OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elisabetta Renzi

Maria Elisabetta Renzi (Saludecio, província de Rímini, 19 de novembre de 1786 - Coriano, 14 d'agost de 1859) fou una religiosa italiana, fundadora de la congregació de les Mestres Pies de la Dolorosa. És venerada com a beata per l'Església catòlica.

## Biografia

Maria Elisabetta Renzi va néixer a Saludecio (Romanya), segona dels set fills de Giambattista Renzi i Vittoria Boni, que formaven una família benestant profundament creient; educada cristianament, als nou anys va fer vot privat de castedat. Va estudiar al monestir de clarisses de Mondaino, lloc veí de Saludecio on la família s'havia traslladat el 1791 i on madurà la seva vocació religiosa; el 1807 va decidir d'entrar al monestir de monges agustines de Pietrarubbia, però la supressió napoleònica dels ordes religiosos el 1810 li ho impedí. Renzi va prendre com a director espiritual el prevere Vitale Corbucci qui, veient la forta vocació de la jove, l'orientà per anar a Coriano, a deu kilòmetres de Rímini, on feia sis anys que funcionava una institució eclesiàstica d'educació per a noies.
El 29 d'abril de 1824 Elisabetta va partir cap a Coriano, on va treballar amb la petita comunitat de dones, anomenades Pobres del Crucifix, i on va trobar-hi la seva missió d'educadora. A imitació de les Filles de la Caritat de Verona, Renzi va proposar de vincular la casa de Coriano a una congregació religiosa que se n'ocupés de manera estable i en garantís el futur. Va iniciar llavors el contacte amb la fundadora de les Filles de Verona, Maddalena Canossa, perquè s'establissin a Coriano, però la fundadora no ho veia clar, ja que era un llogarret petit. El 1829, Renzi prengué les regnes de l'institut de Coriano i organitzà la comunitat. L'èxit de l'institut a Coriano va fer que Sogliano, poble veí, li demanés d'obrir-hi un institut similar, el mateix 1829. La mort de Maddalena Canossa impedí que l'establiment de la seva congregació acabés de prosperar, i els superiors eclesiàstics van pensar d'unir la comunitat de Coriano a la congregació de les Mestres Pies de Roma, però l'intent tampoc no va reeixir i Renzi va decidir de fundar ella mateixa una nova congregació.
El 12 de gener de 1838 va presentar el seu projecte al bisbe de Rimini, que l'aprovà el 26 d'agost de 1839 amb el nom de Congregació de les Mestres Pies de la Dolorosa, dedicada a l'educació integral de les noies. El 29 d'agost Renzi i deu companyes van prendre'n l'hàbit a Coriano. Aviat, la congregació va créixer i obrí altres cases a Sogliano, Roncofreddo, Faenza, Savignano, Corignola i Mondaino. Renzi dedicava els seus esforços a la difusió de la congregació, l'educació de les noies i la formació de les noves germanes. Les fatigues i el treball continu van minar la salut d'Elisabetta Renzi, que morí el 14 d'agost de 1859.

## Veneració

Sebollida a la capella de la congregació de Coriano, fou exhumada i traslladada a un altre lloc en la mateixa capella el 1869. Fou beatificada per Joan Pau II el 18 de juny de 1989.

## Bibliografia

* ELISABETTA RENZI (1786 — 1859). Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Larry Brown (músic)

Larry Brown, nascut en 1947, és un músic, compositor i enginyer d'àudio estatunidenc.

## Carrera

Va començar tocant la bateria a la dècada de 1960, sobre tot en bandes de música surf. Cap a finals d'aquella dècada, va començar a compondre bandes sonores, algunes per pel·lícules ben conegudes com Els àngels de l'infern o Maryjane. Treballava en col·laboració amb Davie Allan & The Arrows, Mike Curb i The Other Half. En aquesta època també començà a produir discs d'altres artistes.
Durant la dècada de 1970 va continuar creant bandes sonores, algunes en col·laboració amb Jerry Styner, tocant la bateria com músic de sessió i produint. Va treballar amb, entre d'altres, José Feliciano, Helen Reddy, Tompall Glaser, Glenn Yarbrough, Andy Williams, Donovan, Paul Williams, Stephen Bishop, Kenny Rogers i Michel Legrand. Com enginyer i productor va col·laborar amb Quicksilver Messenger Service, Sam Moore, Rod Mckuen, Paul Anka, Harry Nilsson, Solomon Burke, Eddie Money, Al Jarreau i Ted Nugent.
Durant la dècada de 1980, Brown col·laborà amb Dennis C. Brown i Chuck Lorre, creant nombroses bandes sonores per televisió, per exemple per la sèrie de dibuixos animats Les tortugues ninja. En 1988 va guanyar un Premi Emmy a la millor mescla de so, per un especial de TV anomenat Kenny, Dolly and Willie.
A partir de 1990, Brown va passar a dedicar-se gairebé en exclusiva a la composició de bandes sonores, tant per televisió com per al cinema.

## Discografia

* Mike Curb and Larry Brown – Mary Jane Original Soundtrack from the American International Picture "Mary Jane" - Sidewalk DT-5911 - (1968).
* Jerry Styner and Larry Brown – Orbit III - Beverley Hills BHS 38 - (1971).

## Referències

* ↑ Blair, John. The Illustrated Discography of Surf Music, 1961-1965 (en anglès). Popular Culture Ink, 1995, p. 2, 3. ISBN 1560750219 [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ Bonini, Alessandro. Garage rock: la prima e più completa guida sul genere che ha segnato gli anni '60, con tutte le copertine degli album che hanno fatto epoca, i dischi consigliati ... (en italià). Gremese Editore, 2005, p. 35, 61-62. ISBN 8884403626 [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ Leggett, Steve. «Without Earth and the Moon Review» (en anglès). AllMusic. [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ «Larry Brown» (en anglès). AllMusic. [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ «Larry Brown Awards» (en anglès). IMDb. [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ «Larry Brown» (en anglès). IMDb. [Consulta: 10 desembre 2023].
* 1 2 «Larry Brown» (en anglès). Discogs. [Consulta: 10 desembre 2023].
# E78

La ruta europea E78 és una carretera que forma part de la Xarxa de carreteres europees. Comença a Grosseto (Itàlia) i finalitza a Fano (Itàlia). Té una longitud de 286 km. Té una orientació d'est a oest i passa per les ciutats de Grosseto, Arezzo, Sansepolcro i Fano.
# Josep Espinàs i Xivillé

Josep Espinàs i Xivillé (Barcelona, 1928) és un químic i activista social català. Durant molts anys va estar vinculat als moviments de base cristiana i aquest compromís el va fer entrar en contacte, els anys quaranta, amb la realitat dels barris de la Marina, fonamentalment de classe obrera. Va ser monitor d'activitats lúdiques, esportives i socials, contribuint a dignificar la vida de molts adolescents als qui va a animar a l'aprenentatge d'un ofici.
Una dècada més tard, va continuar la seva tasca al barri de Can Tunis i a la parròquia de Sant Medir, a la Bordeta, i va participar en diferents grups de treball. En aquesta etapa, la seva inquietud el va portar junt amb altres pares del barri de Sants, Hostafrancs i la Bordeta a constituir un grup de l'Escola Activa de Pares, per la qual cosa es va vincular a la prestigiosa Escola de Mestres Rosa Sensat i posteriorment va fundar amb aquest grup de pares l'Escola Proa.
Més tard es va incorporar al Centre Social de Sants i al Secretariat d'Entitats de Sants, Hostafrancs i la Bordeta. Paral·lelament, és un dels fundadors de l'editorial Nova Terra.
Regidor de l'ajuntament de Barcelona pel Partit dels Socialistes de Catalunya del 1983 al 1995, entre el 1984 al 1987 va ocupar el càrrec de conseller de districte, i posteriorment el de director de serveis, del que era aleshores el Districte VII de Barcelona (actualment, Sants-Montjuïc).
El 2006 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Web Ajuntament Barcelona. Associació Consell de Cent». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 maig 2021].
* (català) Biografia a la memòria de les Medalles d'Honor de 2006
# Abdurauf Fitrat

Abdurauf Fitrat (Bukharà, 1886-1938) fou el fundador del moviment reformista del Turquestan. Va pertànyer després del 1908 al moviment reformista de Bukharà coneguts com els Jadids que va formar el partit polític dels Joves Bukharians el 1917 després de la revolució russa, del qual fou el cap ideològic. Va formar part del govern de la República Popular de Bukharà com a ministre d'Educació i després d'afers exteriors. Fou apartat del poder el 1924 quan es va crear la República Socialista Soviètica de l'Uzbekistan i va ser mestre a la universitat de Samarcanda fins que fou detingut el 1937; després la seva sort és incerta, però les fonts soviètiques diuen que va morir a Bukharà el 1938 suposadament executat per defensar el nacionalisme uzbek. Fou rehabilitat al final de la dècada de 1980. Va escriure diverses obres.

## Bibliografia

* Sarfraz Khan, Muslim Reformist Political Thought Revivalist, Modernist ans Free Will, 2003
# Pere Bonet i Such

Pere Bonet i Such (-1909- Barcelona, 27/06/2011) fou pastor i primer president del Consell Evangèlic de Catalunya. Va dedicar bona part de la seva vida a treballar per la unitat del poble evangèlic a Catalunya, i va ser un referent, en aquest tema, per a les noves generacions. Va ser president de la Unió Evangèlica Baptista Espanyola (UEBE) en diferents etapes; de la Unió de Joves Baptistes d'Espanya, i pastor en diverses esglésies baptistes.

## Obra

Bonet i Such, Pere. Història dels Baptistes a Catalunya (en catalana). Unión Evangélica Bautista de España, 2001.

## Referències

* ↑ «Consell Evangèlic de Catalunya», 24-10-2015. Arxivat de l'original el 2016-02-09. [Consulta: 24 octubre 2015].
* ↑ «Actualidad Evangélica». [Consulta: 24 octubre 2015].
* ↑ Diversos autors. Les Esglésies Evangèliques històriques de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2001, p. 238. ISBN 9788498502978.
# Lyncornis

Lyncornis és un gènere d'ocells de la família dels caprimúlgids (Caprimulgidae) amb dues espècies que han estat classificades dins Eurostopodus fins estudis en època recent.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 3.5, 2013) aquest gènere està format per dues espècies:
* enganyapastors de Temminck (Lyncornis temminckii).
* enganyapastors orellut (Lyncornis macrotis).

## Referències

* ↑ Kin-Lan Han et col. A multi-gene estimate of phylogeny in the nightjars and nighthawks (Caprimulgidae). Mol Phylogenet Evol. 2010. Maig;55(2)
# 61 d'Aquari

61 d'Aquari (61 Aquarii) és una estrella de la constel·lació equatorial d'Aquari. Té una magnitud aparent de 6,39.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Catalogue of two-dimensional spectral types for the HD stars, Vol.4. Indicat a la font segons: SIMBAD. Autor: Nancy Houk. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 1988.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 01-03-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 3 4 Afirmat a: SIMBAD.
* ↑ Afirmat a: Gaia Data Release 2. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Anderson, E.; Francis, C. «XHIP: An extended Hipparcos compilation» (en anglès). Astronomy Letters, 38, 5, 2012, pàg. 331. arXiv: 1108.4971. Bibcode: 2012AstL...38..331A. DOI: 10.1134/S1063773712050015.
# E804

La ruta europea E804 és una carretera que forma part de la Xarxa de carreteres europees. Comença a Bilbao (Espanya) i finalitza a Saragossa (Espanya). Té una longitud d'aproximadament 294 km i una orientació de nord a sud. Passa per les ciutats de Bilbao, Miranda de Ebro i Saragossa.
# Josep Espinàs i Capdevila

Josep Espinàs i Capdevila fou un polític català, alcalde de Sant Just Desvern des de 1941 fins a 1945.
El 1941, les autoritats franquistes nomenaren el barceloní Josep Espinàs alcalde de Sant Just Desvern tot i que la seva única vinculació amb el poble era la d'anar-hi a passar l'estiu. Espinàs no va dedicar-se gaire a l'alcaldia, ja que sovint no podia assistir als plens; entre febrer de 1943 i octubre de 1945, el primer tinent d'alcalde, Miquel Gazulla, exercí d'alcalde accidental.

## Referències

* 1 2 Raimon Masdéu i Térmens COMPOSICIÓ DE L AJUNTAMENT DE SANT JUST DESVERN 1897-195, p. 62 i p.74
# Jacopo Vignola

Jacopo Barozzi da Vignola, comunament anomenat Il Vignola (Vignola, 1 d'octubre de 1507 - Roma, 7 de juliol de 1573), va ser un arquitecte i tractadista italià. Es va formar com a pintor a Emilia; aviat es va dedicar a l'arquitectura, activitat en la qual es va veure influït pel Tractat de Sebastiano Serlio i la tradició renaixentista. Després d'un breu període a Roma, durant el qual va estudiar els monuments antics, va ser a Fontainebleau, a França, i després va tornar un altre cop a Bolonya, on entre altres projectes executats realitza la façana de Sant Petroni.
Finalment es va traslladar a Roma, on es va convertir en l'arquitecte dels Farnese, i després de la mort de Miquel Àngel, el 1564, va assumir el càrrec d'arquitecte principal de la basílica de Sant Pere del Vaticà. Per al papa Juli III, va treballar en Villa Giulia (1550), reelaborant els projectes anteriors.
Vignola escriu el 1562 el tractat Regles dels cinc ordres d'arquitectura, que ha estat objecte de traducció a nombrosos idiomes, àmpliament distribuït per Europa, ha constituït un autèntic vademècum per a estudiosos i projectistes d'edificis d'estil clàssic fins al segle xix. Compendia els cinc ordres arquitectònics dissecats en totes les seves parts, perfectament modulats i traçats. Es basa en l'obra de Vitruvi i en les construccions romanes que ell mateix va poder estudiar. Une altre tractat important sobre la perspectiva, Les dues regles de perspectiva pràctica, es va publicar pòstumament el 1583 per Ignazio Danti.
Va ser l'arquitecte dels Farnese i va participar en el projecte de Vila Julia el 1550, en col·laboració amb Giorgio Vasari i Bartolomeo Ammannati i en la vil·la Farnese de Caprarola (a prop de Viterbo), el 1559, obra mestra de l'arquitectura manierista. Es tracta d'un edifici de planta pentagonal i pati interior circular, on va crear un conjunt en el qual es combina la construcció d'edificis amb el disseny de jardins. Per a Octavi Farnese i Margarida de Parma, ducs de Parma i Piacenza, va començar la colossal i inconclusa residència dels ducs de Piacenza.
Va continuar també el projecte inacabat de Miquel Àngel de l'església del Gesù, que va suposar el nou model d'església inspirat tant en els ideals de la Contrareforma com en l'esperit dels nous ordes religiosos. Aquest model va ser l'església del Gesù, de Roma, l'enclavament fonamental dels jesuïtes, un projecte que va ser adoptat per la immensa majoria dels països catòlics. Aquesta església és d'una sola nau de gairebé divuit metres de llum, coberta per volta de canó sobre pilastres aparellades i il·luminada per llunetes obertes en la mateixa volta. El transsepte no sobresurt lateralment.
Jacopo Vignola es va morir el 1573 i va ser enterrat al panteó de Roma.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.295. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 8 desembre 2014].
# Cantó de Maël-Carhaix

El cantó de Maël-Carhaix (bretó Kanton Mêl-Karaez) és una divisió administrativa francesa situat al departament de Costes del Nord a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 8 comunes :
| Nom bretó | Nom francès | Nom gal·ló |
| Lokarn | Locarn | --- |
| Mêl-Karaez | Maël-Carhaix | --- |
| Ar Vouster | Le Moustoir | --- |
| Paoul | Paule | --- |
| Plevin | Plévin | --- |
| Trabrivan | Trébrivan | --- |
| Trefrin | Treffrin | --- |
| Treogan | Tréogan | --- |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2004- | Joël Le Croisier | PS | alcalde de Trabrivan |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Charles Munchen

Charles Munchen o Carl München (Echternach, 4 de setembre de 1813 - 4 de gener de 1882) va ser un jurista, periodista i polític luxemburguès
Munchen va estudiar dret a es universitats de Lieja, Heidelberg i Berlín. Durant aquest temps es va convertir, a partir de 1834, en un membre del Cos d'Hanseatia Heidelberg.Des de 1839 va pertànyer a l'associació francmaçoneria de La Grande Loge de Luxembourg Les Enfans de la Concorde Fortifiée.
Després de la seva graduació, es va instal·lar com advocat a Luxemburg i més tard també va ser membre del Consell d'Estat. De 1848 a 1849 va ser membre del districte electoral de Luxemburg-Limburg al Parlament de Francfort, on es va unir a la fracció del Grup Liberal Nacional.
Va lluitar per quatre grans ideals i la seva reunificació: la defensa del dret, el dret del ciutadà a la cort, la llei del Consell d'Estat i el dret de la humanitat a les lògies dels maçons.

## Referències

* ↑ «La Grande Loge de Luxembourg» (en francès). [Consulta: 8 agost 2015].
* ↑ Mersch, Jules. «Françoia Charles Munchen (1813-1882)» (en francès). Bibliothèque nationale de Luxembourg Luxemburgensia online. [Consulta: 8 agost 2015].
# Lynchburg (Mississipi)

Lynchburg és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 2.959 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lynchburg tenia 2.959 habitants, 1.037 habitatges, i 850 famílies. La densitat de població era de 332,1 habitants per km².
Dels 1.037 habitatges en un 41% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 67,4% hi vivien parelles casades, en un 9,4% dones solteres, i en un 18% no eren unitats familiars. En el 13,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,85 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,11.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,1% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 34,9% entre 25 i 44, un 22,1% de 45 a 60 i un 6,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 54.714 $ i la renda mediana per família de 61.495 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.586 $ mentre que les dones 25.332 $. La renda per capita de la població era de 20.455 $. Entorn del 5,9% de les famílies i el 9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lynchburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lynchburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# 23 passejos

23 passejos (títol original en anglès, 23 Walks) és una pel·lícula de comèdia romàntica i dramàtica britànica del 2020 escrita i dirigida per Paul Morrison. És protagonitzada per Alison Steadman, Dave Johns i Graham Cole. Es va estrenar el 30 de juliol de 2020 a Nova Zelanda i el 25 de setembre de 2020 al Regne Unit. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Repartiment

* Alison Steadman com a Fern
* Dave Johns com a Dave
* Graham Cole com Jimmy
* Bob Goody com a George
* Marsha Millar com a Marcy
* Oliver Powell com a Saul
* Natalie Simpson com a Donna
* Vivienne Soan com a Chaplin
* Rakhee Thakrar com a registrador

## Referències

* ↑ Walker, Jarrod. «23 Walks». FilmInk. [Consulta: 8 agost 2020].
* ↑ Sandwell, Ian; Geisinger, Gabriella. «UK film release dates: Find out when all the latest movies are coming to cinemas». Digital Spy, 07-08-2020. [Consulta: 8 agost 2020].
* ↑ «23 Walks». Goita què fan, ara!. [Consulta: 8 agost 2023].
# Santiago Tadeo Florit

Santiago Tadeo Florit (Maó, 8 de juny de 1968) és un polític menorquí, diputat al Parlament de les Illes Balears en la VI, VII, VIII i IX legislatures.
Diplomat en Ciències Empresarials, ha treballat en diverses empreses com a director financer i assessor fiscal, laboral i comptable. Militant del Partido Popular, després de les eleccions municipals espanyoles de 1999 fou escollit regidor d'hisenda i pressupostos des Castell. De 2004 a 2011 fou regidor d'hisenda i pressupostos.
El 2003 entrà en el parlament de les Illes Balears en substitució del dimissionari Juan Manuel Lafuente Mir. Posteriorment ha estat elegit diputat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2007, 2011 i 2015. Des de 2015 és vicepresident de la Comissió de Turisme del Parlament Balear i portaveu del grup popular parlamentari a Hisenda i Pressuposts del Consell Insular de Menorca.

## Referències

* ↑ Fitxa del Parlament Balear
* ↑ Biografia al Consell Insular de Menorca
# Joan-Andreu Vallvé i Cordomí

Joan-Andreu Vallvé i Cordomí (Barcelona, Barcelonès, 14 de desembre de 1948) és un il·lustrador, director teatral, escenògraf, dramaturg, escriptor i dibuixant català.
Fill de l'escenògraf i escriptor català Andreu Vallvé i Ventosa, i il·lustrador de llibres del seu pare, es va formar en Belles arts i Art dramàtic. Amb una àmplia trajectòria professional musical i plàstica, va portar al Teatre Nacional de Catalunya amb èxit un muntatge de titelles per a nens. Posteriorment, va tornar el 1988, amb l'obra Mowgli, l'infant de la jungla i el 1999, amb El retaule de Nadal. Vallvé fou el director i un dels cofundadors del Centre de Titelles de Lleida i el 1976 de l'Escola de Titelles de l'Institut del Teatre de Barcelona, on va exercir de professor durant disset anys. Ha participat en nombrosos festivals internacionals i ha obtingut diversos premis. També ha format part del jurat en festivals d'Espanya, Bulgària, Iugoslàvia i la Unió Soviètica. Ha realitzat un curs de dibuixos animats en Mont-real. Ha il·lustrat al voltant d'una trentena de llibres infantils i és autor de contes i peces dramàtiques de titelles per a nens i joves.

## Publicacions
### Descripció i viatges

* El titella de guant. Lleida: Virgili i Pagès, 1987
* Titelles! Tot un espectacle!. Barcelona: Caixa de Barcelona, 1987
* Bufairons; L'espectacle per dins. Barcelona: Caixa de Barcelona, 1987

### Novel·les

* Potser somnies, Linus?. Barcelona: La Galera, 1982 [Infantil]
* Tu i jo, de què ens coneixem?. Barcelona: La Galera, 1990 [Juvenil]

## Obres dramàtiques representades

* La porta fantàstica. Companyia Institut del Teatre, Lleida, 1983
* Bufairons. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1986
* La borda d'en Bot-Botent. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1987
* La Jana i els tres óssos. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1993
* En patufet. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1994
* Gulliver al país de Lil·liput. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1996
* Hamelin. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1996
* Till, d'òliba espill. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1997
* Concert d'aventures. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1998
* Mowgli, l'infant de la jungla. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1998
* En Jan titella. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1998
* Els follets i el sabater. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1998
* El retaule de Nadal. Companyia Centre de Titelles, Lleida, 1999

## Referències

* 1 2 3 Baile, Ferrán «Joan Andreu Vallvé: Director y co-fundador del Centre de Titelles de Lleida». Boletín Iberoamericano de Teatro para la Infancia y la Juventud, Núm. 1, 2000, pàg. 24-31 [Consulta: 17 març 2018].
* 1 2 3 4 «Vallvé i Cordomí, Joan-Andreu». Institució de les Lletres Catalanes (ILC) [Consulta: 17 març 2018].
* ↑ Barbany, Damià «Els titelles de Joan Andreu Vallvé». Putxinel·li, Revista de Titelles, Obres i Marionetes [Consulta: 17 març 2018].