OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barri de Sant Pau (Saragossa)

El barri de Sant Pau (Sant Pavlo en aragonès), popularment El Ganxo (O Gancho), és un barri de Saragossa. Administrativament forma part del districte del nucli antic, al costat de l'antiga ciutat romana de la qual va ser una extensió medieval després de la reconquesta cristiana.

## Història
### Origen

Els registres més antics del barri es remunten a la presa de Saragossa per Alfons I el batallador, el 1118, quan apareix la primera parròquia, coneguda originalment com a parròquia de Sant Blas i després canviada de nom a Sant Pau. Tots dos noms van coexistir un temps fins que es va acabar d'imposar el nom de Sant Pau des de 1270. El símbol del barri és una falç o, popularment, ganxo, que s'origina en una ermita de la parròquia entre el 1118 i el 1119. Era tradició realitzar un romiatge extramurs a l'ermita, on la vegetació era molt espessa, per la qual cosa es recorria a l'eina per a esbrossar el camí.
El nou barri va tenir un caràcter comercial donada la seva situació a la sortida de Saragossa per la Porta de Toledo. Aquest caràcter es va accentuar quan el rei Pere II va traslladar el mercat a Sant Pau.

### Sant Pau a l'Edat mitjana

El barri va ser una de les parròquies medievals en les quals s'organitzava la ciutat durant l'Edat mitjana. Sent un dels barris més poblats, s'incloïa entre les que tenien la categoria de parròquia major. L'actual Església de Sant Pau va ser construïda en 1259 en estil mudèjar aragonès i és coneguda popularmetn com la tercera seu després de la catedral de Sant Salvador i la basílica del Pilar.
El segle xiv , el rei Joan II d'Aragó va concedir a la parròquia el privilegi que el ganxo encapçalés totes les processons de la ciutat (el que es continua mantenint avui dia en la processó del Corpus Christi). Va ser el començament d'una llarga tradició, que es recorda en el Romanç a la processó del Corpus de 1679, escrit per Ana Abarca de Bolea:
| « | Iba lo gancho primero con muy grande ligereza cortando todos los ramos que han posato en las tabernas | » |
L'escut actual de la parròquia inclou el ganxo creuat amb l'espasa de Sant Pau, damunt d'un llibre amb la inscripció EPISTOLAE SANCTI PAULI, en honor a les epístoles del sant.
En el fogatge de 1495, el barri era el més poblat de Saragossa, amb 1140 focs. Per aquest mateix motiu, es van registrar les següents subdivisions del barri:
* Carrer dels Predicadors
* Carrer de la Filaça (actualment carrer de Casta Álvarez)
* Mercat
* Carrer de les Armes
* Carrer de Sant Blai
* Carrer de Miquel Ingles
* Carrer de la Castellana
* Carrer del Forno de Tarba (actualment part del Carrer de Conde Aranda)

## Referències

* ↑ Blasco Martínez, Rosa María. Zaragoza en el siglo XVIII (1700-1778). Zaragoza: Librería General, 1977, p. 16. ISBN 84-7078-021-2.
* ↑ Antonio Serrano Montalvo: La población de Aragón según el fogaje de 1495. Volumen 1. Institución Fernando el Católico, 1995
# Pantà de Canelles

El pantà de Canelles és un embassament que pertany al riu Noguera Ribagorçana, creat per una presa situada entre els municipis d'Os de Balaguer (vora el poble de Blancafort de l'antic terme de Tragó de Noguera) i Estopanyà.
La làmina d'aigua de l'embassament afecta l'àmbit dels actuals termes municipals d'Estopanyà i Viacamp i Lliterà (antics pobles de Finestres, Fet i Montfalcó) a la comarca de la Ribagorça (Aragó); i Os de Balaguer i Àger a la comarca de la Noguera, i Sant Esteve de la Sarga al Pallars Jussà (Catalunya).
La presa és del tipus de volta de doble curvatura. Fa 150 m d'alt, 80 d'ample a la base i 210 en la coronació.

## Vegeu també

* Embassaments de Catalunya
* Presa de Canelles

## Referències

* ↑ «CANELLES (NOGUERA)», 04-06-2008. [Consulta: 1r maig 2013].

## Enllaços externs

* Els embassaments al web de l'ACA
# Perele II

Ramón Ferrer Richard (Antella, 15 de novembre de 1969) conegut com a Perele II, és un ex-jugador professional d'escala i corda en la posició de mitger i punter. Debut professional als 17 anys en el trinquet d'Alginet és retira als 30 anys per problemes de maluc. Jugava a la III Lliga professional quedant campió, formant equip amb Oltra i Perele I.

## Palmarès

* Campió Circuit Bancaixa 1994.
* Subcampió del trofeu de Petrer
* Campió trofeu de Borriana
* Subcampió del campionat nacional de parelles
# Magdalena Sureda Pascual

Magdalena Sureda i Pascual (L'Escala, 1924 - L'Escala, 10 de juliol de 2017) fou una empresària, propietària de l'empresa conservera de l'Empordà, Anxoves de l'Escala SA, la va dirigir durant més de quaranta anys. Filla de Carles Sureda i Maria Pascual. Coneguda com a Magda es va casar amb Lluís Malart. Era una persona innovadora, avançada a la seva època com va demostrar al llarg de la seva vida, un exemple és que va ser la primera dona de l'Escala a treure's el carnet de conduir.
Anxoves de l'Escala, va ser fundada pel seu pare l'any 1939. El negoci va fer un gir quan un any després la seva mare, Maria, va decidir treure al carrer un excedent de peix conservat en salaó per vendre. L'èxit de les vendes i la visió de Magdalena va fer que l'empresa anés abandonant de manera gradual la venda de peix fres i dedicar-se en la salaó.
Magdalena Sureda va agafar a finals dels anys 50 el timó de l'empresa. Als anys setanta va tornar a revolucionar la indústria conservera amb la introducció dels filets d'anxova en oli d'oliva que aleshores era desconegut a Catalunya. L'any 2014 la Cambra de Comerç de Girona va distingir l'empresa pels seus 75 anys. Coincidint amb aquest aniversari l'empresa ha recuperat el nom de Magdalena Sureda en el logo de tots els seus productes.

## Referències

* ↑ Teixidor, Marc «Mor Magdalena Sureda, ànima d'Anxoves de l'Escala». El Punt Avui.
* ↑ «La dama de l'Escala». La Vanguardia. [Consulta: 23 juliol 2017].
* ↑ «Anxoves de l'escala · Magdalena Sureda: 75 anys d'Anxoves de l'Escala, S.A» (en espanyol europeu). [Consulta: 23 juliol 2017].
* ↑ «Anxoves de l'Escala torna a la tradició». La Vanguardia. [Consulta: 23 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial d'Anxoves de l'Escala, SA Arxivat 2017-08-17 a Wayback Machine..
* Reportatge del programa Valor Afegit : Enric Fanlo, Anxoves de l'Escala
# Toni Junyent Rosa

Toni Junyent Rosa (Igualada, 1983) és un crític de cinema, guionista, escriptor i actor català.

## Biografia

Llicenciat en Periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona, ha escrit articles per a mitjans com l'Ara, La paz mundial, Contrapicado, Miradas de Cine, Transit, H Magazine, Vice, SO Film i el periòdic del Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya.
Va ser membre del jurat del Premi de la Crítica del D'A Film Festival 2014 i del jurat de la FIPRESCI de la 45a edició del Festival Internacional de Cinema de Rotterdam.
El 2012, va escriure i va dirigir el seu primer curtmetratge, Experiencias sexuales divertidas, interpretat pels dibuixants Alexis Nolla i Marc Torices, i inclòs en el llargmetratge col·lectiu Barcelonorra.
Ha estat coguionista de la pel·lícula de 2015 Amor tóxico, dirigida per Norberto Ramos del Val. El 2016 va publicar el fanzín Aventurarse amb il·lustracions d'Alexis Nolla, Conxita Herrrero, Néstor F. i Marc Torices. Entre 2015 i 2016 protagonitzà El Hijo del hombre perseguido por un O.V.N.I., seqüela de la pel·lícula de 1976 dirigida per Juan Carlos Olaria. El 2018 va publicar Caracoles de escalera, fanzín autobiogràfic a partir de la pel·lícula Céline et Julie vont en bateau de Jacques Rivette.

## Filmografia
### Guionista

* Un chico raro (2009) de Javi Camino
* Experiencias sexuales divertidas (2012)
* Amor tóxico (2015) de Norberto Ramos del Val

### Director

* Experiencias sexuales divertidas (2012)

### Actor

* Naturaleza muerta (2005) de Rob García
* Maternofobia (2005) de Rob García
* ¡Maldito bastardo! (2008) de Javi Camino
* Un chico raro (2009) de Javi Camino
* Experiencias sexuales divertidas (2012) de Toni Junyent
* La memoria histórica (2012) d'Hernán Migoya
* Desierto en tu mente (2017) de Marta Grimalt
* El hijo del hombre perseguido por un O.V.N.I. (2021) de Juan Carlos Olaria
* Volpina (2021) de Pere Koniec

## Referències

* ↑ D'A. «Mouton gana el premio nuevo talento». Arxivat de l'original el 22 d'agost de 2016. [Consulta: 4 maig 2014].
* ↑ Fipresci-Rotterdam 2016. «Independent World Cinema in Rotterdam». [Consulta: 21 febrer 2016].
* ↑ 35 Milímetros. «Toni Junyent y Ann Perelló presentan ‘Amor tóxico’ en Barcelona». [Consulta: 28 juliol 2016].
* ↑ Fatbottom. «Aventurarse. Un fanzine del Toni Junyent Rosa». [Consulta: 15 gener 2016].
* ↑ Javier Pérez Andújar. «El hombre perseguido por el cine». [Consulta: 11 març 2017].
* ↑ Fatbottom. «[http://fatbottombooks.com/es/events/presentacio-de-caracoles-de-escalera-den-toni-junyent "Caracoles de escalera" de Toni Junyent Toni Junyent]». [Consulta: 16 març 2018].
# Raíssovka

Raíssovka - Раисовка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 62 habitants. Pertany al districte (raion) de Prókhorovka.

## Referències

* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ «Avdeyevka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-02-04. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ Бобов А. Начало заселения района / А. Бобов //Истоки. – 2001. – 10 янв.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 4 febrer 2022].
# Toni Marbà i Blasi

Toni Marbà i Blasi (Terrassa, 1983) és un músic català.
El 2009 decidí dedicar-se totalment a la música en un projecte en solitari. A mesura que avançava el treball, començà a envoltar-se dels músics que l'acompanyarien en la presentació del projecte musical el 6 de maig del 2010, i amb els quals compartí llargues i productives hores d'assajos, en un clima cada vegada més familiar que traspua al públic en el directe musical.
Va musicar els temes amb instruments com el llaüt, el clarinet i el caixó flamenc. Va rebre consells musicals de Moisès Soler, propostes literàries de Cris López, i recomanacions vocals de Maria Mateu i Montse Strait, i l'ajuda dels sis músics que l'acompanyen per fer el disc Desmentides veu la llum l'octubre de 2012. El disc és una barreja d'intimitat i reivindicació. El mateix Marbà va dissenyar el llibret del CD.

## Referències

* 1 2 Sona9. «Sona9 : Toni Marbà». Enderrock. [Consulta: 25 gener 2021].
* ↑ «Sona9 - Final de la convocatòria del Sona 9». Catalunya Ràdio, 21-04-2014. [Consulta: 6 novembre 2021].
* ↑ Cassasses, Enric. BES NAGANA; Manifest contra la idea de restauració.
* ↑ Palau, La torre del. «Toni Marbà porta 'Desmentides' a l'Espai Musical de Terrassa | La torre del Palau». NacióDigital. [Consulta: 25 gener 2021].
* ↑ http://www.finaldetrajecte.cat/cinc-grups-terrassencs-al-sona-9/ Arxivat 2014-12-25 a Wayback Machine.
# Grial (revista)

La revista Grial és una publicació trimestral en gallec editada per l'editorial Galaxia ininterrompudament des de 1963. De fet el primer número es va editar el 1951, però aviat deixà de publicar-se a causa de la forta censura del Ministeri de Cultura d'Espanya fins al 1962. El 1963 recuperà novament la seva publicació per l'editorial Galaxia de Vigo per tal de reivindicar la cultura gallega amb col·laboradors com Vicente Risco, Domingo García Sabell o Ricardo Carvalho Calero, malgrat les constants amenaces de tancament i d'expedients administratius i judicials. És un dels millors referents de les revistes culturals gallegues.
A la revista Grial apareixen treballs que obeeixen a un doble propòsit: informar sobre la realitat de Galícia, i informar i reflexionar sobre els més diversos aspectes de la cultura universal. Inicialment els directors foren Ramón Piñeiro i Francisco Fernández del Riego.

## Referències

* ↑ Història de la revista Grial a revistasculturales.com
* ↑ Grial Arxivat 2010-12-24 a Wayback Machine. a almargen.com.ar
* ↑ Carbajo Vázquez, Judith. «EL PARTIDO SOCIALISTA GALEGO: EVOLUCIÓN HISTÓRICA DE UN DISCURSO NACIONALISTA BAJO LA DICTADURA FRANQUISTA» (en castellà). VII Encuentro de Investigadores sobre el franquismo, 2009. [Consulta: 31 març 2012].
* ↑ «Francisco Fernández del Riego, intelectual galleguist» (en castellà). Necrológicas. El País, 28-11-2010. [Consulta: 31 març 2012].

## Enllaços externs

* (gallec) Història de Grial Arxivat 2016-06-08 a Wayback Machine.
* (castellà) Catàleg de Grial a Dialnet
# Poecile

Poecile és un gènere d'ocells de la família dels pàrids (Paridae), que alguns autors inclouen dins del gènere Parus.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.1, 2023) aquest gènere està format per 15 espècies:
* Poecile superciliosus - mallerenga cellablanca.
* Poecile lugubris - mallerenga lúgubre.
* Poecile cinctus - mallerenga de Lapònia.
* Poecile rufescens - mallerenga dorsibruna.
* Poecile hudsonicus - mallerenga boreal.
* Poecile sclateri - mallerenga de Mèxic.
* Poecile carolinensis - mallerenga de Carolina.
* Poecile atricapillus - mallerenga capnegra americana.
* Poecile gambeli - mallerenga muntanyenca.
* Poecile davidi - mallerenga del pare David.
* Poecile hypermelaenus - mallerenga de pitet.
* Poecile palustris - mallerenga d'aigua.
* Poecile weigoldicus - mallerenga de Sichuan.
* Poecile hyrcanus - mallerenga del Caspi.
* Poecile montanus - mallerenga capnegra europea.

### Referències

* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List v13.1» (en anglès americà). [Consulta: 11 març 2023].
# Perekop

Perekop (tàtar Or-kapi, Orkapi, Or Kapi o Or Qapı; ucraïnès i rus: Перекоп) és una població ucraïnesa dominant l'istme de Perekop, que connecta República Autònoma de Crimea a la resta Ucraïna. Era abans la ciutat la més al nord de la Crimea, a Ucraïna. Aquesta localitat fortificada era d'una gran importància militar en tant que clau del Kanat de Crimea. El 2004, la població era de 894 habitants. El nom Perekop en ros vol dir "atrinxerament" i li fou donat per les fortificacions que protegien la península pel nord. El nom tàtar vol dir "Porta de la fortificació". L'antiga ciutat de Perekop es troba a uns 25 km de la zona de trinxeres. Els turcs anomenaven a les trinxeres com Or Boghazi (Bretxa Oberta) o Khad Boghaz (Bretxa Espinosa), i a la ciutat Or Kapu; la fortalesa era anomenada Or Kalaş (Fortalesa de l'Obertura). Els grecs anomenaven les fortificacions com a Neon Teikhos (Muralla Nova).
Fou la ciutat principal del Kanat de Crimea i era governada per un orbeg, el quart càrrec en rang del kanat; la guarnició era d'entre mil i dos mil geníssers manats per un agha.
Durant la guerra russo-turca (1735-1739), el mariscal rus Burckhardt de Munnich va aconseguir prendre per assalt les seves fortificacions el 17 de juny de 1736 i va deixar la fortalesa tàrtar en ruïnes. fou un cop seriós, però no mortal, per a la independència del Kanat de Crimea.
La ciutat va ser pràcticament arrasada durant el setge de Perekop per l'Exèrcit Roig el 1920. Aquest setge va ser un episodi clau de la guerra civil russa. L'èxit de l'Exèrcit Roig li va permetre fer fora de Crimea a l'exèrcit blanc de Wrangel. Dotze anys més tard, els soviètics van fundar la nova ciutat de Krasnoperekopsk, 32 quilòmetres més al sud.
# Elisabet Boloix i Ripoll

Elisabet Boloix i Ripoll (Barcelona, 14 de juliol de 1960) és una gimnasta catalana, especialitzada en el trampolí. Va començar a practicar la disciplina del trampolí (doble minitrampolí i túmbling) al Gimnàs Club Guinardó de Barcelona. Al llarg de la seva carrera, ha guanyat campionats diversos, tant en categoria juvenil com sènior i tant en l'àmbit català com espanyol. També ha fet de jutge, en competicions estatals i internacionals. D'altra banda, l'any 1996 va rebre el premi Catalunya, relacionat amb la gestió en l’esport.

## Referències

* ↑ «Elisabet Boloix Ripoll | enciclopedia.cat». [Consulta: 7 gener 2024].
# Cerovo

Cerovo és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1275. Hi ha el Castell de Cerovo.
# Cerons

Els cerons (en llatí Cerones, en grec antic Κέρωνες) eren un poble de Britànnia esmentat per Claudi Ptolemeu, que els situa propers als epidis i a l'oest dels creons. El seu emplaçament correspon a la regió de Dumbarton, a Escòcia.

## Referències

* ↑ Smith, William George. Dictionary of Greek and Roman geography (en anglès). William George Smith, 1854, p.441-442.
# Cestrina

Cestrina (en llatí Cestrine, en grec antic Κεστρίνη) era un districte de l'Epir, al sud de Caònia, i separat de Tespròcia pel riu Tíamis.
Es diu que el seu nom derivava de Cestrinos, fill d'Helen i Andròmaca, i se suposa que el seu nom anterior era Cammània (Καμμανία), segons diu Pausànias. La ciutat principal del territori s'anomenava Cèstria segons Plini el Vell, però sembla que el seu nom habitual era Ilium, o Troia, en memòria de la colònia que Helen va portar des de Troia, segons Esteve de Bizanci. A l'antiguitat eren famoses les seves pastures, que alimentaven una classe de bous anomenats bous cestrínics (Κεστρινικοὶ Βοές), diu Hesiqui de Milet. Els habitants del districte s'anomenavencestrinis.
Les restes de la ciutat es conserven a Paleá Venetia prop de Filiátes.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Cestrine». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 21 abril 2021].
# Cesari Daugèr

Cesari Daugèr (Aira (Landes), 27 d'agost de 1858 - 10 de juliol de 1945) fou un sacerdot francès i escriptor en occità, membre de l'Escola Gastó Febus i de la Societat de Borda de Dacs.
Era fill d'un humil treballador agricola i algun cop venedor ambulant, però el 1869 va entrar al seminari menor i el 1877 al seminari major. El 1883 fou ordenat sacerdot i destinat a Pèira Horada (1883-1886). Després va esr a diòcesi al voltant de Mont de Marsan: Gallières (1887-1893), Sent Anhet i Sarron (1894-1902), Vath Longa (1903-1913), i Dur Hòrt e Baishen, de la que en fou nomenat canonge honorari als 78 anys.
Es va interessar per la cultura popular, la història, la literatura i la filologia, i va publicar nombroses obres de temàtica vairada, així com nombrosos reculls de poesia i peces de teatre, que signà amb pseudònims com Philibert de Lourine, Lou Gat esquiro i Lou Hapchot. Fou majoral local del felibritge i el 1895 ingressà en la Societat de Borda, de la que en fou vicepresident de 1921 a 1945. El seu germà Josèp Daugèr també fou sacerdot i felibre i va signar sota el pseudònim le petit félibre de Pissos.

## Obres

* Sento Quiteyre, tragèdia en dos actes, Aira, Labrouche, 1898
* Flors de lana, poesia, Aira, Labrouche, 1901
* Ua Camada en Italia, Per Noste, 2001
* Le mouvement félibréen dans le Sud-Ouest, Auish, Imprimerie centrale, 1903
* La tour de Pouyalè, Escole Gastou-Febus, 1907
* Notre Dame de Maylis, histoire et pèlerinage, Laffitau et Labonne, Imprimerie centrale, Aire-sur-l'Adour, 1936
* Lou Bartè, comèdia en quatre actes, Aira, Duhort-Bachen, 1922
* Fablas gasconas, 1933, rééd. Ortès, Per Noste, 1999
* Les fresques de Saint-Loubouer, Landes, Dur Hòrt e Baishen, Aira, 1939
* Le mariage et la famille en Gascogne d'après les proverbes, en fragment al Bull. trim. Soc. Borda; puis en 3 vol. in-8° : t. I, Paris, Picard, et Bordeaux, Féret, 1916, VIII-294p. (avant le mariage; les noces; après les noces); t. II, chez l'auteur, Duhort-Bachen par Aire-sur-l'Adour, Landes, 1930, I-418p. (la nature; animaux, plantes, agriculture, météorologie, saisons); t. III, ibid., 1930, I-312p. (corps humain; habitation; vêtement; religion; professions et métiers; psychologie; santé et maladie; personnages surnaturels)» «Monographie de première importance, bien que le classement d'après les proverbes soit peu commode».

## Referències

* ↑ (Arnold Van Gennep, Manuel de Folklore français contemporain, Paris, Picard, 1937, t. III, “Bibliographie”, p. 213

## Bibliografia

* Guy Latry : Césaire Daugé, actes du colloque d'Aire-sur-l'Adour, 4 et 5 novembre 1995, Toulouse, Centre d'étude de la littérature occitane; Bordeaux, William Blake & Co, 2001
* Bulletin de la Société de Borda, 1945, p. I-III.
# La noia de la llar de foc

La noia de la llar de foc (The Girl in the Fireplace en l'original anglès) és el quart episodi de la segona sèrie de la sèrie de televisió de ciència-ficció britànica Doctor Who. Va ser emès originalment el 6 de maig del 2006, i és l'únic capítol de la sèrie del 2006 que fou escrit per Steven Moffat. Sophia Myles protagonitzar el paper de la figura històrica de Madame de Pompadour.

## Argument

El Doctor troba amor, a més d'androides diabòlics, a la França del segle xviii. Madame de Pompadour és perseguida per un foraster anomenat el Doctor. La podrà salvar dels assassins de rellotgeria?

## Referències

* ↑ «Episode Guide: The Girl in the Fireplace». Outpost Gallifrey. [Consulta: 23 gener 2008].
# Cinc mil

El cinc mil és un nombre natural que s'escriu 5000 en el sistema de numeració àrab i V en el romà. En el sistema binari és 1001110001000, en l'octal és 11610 i en l'hexadecimal és 1388. La seva factorització en nombres primers és 2$^3$ × 5$^4$.
Ocurrències del nombre cinc mil:
# Chinleïta-(Ce)

La chinleïta-(Ce) és un mineral de la classe dels sulfats, anàleg de la chinleïta-(Y) i de la chinleïta-(Nd).

## Característiques

La chinleïta-(Ce) és un sulfat de fórmula química NaCe(SO₄)₂(H₂O). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de juny de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 76336, 76337 i 76338.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «07.CD - Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations grans només».

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Blue Streak, situada al Bull Canyon, dins el comtat de Montrose (Colorado, Estats Units). Aquesta mina estatunidenca és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Chinleite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 agost 2024].
* 1 2 3 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 80». European Journal of Mineralogy, 36, 4, 15-08-2024, pàg. 599–604. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-599-2024 [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - With only large cations». Mindat. [Consulta: 19 agost 2024].
# Laconi

Laconi (en sard, Làcuni) és un municipi italià, dins de la província d'Oristany. L'any 2007 tenia 2.170 habitants. Es troba a la regió de Sarcidano. Limita amb els municipis d'Aritzo (NU), Asuni (OR), Gadoni (NU), Genoni (OR), Isili (CA), Meana Sardo (NU), Nuragus (CA), Nurallao (CA), Nureci, Samugheo, Senis (OR) i Villanova Tulo (CA).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Fausto Fulghesu | Llista cívica |