a més, desenvolupà el Sistema d'Identificació Peterson.
Peterson rebé nombrosos premis americans per les seves contribucions en ciència natural, ornitologia i conservació, així com nombroses distincions i medalles honorífiques, incloent-hi la Medalla Presidencial de la Llibertat dels Estats Units.
Peterson escrigué Wild America juntament amb James Fisher.
| « | En aquest segle, ningú no ha fet més per promoure l'interès per les criatures vives que Roger Tory Peterson, l'inventor de la guia de camp moderna. | » |
| — Paul R. Ehrlich |||
Peterson morí el 1996 a la seva casa d'Old Lyme (Connecticut).

## Referències

* ↑ «Històries de Llibres (IV): La 'Peterson', la primera guia de camp pels ornitòlegs espanyols». Museu de Ciències Naturals de Granollers. [Consulta: 17 agost 2020].
# Ropòfil del Tarim

El ropòfil del Tarim (Rhopophilus albosuperciliaris) és una espècie d'ocell de la família dels paradoxornítids (paradoxornitidae), tot i que sovint encara se'l troba classificat amb els sílvids (Sylviidae). Es troba a la Conca del riu Tarim, a l'oest de la Xina. El seu hàbitat el conformen matollars, herbassars i roquissars. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Anteriorment el gènere Rhopophilus va estar classificat en les famílies del cisticòlids (Cisticolidae) i dels timàlids (Timaliidae). Després se'l traslladà a la família dels sílvids (Sylviidae) quan es demostrà la seva proximitat genètica amb els membres del gènere Sylvia.
El Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 10.2, 2020) el transferí finalment a la la família dels paradoxornítids (Paradoxornithidae). Tanmateix, el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat encara dins de la família dels sílvids.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «ropòfil del Tarim». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Sylviid babblers, parrotbills, white-eyes». IOC World Bird List Version 11.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2021.
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 634. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Tarim Hill-warbler. Rhopophilus albosuperciliaris» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Cibois, Alice «Mitochondrial DNA Phylogeny of Babblers (Timaliidae)». Auk, 120, 1, 2003, pàg. 35-54. DOI: 10.1093/AUK/120.1.35. JSTOR: 41677962.
* ↑ «Taxonomic Updates IOC» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 25-07-2020. [Consulta: 5 agost 2022].
# Richard Kuremaa

Richard Kuremaa (Tallinn, 12 de gener de 1912 - Tallinn, 10 de gener de 1991) fou un futbolista estonià de la dècada de 1930.
Fou 42 cops internacional amb la selecció d'Estònia. Pel que fa a clubs, defensà els colors de JK Tallinna Kalev i Tallinna Jalgpalli Klubi.

## Referències

* ↑ Profile on ESBL
# La Correspondencia de Valencia

La Correspondencia de Valencia fou un diari vespertí en castellà fundat a València el 1883 per Manuel Maria de Santana, amo de La Correspondencia de España de Madrid, però que poc més tard la va vendre a Francesc Peris i Mencheta. La seva orientació política era conservadora i es considerava un periòdic de força qualitat, gràcies a les aportacions fetes per l'Agència Mencheta de Notícies, que també treballava per a El Noticiero Universal de Barcelona.
El maig de 1918, potser gràcies als oficis de Francesc Cambó, esdevingué òrgan de la Unió Valencianista Regional, i serví de plataforma per a campanyes a favor de l'estatut d'autonomia del País Valencià, alhora que polemitzava amb el diari El Pueblo, òrgan del PURA. Els principals columnistes foren Salvador Ferrandis i Luna, Ignasi Villalonga i Villalba, Joaquim Reig i Rodríguez, Lluís Cebrià i Ibor, Vicent Tomàs i Martí, Eduard Martínez-Sabater i Seguí, Adolf Pizcueta i Alfonso i Maximilià Thous i Orts.
El 14 de novembre de 1918, aquest diari publicava en primera plana i en lloc preferent la Declaració Valencianista. Precedia a la Declaració un article a tres columnes titulat “Valencianismo”. Tot seguit es reproduïen les huit bases del decàleg valencianista, que foren comentades, una a una, per diferents membres de les organitzacions signatàries en huit articles apareguts al periòdic esmentat entre el 16 de novembre i el 7 de desembre de 1918.
El 1923 els seus principals redactors, Ferrandis i Luna i Martínez-Sabater, donaren suport la Dictadura de Primo de Rivera, cosa que provocà l'escissió dels elements contraris (Tomàs i Martí, Pizcueta) i la pèrdua de difusió popular. El 1930, però, la direcció va donar suport la proclamació de la Segona República Espanyola. Quan esclatà la guerra el 1936 fou posat sota control de la UGT. Quan les tropes franquistes entraren a València el març de 1939 va deixar de sortir, i les noves autoritats no van permetre la seva reedició. El seu fons editorial és a l'Ateneu Mercantil de València.

## Referències

* ↑ «La Correspondencia de Valencia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Checa Godoy, Antonio. Prensa y partidos políticos durante la II República. Universidad de Salamanca, 1989, p. 23. ISBN Universidad de Salamanca.

## Enllaços externs

* Hemeroteca de l'Ateneu Mercantil Arxivat 2010-01-24 a Wayback Machine.
* Exemplars digitalitzats a la Biblioteca Valenciana Digital
# La Correspondencia de España

La Correspondencia de España fou un periòdic vespertí d'ideologia conservadora fundat en 1859 per Manuel María de Santa Ana que va desaparèixer en 1925, desbancat per El Imparcial. Va assolir gran popularitat des del seu inici com a periòdic "noticier", conegut popularment com La Corres, però després del desastre colonial del 1898 progressivament va perdre lectors, igual que la resta de periòdics madrilenys. El 1906 en va ser nomenat director el redactor Leopoldo Romero, que escrivia sota el pseudònim de Juan de Aragón i es va proposar revitalitzar el vell diari influenciat per l'èxit d'ABC: va augmentar el nombre de pàgines de quatre a vuit, va llançar amb poc èxit edicions matutines i es va envoltar de joves reactors de la talla de Félix Lorenzo, Enrique Fajardo, Manuel Delgado Barreto i un fitxatge de luxe, Ramiro de Maeztu com a corresponsal a Londres des de 1905 fins a 1909.
No va formar part de la Societat Editorial d'Espanya, creada per la fusió d'El Liberal i El Imparcial i l'adquisició d'Heraldo de Madrid, i va encapçalar la batalla contra aquest trust. No obstant això, la decadència va ser imparable fins a 1925 que va publicar el seu últim número.

## Referències

* Cruz Seoane, María (1996, 1998), Historia del perodismo en España. 3. El siglo XX: 1896-1936, Alianza Editorial, S.A.. 84-206-8178-4/Tomo 3
# La Coronada

La Coronada és un municipi de la província de Badajoz, a la comunitat autònoma d'Extremadura.

## Referències

* ↑ EPA.com.es. «Badajoz municipios de más y menos de 5000 habitantes» (en castellà), maig 2020. [Consulta: 21 febrer 2021].
# La Granella

La Granella és una masia abandonada del terme municipal del Castell de Vilamalefa, a la comarca de l'Alt Millars, ubicada just sobre el límit amb el terme de Lludient. Tot i arribar a registrar 54 habitants el 1887, 49 el 1940 i mantindre'n 40 el 1960, a hores d'ara està deshabitada.
El mas estigué format per una quinzena d'habitatges i altres construccions, la majoria dels quals estan en ruïnes i són innaccessibles per l'abundant vegetació que ha crescut a la zona.

## Accés

A la Granella s'accedeix a través d'una pista que naix entre els quilòmetres 25 i 26 de la carretera CV-194 (Fanzara - El Castell de Vilamalefa). Tanmateix també es pot arribar amb vehicle a través de la pista Camino Mas de Vicenta, que arranca de la mateixa via entre els punts quilomètrics 22 i 23.
Pel que fa a l'accés a peu des del cap municipal, cal agafar la pista del mas de Royo i continuar per ella fins a arribar als voltants del mas del Mojón, punt en el qual apareix una estreta senda que condueix fins a la Granella.

## Economia

La Granella va ser un poblament agrícola, que hi destacava pel seu cultiu de vinya i per la recolecció de la malea, que era l'herba emprada per als forns de les fàbriques de ceràmica de l'Alcora.

## Referències

* 1 2 «La Granella». Institut Cartogràfic Valencià. [Consulta: 13 juliol 2016].
* ↑ Nomenclátor de las ciudades, villas, lugares, aldeas y demás entidades de población de España: Castellón de la Plana (en castellà). Madrid: Barranco, 1940.
* ↑ «Castillo de Villamalefa y sus masías (II)» (en castellà). Juan José Carrasco, 2015. [Consulta: 13 juliol 2016].
* ↑ «Castillo de Villamalefa» (en castellà). INE, 2015. [Consulta: 13 juliol 2016].
* 1 2 «La Granella» (en castellà). Faustino Calderón, 2012. [Consulta: 13 juliol 2016].
* ↑ «Masos del Castillo de Villamalefa». Camins en la natura, 2015. [Consulta: 13 juliol 2016].
# La Grange (Kentucky)

La Grange és una població dels Estats Units a l'estat de Kentucky. Segons el cens del 2008 tenia 8.026 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, La Grange tenia 5.676 habitants, 2.216 habitatges, i 1.502 famílies. La densitat de població era de 584,4 habitants/km².
Dels 2.216 habitatges en un 39,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,9% hi vivien parelles casades, en un 15% dones solteres, i en un 32,2% no eren unitats familiars. En el 27,7% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,48 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,4% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 33,6% entre 25 i 44, un 18,1% de 45 a 60 i un 11,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.778$ i la renda mediana per família de 46.194$. Els homes tenien una renda mediana de 33.649$ mentre que les dones 25.347$. La renda per capita de la població era de 18.566$. Entorn del 9,1% de les famílies i el 10,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- La Grange». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- La Grange». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# George Hammond

El General George S. Hammond és un personatge fictici de la sèrie Stargate SG-1, interpretat per Don S. Davis.

## Història

Va succeir el General West en el comandament de la base Stargate, i tot i que en un principi la seva tasca consistia a supervisar el desmantellament definitiu del projecte Stargate abans de la seva retirada, els esdeveniments acabarien canviant els seus plans, passant a dedicar-se en exclusiva al comandament del projecte.
És vidu (la seva dona va morir de càncer) i té dues netes, Tessa i Kayla.

## Enllaços externs

* George Hammond a GateWorld Arxivat 2009-05-06 a Wayback Machine. (anglès)
# Raül I de França

Raül o Rodolf I de Borgonya i I de França (890 - Auxerre, 15 de gener de 936), duc de Borgonya (921-923) i rei de França (923 -936).

## Família

Nasqué el 890 sent fill de Ricard I de Borgonya i la seva esposa Adelaida d'Auxerre. Era net per línia paterna del noble Biví, fill possiblement de Bosó el Vell, i per línia materna de Conrad II d'Auxerre. Es casà amb Emma de França, germana d'Hug el Gran, comte de París. D'aquesta unió, només tingueren un fill anomenat lluís, que morí en 934.

## Ducat de Borgonya i Regne de França

Va succeir el seu pare Robert I el Justicier a la seva mort el 921 al Ducat de Borgonya però renuncià a ell per esdevenir rei de França el 923 després de la batalla de Soissons en la que es va destronar Carles III de França. Una assemblea de nobles francesos el va escollir a la mort del rei Robert I de França.
Com a rei de França hagué de fer front a diverses invasions per part dels vikings a les costes franceses, així com dels magiars, que aconseguiren envair la Borgonya i Reims el 924. Raül va morir sense descendència l'any 936.

## Referències

* ↑ Settipani, Christian. La Préhistoire des Capétiens (en francès). Patrick van Kerrebrouck, 1993, p.384. ISBN 2-9501509-3-4.
* ↑ Guillon, Aimé. Raoul ou Rodolphe de Bourgogne devenu roi de France l'an 923 (en francès). Dupont, 1823, p.47.
* ↑ Volkmann, Jean-Charles. Bien connaître les généalogies des rois de France (en francès). Editions Jean-paul Gisserot, 1996, p.41. ISBN 2877472086.
Reis carolingis :
Regne franc occidental (França)Regne franc central (Lotaríngia)Regne franc oriental (Alemanya)
Carles el Calb† (843–877) •  Lluís el Quec (877–879) •  Lluís III (879–882) •  Carloman II (879–884) •  Carles III el Gras (884 - 888) •  Odó I (888 - 898) •  Carles el Simple (898 - 922) •  Robert I (922–923) •  Raül I (923–936) •  Lluís IV (936–954) •  Lotari I de França (954–986) •  Lluís V (986–987)
Lotari I† (817–855)
ItàliaLotaríngiaProvença
Lluís II d'Itàlia† (855–875) •  Carles el Calb† (875–877) •  Carloman de Baviera (877–879) •  Carles III el Gras† (879–888)
Lotari II (855 - 869) •  Carles el Calb† (869 - 877) •  Lluís el Jove (880 - 882) •  Carles III el Gras† (882 - 887) •  Arnulf de Caríntia† (887 - 895) •  Zuentibold (895 - 900) •  Lluís el Nen (900 - 911)
Carles de Provença (855–863) •  Lluís II d'Itàlia (863–875) •  Carles el Calb† (875–877)
Lluís el Germànic (843 - 876) •  Carloman de Baviera (876 - 880) •  Lluís el Jove (876 - 882) •  Carles III el Gras† (876–887) •  Arnulf de Caríntia† (887–899) •  Lluís el Nen (899 - 911) †: Emperadors d'occident :
# Pedro de Ribadeneira

Pedro de Ribadeneira —nascut al segle com Pedro Ortiz de Cisneros— (Toledo, 1526 - Madrid, 1611) fou biògraf, historiador de l'Església i escriptor ascètic espanyol del Segle d'Or. Va adoptar el cognom de la seva àvia materna, oriünda de la Riba de Neyra (Galícia). En 1539 va viatjar a Roma en el seguici del cardenal Farnesio i allí va conèixer a Ignasi de Loiola, qui el va convèncer perquè entrés a la Companyia de Jesús i el va tenir sempre entre els seus preferits. Va ser professor de retòrica a Palerm (Sicília) i va complir missions de l'ordre en altres punts de la península Itàlica. Va marxar a París a completar els seus estudis. Va introduir la Companyia a Bèlgica (1556) i va estar algun temps a Anglaterra en temps de Maria I d'Anglaterra. Va realitzar diferents missions diplomàtiques a Itàlia, França i Flandes, i va adquirir gran fama com a predicador. Als quaranta-vuit anys, quan era ja assistent per Espanya i Portugal del general de l'ordre, es retira a Toledo, aparentment per raons de salut, per començar a redactar la seva obra, que continuarà després instal·lar a Madrid en 1589. Encara que va escriure obres en llatí, moltes d'elles les va traduir ell mateix al castellà.

## Bibliografia

* Diccionario de literatura española, Madrid: Revista de Occidente, 1964 (3.ª ed.)

## Referències

* ↑ «Pedro de Ribadeneyra | enciclopèdia.cat». [Consulta: 21 agost 2021].
* ↑ Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
* ↑ Retrato de Pedro de Ribadeneira a wikisource
# El Factor Humà

El factor humà. Nelson Mandela i el partit de rugbi que va construir una nació (Playing the Enemy: Nelson Mandela and the Game that Made a Nation) és un llibre escrit per John Carlin i publicat l'agost del 2008, el qual serví de guió per a la pel·lícula de Clint Eastwood Invictus. Fou candidat al premi Llibre esportiu de l'any William Hill 2008.
El llibre se centra en les accions del president de Sud-àfrica Nelson Mandela el 1995 durant la Copa del Món de Rugbi d'aquell any. Per a la seva elaboració es va basar en diverses entrevistes realitzades entre 2000 i 2007 a destacats personatges de la vida política i esportiva sud-africana, valent-se del seu treball com a corresponsal a Sud-àfrica per a The Independent. El gener de 2009 fou editat a l'Estat Espanyol, en català per l'editorial La Campana i en castellà per Seix Barral.

## Referències

* ↑ Entrevista a John Carlin Arxivat 2009-02-16 a Wayback Machine., a L'hora del lector, de TV3
* ↑ «When Nelson had a ball» (en anglès). The Telegraph, 19-11-2008. [Consulta: 2 gener 2011].
* ↑ http://www.williamhillmedia.com/sportsbook_history.asp Arxivat 2006-05-17 at Archive.is
* ↑ «How Mandela won over a nation at a rugby game» (en anglès). USA Today, 14-08-2008. [Consulta: 2 gener 2011].
* ↑ «Entering the Scrum» (en anglès). New York Times, 15-08-2008. [Consulta: 2 gener 2011].
* ↑ «When Nelson had a ball» (en anglès). The Guardian, 31-08-2008. [Consulta: 2 gener 2011].
* ↑ http://www.vilaweb.tv/?video=5540
* ↑ El llibre Arxivat 2010-09-29 a Wayback Machine. a l'editorial La Campana
* ↑ http://www.planetadelibros.com/el-factor-humano-libro-12712.html Arxivat 2010-07-10 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* El llibre al web de John Carlin. Crítiques de mitjans en castellà
* El llibre al web de John Carlin. Crítiques de mitjans en anglès