OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lleonci de Neàpolis

Lleonci de Neàpolis (grec antic: Λεόντιος, llatí: Leontius) va ser un bisbe xipriota de la ciutat de Neàpolis o Hagiòpolis, segurament una ciutat sorgida de les ruïnes d'Amathus, segons Michel Le Quien.
Cesare Baronio no obstant li assigna com a seu la de Constància (Salamina de Xipre) però al Concili de Nicea de l'any 787 expressament signa com a bisbe de Neàpolis de Xipre. Va morir aproximadament entre els anys 620 i 630.
Les seves principals obres van ser:
* 1. Λόγοι ὑπὲρ τῆς Χριστιανῶν ἀπολογίας κατὰ Ἰουδαίων καὶ περὶ κἰκόνων τῶν ἁγίων, Sermones pro Defensione Christianorum contra Judaeos ac de Imaginibus Sanctis. Un extracte del cinquè d'aquests sermons es va llegir al Concili de Nicea per defensar l'ús de les imatges a les esglésies.
* 2. Βίος τοῦ ἁγίου Ἰωάννου ἀρχιεπισκόπου Ἀλεχανδρείας τοῦ Ἐλεήμονος, Vita Sancti Joannis Archiepiscopi Alexandriae Cognomento Eleemonis s. Eleemosynarii. Aquest Joan d'Alexandria va morir l'any 616.
* 3. Βίος τοῦ ὁσίου Συμεὼν τοῦ σαλοῦ, Vita Sancti Symeonis Simplicis, o Βίος καὶ πολιτεία τοῦ ἀββᾶ Συμεὼν τοῦ διὰ Χριστοῦ ἐπονομασθέντος Σαλοῦ, Vita et Conversatio Abbatis Symeonis qui cognominatus est Stultus propter Christum. Una hagiografia de Simeó Estulte on parla dels seus suposats miracles.
* 4. Sermo in Simeonem quando Dominum in Ulnas suscepit.
* 5. In Diem festum mediae Pentecosts.
* 6. In Diem festum mediae Petecostes et in Caecum a Nativitate; necnon in illud: Nolite judicare secundum faciem, que Fabricius inclou a la Bibliotheca Graeca.
* 7. Παραλλήλων λόγοι β᾽, Parallelorum, s. Locorum communium Theologicorum Libri. En dos llibres. S'ha pensat que l'obra de Joan Damascè titulada Ἱερὰ παράλληλα es podia basar en aquest llibre.
Se sap també que va escriure moltes homilies en honor dels sants (ἐγκώμια), i per a les festes de l'església (πανηγυρικοὶ λόγοι), especialment una sobre la celebració de la Transfiguració de Jesús.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Leontius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 4 octubre 2022].
# Lleons Lliures Rashaida

El Lleons Lliures Raixaides (anglès: Rashaida Free Lions; àrab: الأسود الحُرة, al-Usūd al-Ḫurra) són un partit polític i militar del Sudan, de la tribu raixaida, a la part oriental del país, a la costa de la mar Roja. Es va formar com Associació dels Lleons Lliures i va ingressar a l'Aliança Nacional Democràtica. El 1999 van adoptar el nom de Lleons Lliures Raixaides. El seu cap és Mabrouk Mubarak Salim.
Els raixaides són àrabs que van emigrar del que avui és l'Aràbia Saudita al segle xix. El govern de Kuwait els va regalar 400 vehicles per tasques agrícoles per agrair el seu suport durant l'ocupació iraquiana, i els govern sudanès els els va confiscar. Això va provocar l'inici de la seva activitat opositora.
És un grup petit de menys de 500 combatents segons l'Institut Internacional d'Estudis Estratègics. El gener del 2005, després de l'Acord de Pau Complet, el SPLA es va haver de retirar de la lluita i els Beges i raixaides, a l'est, van quedar aïllats. El març del 2005 els Lleons Lliures Raixaides van formar aliança amb el Congrés dels Beges i van reflotar el Front Oriental, del que el Congrés era l'únic membre des de la sortida del SPLA. Després s'hi va afegir el Moviment de la Justícia i la Igualtat que tot i ser un partit que opera a Darfur i de base zaghawa, té (com tots els partits del Darfur) plantejaments per a tot el Sudan i no és nacionalista. El suport d'Eritrea (on també hi viuen raixaides) fou decisiu per a la continuïtat del grup. El Front Oriental va mantenir la lluita durant 18 mesos.
Finalment, amb la mediació de parlamentaris de Kuwait, el 14 d'octubre de 2006 es signà a Asmara, Eritrea, l'anomenat Eastern Sudan Peace Agreement.

## Referències

* ↑ John Young, The Eastern Front and the Struggle against Marginalization, HSBA Publications: Sudan Working Papers No. 3 (May 2007), p. 21
* ↑ Young, The Eastern Front, pàg. 28f

## Enllaços externs

* "Sudan: Saving Peace in the East", International Crisis Group, 5 gener 2006, pp. 17–18 Arxivat 16 October 2006$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# El Beddouza

El Beddouza (en àrab البدوزة, al-Baddūza; en amazic ⴱⴷⴷⵓⵣⴰ) és una comuna rural de la província de Safi, a la regió de Marràqueix-Safi, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 14.084 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# El Bellot

El Bellot és un edifici del municipi de les Preses (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici civil de petites dimensions amb teulada a dues vessants, orientada a Sud. El material de la casa és pobre. Les parets són corbes i irregulars, sobretot la paret del darrere de la casa. Davant l'edifici hi ha dues cabanes, una d'elles afegida a l'edifici.
La casa té dos cossos, un simètric i l'altre afegit. A la banda dreta sobresurt un forn que ja no s'utilitza. Al costat de la llar de foc hi ha una caldera.

## Història

Documentada per primera vegada el 1105. També, en una llista de caps de casa reunits a la plaça de Les Preses per testificar l'arrendament de la batllia de Les Preses a Esteve Collferrer hi figura el nom de Mateu Serra arrendatari de Mas Bellot el 4 de juliol de 1560.
Tenint una antiga història, no ha sofert una transformació al llarg del temps i és una casa amb pocs elements estilístics.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «El Bellot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
# El Bellonc

el Bellonc és un mas al terme de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta masia és un dels antics hostals que es conserven a peu de carretera, antic camí de Vic a Olot. És de pedra blavosa als escaires i groga a les obertures. Els murs són de pedra unida amb calç.
Masia de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener paral·lel a la façana, situada a llevant. Consta de planta baixa, pis i golfes. La part de tramuntana no té cap obertura. A ponent hi ha finestres amb ampits. El portal de la façana és rectangular amb una llosa damunt la llinda sense cap inscripció. Les finestres de la planta baixa estan protegides per reixes de ferro i al primer pis hi ha tres finestres, les dues laterals amb espieres. A les golfes hi ha tres finestres més petites. A migdia s'hi adossa un cos d'una sola planta cobert a una vessant.

## Referències

* 1 2 «Mas el Bellonc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Egíal

* No s'ha de confondre amb Egíal (Paflagònia).
Egíal (en grec antic Αιγιαλός, que significa 'litoral', 'vora de la mar') era una ciutat grega que Homer menciona al "Catàleg de les naus" a la Ilíada. Només se sap que era una de les ciutats sota el comandament d'Agamèmnon.
Segons Estrabó, Egíal era un dels noms antics de la ciutat que més tard es va anomenar Mecone (Μηκώνη) i encara més tard va rebre el nom de Sició, i Egíal va passar a designar la franja costera entre Sició i l'Èlida, fins a Dime, ja a l'Acaia. També menciona una tradició que deia que els atenencs havien enviat una colònia formada bàsicament per jonis a Acaia, i el territori va deixar d'anomenar-se Egíal i es va dir Jònia. Allà van fundar dotze ciutats.
Pausànias explica dues tradicions sobre l'origen del topònim. Una explicava que el nom li provenia d'Egialeu, un antic rei de Sició, que va fundar també una ciutat a la planúria que es deia Egialea, on en el seu temps només hi quedava un santuari d'Atena a l'antiga acròpolis. També diu que el nom d'Egíal era pel caràcter marítim de la regió.

## Notes

* ↑ Diccionari Grec-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2015. p. 168, s.v.

## Referències

* ↑ Homer. Ilíada, II, 575
* ↑ Estrabó. Geografia, VIII, 6,24
* ↑ Estrabó. Geografia, VIII, 7,1
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, II, 5,6; VII, 1,1
# Maró del Líban

* Per a altres significats, vegeu «Maró, màrtir».
* Per a altres significats, vegeu «Joan Maró».
Maró o Maur (Síria, mitjan s. IV - Líban, ca. 410) fou un prevere sirià, abat i fundador d'una comunitat monàstica al Líban. És venerat com a sant per les esglésies catòlica i ortodoxa, i dona nom a l'Església Maronita, església catòlica libanesa.

## Biografia

Malgrat la seva popularitat, no hi ha dades certes de la seva vida. Nascut a mitjan segle iv a Síria, fou sacerdot i es retirà a fer vida eremítica a una muntanya del Taure, a la regió del Cirrus, vora Antioquia. El seu estil de vida ascètic i els miracles que se li atribuïren van fer que molta gent se li unís per ésser-ne deixebles. El 405, Joan Crisòstom li envià una carta expressant-li el seu respecte i devoció, demanant-li que pregués per ell.
Maró passà gran part de la seva vida a la muntanya; es pensa que a Kefar-Nabo, a la muntanya d'Ol-Yambos, que es considera el bressol de la congregació monàstico-espiritual que ha donat origen a la formació de l'Església Maronita, que fundà Joan Maró al segle VII. Hi morí cap al 410
La congregació es va difondre al Líban quan Abraham de Cirrus, primer deixeble de Maró, evangelitzà la zona posant Maró com a exemple per aconseguir la conversió. Els seguidors de Maró, congregació amb una gran influència als territoris d'Orient, sobretot al Líban i Síria, han continuat sempre fidels als ensenyaments de l'Església catòlica: l'Església Maronita és, de fet, l'església catòlica libanesa.

## Veneració

Les relíquies de Maró foren portades a l'abadia de Sassovivo, a Foligno, fins que foren portades a la Catedral de San Feliciano (Foligno), amb una part que restà a Sassovivo, i que en 2005 fou robada.
L'església catòlica celebra Maró el 9 de febrer i l'ortodoxa, el 14 de febrer (el 27 de febrer al calendari gregorià).

## Notes

* ↑ Saint Maroun Arxivat 2012-08-15 a Wayback Machine.
* ↑ Santibeati.it. "Marone".
* ↑ Notizie storiche ed agiografiche su San Marone ed il suo culto

## Enllaços externs

* Our Lady of Lebanon Arxivat 2021-05-14 a Wayback Machine.
* The Eastern Catholic Churches Arxivat 2009-04-18 a Wayback Machine.
# Perdiu boscana de Sichuan

La perdiu boscana de Sichuan (Arborophila rufipectus) és una espècie d'ocell de la família dels fasiànids (Phasianidae) que habita la selva i els boscos de bambú del sud-oest de la Xina.
# József Bozsik

József Bozsik va ser un destacat futbolista hongarès dels anys 40 i 50.
József Bozsik va néixer el 28 de novembre de 1925 a Kispest, avui un districte de Budapest. Va començar a practicar futbol a clubs de la seva localitat amb el seu amic i veí Ferenc Puskás. Amb 11 anys signà pel club Kispest AC (KAC) debutant al primer equip el 1943. El 1956-57 fou dels pocs jugadors de l'Honvéd que tornà a Hongria després de la revolució hongaresa que molts dels seus companys aprofitaren per marxar a l'Europa Occidental. El 1959 guanyà la Copa Mitropa amb l'Honvéd (successor del KAC). En total jugà 447 partits a primera amb el seu club i marcà 33 gols.
Amb la selecció de futbol d'Hongria debutà amb 22 anys el 17 d'agost de 1947. En total disputà 101 partits i marcà 11 gols fins a la seva retirada amb la selecció el 18 d'abril de 1962. Fins al 2016 fou el jugador amb més partits disputats amb la selecció nacional, quan Gábor Király millorà el rècord. Guanyà la medalla d'or als jocs olímpics de 1952 a Hèlsinki, fou finalista a la Copa del Món de 1954 i participà també a la fase final de 1958. Participà en les dues històriques victòries davant la selecció anglesa 3-6 a Wembley i 7-1 a Budapest. Fou un defensa molt ofensiu del meravellós equip hongarès dels anys 50. Fou considerat un dels millors jugadors del món del moment a la seva posició. Un cop retirat es mantingué lliga al seu club i fou l'entrenador durant 47 partits entre gener de 1966 i setembre de 1967. També dirigí la selecció hongaresa.
József Bozsik va morir a Budapest el 31 de maig de 1978 a l'edat de 52 anys per un atac de cor.

## Trajectòria esportiva

Com a jugador
* Kispesti AC: 1938-1944
* Pilisi Levente SE: 1944-1944
* KAC / Honvéd: 1945-1962
Com a entrenador
* Kispesti AC: 1966-1967
* Selecció de futbol d'Hongria: 1974
* MLSZ: 1976-1978

## Palmarès

* Medalla d'or als Jocs Olímpics de 1952
* 1 Campionat d'Europa Central: 1953
* Finalista de la Copa del Món de Futbol: 1954
* Lliga hongaresa de futbol (5): 1950, 1951, 1952, 1954, 1955
* Lliga hongaresa de futbol (1): 1955
* Copa Mitropa (1): 1959

## Referències

* ↑ «Válogatott: Király lehagyta Bozsikot, egyedül rekorder». nso.hu, 20-05-2016. [Consulta: 20 maig 2016].
* 1 2 «Olympedia – József Bozsik». [Consulta: 6 novembre 2023].
* ↑ Europe's best Player of the Century – IFFHS

## Enllaços externs

* József Bozsik a RSSSF
* Informació sobre Bozsik
# Casa dels Orriols

La Casa dels Orriols és una obra noucentista de Moià protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de tres plantes. La planta baixa ha estat remodelada per a finalitats comercials. Un gran portal d'entrada dona accés a l'habitatge, on a l'entrada hi ha al terra un mosaic amb figures que recorden uns holandesos. Al costat destaca una finestra amb una reixa amb ornamentació floral. Al primer pis dos balcons alternen amb dues finestres. Les baranes dels balcons, amb línies corbes, trenquen la verticalitat de l'edifici. El pis superior té quatre finestres petites. A la façana s'hi troben esgrafiats amb motius florals i al·legories, destacant la justícia, la ciència i el treball.

## Història

Aquesta casa va ser concebuda com a casa d'estiueig i sempre ha mantingut aquesta funció. La família que la va fer construir, els Orriols, té els seus antecedents a Castellar de N'Hug.

## Referències

* 1 2 «Casa dels Orriols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# Ésta es su vida

Ésta es su vidava ser un programa emès per Televisió Espanyola.

## Història

Sobre la idea del programa de televisió estatunidenc This is your life, de Ralph Edwards. El programa va començar a emetre's el 3 d'octubre de 1962 (espai dedicat a Josep Samitier), presentat pel periodista Federico Gallo Lacárcel, amb direcció d'Eugenio Pena Leira i guions de Manuel del Arco i José Felipe Vila-San Juan. El programa va finalitzar el 30 de juny de 1968 després de 147 emissions.
25 anys després, el 17 de juny de 1993 va començar una nova etapa conduïda per Ricardo Fernández Deu (en un programa dedicat a Ladislao Kubala), encara que sense aconseguir la popularitat i l'èxit reeixits en la dècada dels seixanta.

## Format

L'espai se centrava en realitzar un recorregut per la vida d'un personatge popular, present en el plató, aportant informació inèdita sobre la seva biografia i amb la presència de convidats que en algun moment o un altre haguessin tingut relació amb l'homenatjat.
El programa apel·lava constantment al sentimentalisme, recreant-se en les a vegades intenses emocions experimentades pel personatge que hi sortien, en retrobar-se amb persones amb les quals havia mantingut algun tipus de relació professional o personal en el passat.

## Convidats

Entre els convidats homenatjats en el plató de Ésta es su vida figuren: Mariemma, Alberto Closas, Vicente Trueba, Miguel Ligero Rodríguez, Federico Martín Bahamontes, Guadalupe Muñoz Sampedro, Benito Perojo González, Manuel Santana, Antonio Mingote, José Luis Ozores Puchol, Alfonso Sánchez, Julia Gutiérrez Caba, Camilo José Cela, Pastora Imperio, Ricardo Zamora, Carmen Amaya, Pinito del Oro, Salvador Dalí, Imperio Argentina, Narciso Yepes, Joan Miró, José Camón Aznar, Antoni Tàpies, Victoria de los Ángeles, Rafael Rivelles, Fernando Rey, Alfredo Mayo i Nicanor Zabaleta.

## Versió xilena

Entre 1965 i 1966 es va realitzar a Xile una versió del programa espanyol. Era emès per Canal 9 (pertanyent a la Universitat de Xile) i era conduït per Enrique Bravo Menadier.

## Referències

* Pàgina sobre el programa
* Fitxa a IMDb
* Ésta es su vida a rtve.es
* Esta es su vida - Un hombre llamado Jesús (1968), únic programa sencer d'Esta es su vida.
# Nguyễn Công Phượng

Nguyễn Công Phượng (Đô Lương, Vietnam, 21 de gener de 1995) és un futbolista vietnamita que lidera el Hoàng Anh Gia Lai i la selecció del Vietnam.
Rep el nom del "Messi vietnamita" pels fans i els mitjans de comunicació pel seu joc i el seu físic. És un dels talents més prometedors del Vietnam. Es va formar a la HAGL - Arsenal JMG Academy i va pujar al primer equip de Hoàng Anh Gia Lai FC el 2015. El 2015 va ser escollit com el millor jugador jove de l'any.

## Referències

* ↑ National Football Teams
* ↑ «Nguyễn Công Phượng: Xứng danh "Messi Việt Nam"». Bongda.com.vn. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 3 abril 2015].
* ↑ «Công Phượng lên báo Tây, được ví là Messi của Việt Nam». Soha.vn. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 3 abril 2015].
* ↑ «Công Phượng còn ấn tượng hơn Văn Quyến, Công Vinh». Dbv.vn, 04-10-2013. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 3 abril 2015].
* ↑ http://bongdaplus.vn/tin-bai/2/141852/cong-phuong-la-cau-thu-tre-hay-nhat-viet-nam-nam-2015.bdplus
# Khatauli

Khatauli (hindi: खतौली) és una ciutat i nagar palika a districte Muzaffarnagar a l'estat indi d'Uttar Pradesh. Una part de la regió de la capital nacional. La ciutat és localitzada 100 km lluny de la capital nacional Nova Delhí. És localitzat a NH 58 entre Muzaffarnagar (24 km) i Meerut (36 km).

## Referències

* ↑ «NCR gets bigger; Jind, Karnal and Muzaffarnagar districts added». Economic Times.
# La Coma de Nabiners

La Coma de Nabiners és un nucli del municipi de la Ribera d'Urgellet, a l'Alt Urgell. Actualment té 3 habitants, es troba a llevant de la vila d'Arfa, damunt el muntanyam a l'esquerra del torrent de la Coma que aflueix al Segre per l'esquerra. S'hi pot trobar l'església de Sant Romà d'estil romànic. La serra de Nabiners, antigament Nabinarios, és documentada el 959. També hi ha una font d'aigua sulfurosa, aigua de la Coma de Nabiners. Seguint el curs del torrent s'arriba al despoblat de Nabiners.

## Referències

* ↑ GGCC, Ribera d'Urgellet: La Coma de Nabiners.
# Castell d'Akashi

El castell Akashi (明 石城, Akashijō) és un castell japonès ubicat a Akashi, a la prefectura de Hyōgo, Japó.
Aquest castell va ser construït per Ogasawara Tadazane com el seu castell principal entre 1617 i 1619 per a poder vigilar els dàimios de l'oest per ordres de Tokugawa Hidetada. Per mor d'un edicte de 1615 que prohibia la possessió de més d'un castell per clan, quan es va construir es van recuperar diversos elements d'altres castells desmantellats.
El castell Akashi es trobava estratègicament localitzat en la ruta entre Osaka i l'oest del Japó, on molts dàimios tenien els seus han. El castell Akashi va ser construït per a servir de defensa en cas que algun d'aquests dàimios volgués envair Osaka.
El castell Akashi va gaudir de reparacions majors el 1739. Va perdre la seva funció militar i va ser enderrocat parcialment durant la Restauració Meiji el 1874.
# Castell d'Alèdua

El castell d'Alèdua, al terme municipal de Llombai, a la Ribera Alta (País Valencià), és una fortalesa islàmica probablement construïda a finals del segle xii, que se situa sobre un tossal que s'alça a la banda esquerra del riu Magre, a uns 4 quilòmetres a llevant del nucli urbà, en el despoblat d'Alèdua.

## Descripció

De planta rectangular, té al seu centre una torre amb una superfície quadrada de 7,3 × 7,3 metres, amb tres altures i soterrani, construïda amb tàpia sobre basament de maçoneria; assoleix els 16,5 metres sobre el terreny circumdant. És molt semblant als altres castells islàmics d'aquesta part de València, com la torre Mussa de Benifaió, la torre Espioca, la d'Almussafes i d'altres. Actualment es troba en estat d'abandonament.
L'any 2020 l'Ajuntament de Llombai fa l'anunci de la compra la torre per 200000 euros per a la seua futura restauració
L'any 2023 L'Ajuntament de Llombai realitza tasques per tal d'evitar el seu enderrocament.
L'any 2024 L'ajuntament renuncia a una subvenció per a la seua restauració

## Bibliografia

* Aquest article pren com a referència el text del BIC incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ «Llombai compra la torre árabe del siglo XII para garantizar su protección». Levante, 11-12-2020 [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «Llombai afianza la torre árabe para evitar derrumbes». Levante, 30-01-2023 [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «Llombai renuncia a 40.000 € para restaurar la torre árabe al no poder ejecutar la obra». Levante, 15-01-2024 [Consulta: 15 gener 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de la Direcció General de Patrimoni Cultural.
# Celtic Woman

Celtic Woman és un conjunt musical irlandès exclusivament femení concebut i creat per David Kavanagh, Sharon Browne i David Downes, antic director musical de l'espectacle irlandès Riverdance. El 2004, Downes va reclutar cinc músics femenines irlandeses que no havien actuat juntes: les vocalistes Chloë Agnew, Órla Fallon, Lisa Kelly i Méav Ní Mhaolchatha i la violinista Máiréad Nesbitt, i les van formar en la primera formació del grup que va anomenar "Celtic Woman", un grup especialitzat. Downes va triar un repertori que anava des de cançons tradicionals celtes fins a cançons modernes.

## Referències

* ↑ Morse, Steve «Swept away by the sounds of Ireland's 'Celtic Woman'». Boston Globe, 24-07-2005 [Consulta: 25 octubre 2020].
# Celtic Park

Celtic Park, també conegut com a Parkhead és un estadi de futbol situat a la ciutat de Glasgow a Escòcia. El propietari del camp és el Celtic que hi juga els seus partits com a local. La seva capacitat màixma és de 60.832 espectadors el que el converteix en l'estadi amb major aforament de la lliga escocesa i d'Escòcia. Va ser inaugurat el 1892. Archibald Leitch va ser l'encarregat de dissenyar la construcció. La superfície és de gespa natural i les dimensions del terreny de joc són de 125 x 80 metres.

## Enllaços externs

* Pàgina Web del Celtic (anglès)
# Kirtland Hills

Kirtland Hills és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 597 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kirtland Hills tenia 597 habitants, 223 habitatges, i 179 famílies. La densitat de població era de 41,3 habitants per km².
Dels 223 habitatges en un 29,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 74% hi vivien parelles casades, en un 4,9% dones solteres, i en un 19,3% no eren unitats familiars. En el 14,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,68 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24% tenia menys de 18 anys, un 3,9% entre 18 i 24, un 22,6% entre 25 i 44, un 36,5% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 112.421 $ i la renda mediana per família de 144.134 $. Els homes tenien una renda mediana de 87.424 $ mentre que les dones 37.083 $. La renda per capita de la població era de 78.896 $. Aproximadament el 2,1% de les famílies i el 3,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kirtland Hills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kirtland Hills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].