OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Claude Saumaise

Claude Saumaise (o amb el nom llatinitzat Claudius Salmasius) (Semur-en-Auxois 1588 - Spa 1653) va ser un filòleg i erudit humanista francès, que va comentar nombroses obres clàssiques.
El primer mestre que va tenir va ser el seu pare Benigne, un magistrat i erudit. Va ser amic d'Isaac Casaubon, i va estudiar totes les branques del saber de la seva època: medicina, jurisprudència, teologia i història.
Autodidacta i amb facilitat pels idiomes, va aprendre el persa, el caldeu, l'àrab i el copte. Influït per la seva mare, que era hugonot, va combragar amb les doctrines calvinistes i es va establir als Països Baixos, a Leiden, on va substituir com a professor a Joseph Juste Scaliger i on va viure molts anys.
Aviat va adquirir molta fama, i va rebre invitacions, sense èxit, dels cardenals Richelieu i Mazzarino perquè anés a ensenyar a França, i la reina Cristina de Suècia va aconseguir que anés a la seva cort els anys 1650 i 1651, però, amb mala salut, va retirar-se a Spa.
Entre els anys 1620 i 1622, juntament amb Nicolas Rigault i Jean-Baptiste Haultin, va compilar un catàleg complet dels llibres manuscrits de la Biblioteca reial de França.

## Obres

Va deixar uns seixanta manuscrits i moltes obres impreses, i és important per les seves edicions de les obres de Luci Anneu Flor, de la Història Augusta, de Tertul·lià, d'Aquil·les Taci, d'Ampeli i de Gai Juli Solí. També va descobrir i editar el Codex Salmasianus, base de l'obra Antologia llatina.
Els títols més importants de Saumaise són:
* De suburbicariis regionibus, (1619)
* Scriptores historiae augustae, (1620)
* De usuris, (1638)
* De foenore Trapezitico, (1640)
* De hellenistica commentarius, (1643)
* Funus linguae hellenisticae, (1643)
* De annis climactericis et antiqua astrologia, (1648)
* De re militari Romanorum, (1657)

## Referències

* ↑ «Claudio Salmasio». Enciclopedia Italiana. Treccani. [Consulta: 11 novembre 2023].
* ↑ Ute Önnerfors, «Salmasius, Claudius (Saumaise, Claude de)». A: Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon vol. 8., columnes 1232-1233. Herzberg: Bautz, 1994. ISBN 9783883090535
* ↑ «Claudio Salmàsio». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 11 novembre 2023].
* ↑ «Salmasii». CCUC. Universitats de catalunya. [Consulta: 11 novembre 2023].
# Claviorgue de Lorenz Hauslaib

El Claviorgue de Lorenz Haulsaib és un dels pocs exemples d'un claviorgue del s.XVI, i un dels instruments més singulars i sorprenents de la col·lecció del Museu de la Música de Barcelona, està instrument format per un orgue i una espineta. A la primavera del 2013 va ser quan es va completar la seva restauració.

## Característiques

És un objecte que combina la mecànica d'un petit orgue i la d'una petita espina, de manera que aconseguim un so que és una barreja d'aquests dos timbres.
És un dels poquíssims claviorgues del segle xvi que es conserven a tot el món, i molt probablement l'únic que, 400 anys després de la seva construcció, està en condicions de ser tocat obtenint, amb els materials de l'època, un bon resultat sonor.

## Història

Està fabricat per Lorenz Hauslaib (Nuremberg, 1568 - Regensburg, 1625), un constructor i comerciant d'orgues i altres instruments de teclat.
El claviorgue era una dels instruments més valorats i dels més habituals en els salons aristocràtics del segle xvi i XVII, amb una presència especialment intensa a les penínsules i ibèrica i italiana.
Se n'han conservat només tres exemplars d'època: el del Museu de la Música de Barcelona (MDMB 821), el del Metropolitan Museum de Nova York (89.4.1191) i el del Glinka Museum de Moscou, i el del museu de la músic a és un dels pocs que es pot utilitzar per a la interpretació gràcies a una acurada restauració.
La recuperació més important de l'instrument va ser l'espineta, ja que no es conservava l'original i es va refer gràcies a les informacions proporcionades per l'instrument conservat al Metropolitan Museum de Nova York i als treballs rigorosos del constructor i restaurador Joan Martí.
En Pere Casulleras ha fet una virtualització d'aquest orgue que podeu trobar en el següent enllaç.

## Referències

* ↑ «El claviorgue Hauslaib del Museu de la Música de Barcelona». [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «El claviorgue». Museu de la Música. [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «Claviorganum Hauslaib 1590 Music Museum Barcelona». [Consulta: 1r abril 2020].
# Expresso das Ilhas

Expresso das Ilhas és un setmanari de Cap Verd que cobreix les notícies principals de l'arxipèlag i les històries locals de cada illa. El diari es troba a la capital de Cap Verd, Praia i una de les de major circulació a Cap Verd. Va ser fundada el 1991. El setmanari es publica en portuguès amb alguns articles esporàdics en crioll capverdià.
El diari és proper al partit polític Moviment per la Democràcia (MPD). El seu logotip representa un navili i una ona de llum blava a l'esquerra.

## Informació

Expresso das Ilhas informa sobre esports, clima, negocis, entreteniment i esports. El diari està disponible a Internet.

## Referències

* ↑ Tchumá Camará, Fátima; Manjate, Mateus; Fonseca, Mário Moisés da; Wilson Lima, Redy; Margoso, Ana; Bussotti, Luca; Barros, Miguel de; Grätz, Tilo. Media Freedom and Right to Information in Africa. University Institute of Lisbon's International Studies Centre, 2015, p. 136. ISBN 9789897325793.
* ↑ Salgado, Susana. The Internet and Democracy Building in Lusophone African Countries. Ashgate Publishing, 2014, p. 194. ISBN 9781409436560.

## Vegeu també

* Llista d'empreses de Cap Verd

## Enllaços externs

* Expresso das Ilhas
# Expulsió del Jardí de l'Edèn

L'Expulsió del Jardí de l'Edèn és una obra del pintor estatunidenc Thomas Cole, datada a l'any 1828.

## Tema de l'obra

El Jardí de l'Edèn i la posterior Expulsió del Jardí de l'Edèn, són episodis cabdals del Pentateuc. Estan narrats en el Gènesi
L'any 1828, Thomas Cole va realitzar dues obres sobre aquest tema: El jardín del Edèn (Amon Carter Museum, Fort Worth) i aquesta Expulsiò del jardín del Edèn. Ambdós llenços van ésser presentats a l'exposició anual de la National Academy of Design, a Nova York. Segons va manifestar a un amic seu, aquestes obres eren uns «intents d'assolir un estil més elevat que el de la pintura que he practicat fins ara», referint-se al concepte clàssic de la jerarquia de gèneres, que donava més importància a la pintura d'història, religiosa o mitològica, que al retrat pictòric, la pintura de paisatge, o la natura morta.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; 100,96 x 138,43 cm.; 1848; Museu de Belles Arts de Boston
Tradicionalment en l'art, les figures d'Adam i d'Eva són el punt focal, i les seves figures transmeten llur desesperació. Però aquest llenç està dividit en dues parts per una formació rocosa, que forma una gegantina porta d'entrada al Jardí de l'Edèn, en una forma similar a un arc gòtic. A través d'aquesta porta, uns raigs de llum semblen propulsar les minúscules figures d'Adam i Eva, que tenen relativament poca importància, tot i llurs postures, amb les mans cobrint llurs cares. Però és a través del paisatge com Cole transmet veritablement la seva desesperació. Utilitzant-lo, Cole contrasta el Paradís amb el Món exterior.
El Paradís implica la resplendor, és una font de llum i alegría. És vibrant, ple de vida amb una flora exuberant i uns cels blaus, que contrasten amb la resta de la composició. Més enllà del Paradís hi ha el Món exterior, vers el qual Adam i Eva són expulsats per raigs brillants de llum -que probablement simbolitzen Déu- a través d'un pont natural, per sobre d'una cascada. Cole pinta un Món exterior fosc i ominós, amb colors saturats de negre, augmentats amb vermells, taronges i marrons. Cole hi representa arbres en descomposició, amb un llop o hiena devorant un cérvol, al cantó inferior esquerre, sobre el qual vola un voltor, esperant per tal d'escorcollar un cadàver. El volcà en erupció en el rerafons, implica la imatge d'un sublim l'apocalíptic, que simbolitza la ira divina pel Pecat original.

## Referències

* ↑ Wilton, Barringer. op. cit., p. 91 a 94.
* ↑ Wilton, Barringer. op. cit., p. 91.

## Bibliografia

* WILTON, Andrew, BARRINGER, Tim; American Sublime, Landscape Painting in the U.S.; Princeton University Press; Princeton-2002; ISBN 0-691-09670-8
# Estudi epidemiològic

Els estudis epidemiològics són els estudis en què es basa la investigació mèdica, també anomenats estudis d'investigació mèdica .
L'epidemiologia usa els estudis epidemiològics per trobar les causes que determinen la malaltia, o els factors de risc que fan més probable que una persona sigui malalta, i també usa aquests estudis per determinar els factors protectors o terapèutics (com els fàrmacs) que permeten curar la persona o prevenir la malaltia.
Els estudis epidemiològics permeten establir la relació entre les causes de la malaltia (variables independents) i la influència d'aquestes en el desenvolupament (o no) de la malaltia (variable dependent).

## Classificació dels estudis epidemiològics

Hi ha nombroses classificacions, en funció del factor d'anàlisi. Algunes d'elles serien:
* Segons la temporalitat:
** Estudi retrospectiu: és un estudi longitudinal en el temps que s'analitza en el present, però amb dades del passat.
** Estudi transversal: és un estudi que es realitza amb les dades obtingudes en un moment puntual com l'estudi de prevalença.
** Estudi prospectiu: és un estudi longitudinal en el temps que es dissenya i comença a realitzar-se en el present, però les dades s'analitzen transcorregut un determinat temps, en el futur.
* Segons el tipus de resultat que s'obtingui en l'estudi:
** Estudi descriptiu.
** Estudi analític. Depenent de si existeix intervenció, els estudis analítics es classifiquen en:
*** Estudi observacional: L'investigador no intervé. Es limita a observar i descriure la realitat. Exemples són l'estudi cas control, estudi de cohorts i l'estudi de prevalença.
*** Estudi d'intervenció: L'investigador introdueix variables en l'estudi, intervenint en la realitat i desenvolupament d'aquest. Depenent de si existeix aleatorització o no:
**** Estudis quasi-experimentals: Són estudis en què hi ha intervenció però els subjectes participants no són aleatoritzats.
**** Estudis experimentals: Els subjectes participants han estat inclosos de forma aleatòria (assaig clínic, assaig comunitari, o de laboratori). Un assaig clínic és un estudi prospectiu, analític i d'intervenció amb aleatorització.
* Segons la unitat d'estudi:
** Estudi ecològic o de correlació: La unitat d'estudi és la població.
** Estudis en què els individus són les unitats de l'estudi: Comunicació d'un cas, estudi de sèrie de casos, estudi transversal.

## Referències

* ↑ Kenrad E Nelson, Ph.D.; Nelson. Infectious Disease Epidemiology: Theory and Practice. Jones & Bartlett Learning, 15 juny 2005, p. 54–. ISBN 9780763737153 [Consulta: 2 juliol 2011].
# Almoloya de Juárez (municipi)

Almoloya de Juárez (del nàhuatl, que vol dir «lloc de sota l'aigua») és un municipi de l'estat de Mèxic. Almoloya de Juárez és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part nord-occidental de l'estat de Mèxic. Limita al nord amb els municipis de Ixtlahuaca, al sud amb Toluca, a l'oest amb Villa Victoria i a l'est amb Temoaya.

## Vegeu també

* Municipis de l'estat de Mèxic

## Referències

* ↑ Monografia municipal d'Almoloya de Juárez Arxivat 2019-09-15 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Portal de l'estat de Mèxic (castellà)
# Molí de les Puces (Boadella i les Escaules)

El Molí de les Puces és un edifici del municipi de Boadella i les Escaules (Alt Empordà). Està situat a un quilòmetre al nord-oest del nucli urbà del poble de les Escaules, integrat al municipi de Boadella i les Escaules. Està situat al marge dret del riu la Muga. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta irregular que recorda el buc d'un vaixell, amb una orientació nord-oest vers sud-est, la coberta de dues vessants i distribuït en una sola planta. La porta d'accés, ubicada al mur de ponent, és esbiaixada amb la llinda apuntada lleugerament a manera d'arc rebaixat. Al mur de migdia hi ha una obertura estreta i rectangular, d'una sola esqueixada i amb forma d'espitllera. A l'interior, el sostre és cobert amb una volta continua apuntada i presenta una fornícula de mig punt encastada al mur de tramuntana. Els murs de la construcció són lleugerament atalussats i de traçat irregular. Estan bastits amb pedres sense desbastar disposades en filades regulars i lligades amb abundant morter de calç.

## Història

La construcció de molins per a moldre el cereal va proliferar durant el segle xi. Es creu que és una edificació del segle X per l'"opus spicatum" al seu parament. La seva funció original no acaba de quedar clara i hom pensa que podria tractar-se d'antics banys termals, no tant com un molí. Sembla que estaria relacionat amb altres construccions del riu la Muga.

## Referències

* 1 2 3 «Molí de les Puces». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 octubre 2014].
# Molí de marea

Un molí de marea és aquell que utilitza l'energia de les mareas com força motriu. Quan el mar puja (marea ascendent), plena una conca de reserva per al molí, en la qual l'aigua queda retinguda durant la marea descendent. Durant la marea baixa, les vàlvules que regulen la sortida d'aigua s'obren i l'aigua retinguda s'aboca cap al mar, impulsant la rotació de la roda del molí. Hi ha dos tipus de molí de marea, el de rodet o rodet i el de regolfo.
Molins de marea es poden trobar en diversos llocs d'Europa Occidental. A la Bretanya, Vicomte-sur-Rance, en Île-d'Arz o en Île de Bréhat (Molí del Birlot) són nombrosos, igual que els vestigis que es troben en les costes d'Escòcia o País de Gal·les. També hi ha molins en Espanya, (Muros a Galícia, Illa a Cantàbria, en la ria de Villaviciosa a Astúries o Isla Cristina a Huelva), Regne Unit (Thorrington), Portugal ( Moinho de Maré de Corroios ) o Països Baixos.
Des de l'edat mitjana, aquesta tècnica s'utilitza per exemple en Bretanya, en l'estuari del riu Rancé per impulsar molins i moldre llavors. El principi físic d'aprofitar la força que pugui originar la pujada i baixada de les marees utilitzat per a aquests molins, ha estat aprofitat i modernitzat per a la producció d'electricitat en la construcció d'una presa i Central hidroelèctrica (1966), també a l'estuari del Rancé (França).

## Enllaços externs

* Moulins à Mare de l'Europa Occidental Arxivat 2007-09-20 a Wayback Machine.
* Molins de marea a Europa Occidental Arxivat 2008-12-07 a Wayback Machine.
# Molí de les Tries

El Molí de les Tries és un molí del municipi d'Olot que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un molí fariner bastit entre finals del segle xix i principis del segle xx. Té planta irregular, amb molts cossos afegits posteriorment. Disposa de planta baixa, dos pisos i golfes. El teulat és a dues aigües. Les obertures, són, en general, molt allargades, i gran part d'elles estan cegades, essent impossible esbrinar que és el que ha restat de les eines de l'interior. Els murs varen ser fets amb pedra volcànica, pedra menuda i estucats al damunt.

## Història

Durant la segona meitat del segle xix, a la vila d'Olot i a la comarca, es genera un fort nucli industrial. Entre Olot i Sant Joan les Fonts, especialment a les vores del riu Fluvià es comptabilitzaren una cinquantena de fàbriques de teixits, paper, filats, adobats, gèneres de punt, farines, barretines... es fan reformes i s'amplien els antics molins i se'n basteixen de nous. Amb l'arribada de l'any 1940, l'aiguat s'emporta els molins més petits, com el Molí petit de Sant Roc i deixa molt mal menats els més grans.

## Referències

* 1 2 «Molí de les Tries». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Esmorzar per a dos

Esmorzar per a dos (original: Breakfast for Two) és una pel·lícula estatunidenca de 1937, dirigida per Alfred Santell.

## Argument

Esmorzar per a dos és una comèdia boja feta durant l'edat daurada d'aquest gènere amb dos actors representatius i populars de l'època: Herbert Marshall i Barbara Stanwyck. La història gira al voltant d'un tipus tranuitador que desperta un matí amb companyia femenina. La ressaca és forta, i no recorda que va fer a la noia una promesa de matrimoni. Però ella sí que té bona memòria, i posarà tot el que hi ha al seu abast perquè mantingui la seva paraula. El que inclou desposseir-lo del control de la companyia naviliera que gestiona. La guerra de sexes de la parella Herbert Marshall-Barbara Stanwyck, que inclou un combat de boxa, funciona bé. I hi ha escenes hilarants, que voregen el surrealisme, com el del primer intent de casament, sabotejat per un grup de neteja-finestres. El film és també una bona mostra de la importància dels personatges secundaris: el majordom i el jutge de pau, encarnats respectivament per Eric Blore i Donald Meek, són perfectes.

## Repartiment

* Barbara Stanwyck: Valentine Ransome
* Herbert Marshall: Jonathan Blair
* Glenda Farrell: Carol Wallace
* Eric Blore: Butch
* Donald Meek: Jutge de pau
* Etienne Girardot: Mr. Meggs
* Frank M. Thomas: Sam Ransome
* Pierre Watkin: Gordon Faraday
* George Irving (no surt als crèdits): Un jutge
# Montserrat Colldeforns i Sol

Montserrat Colldeforns i Sol (Barcelona, 3 de setembre de 1947) és una política i economista catalana, diputada al Congrés dels Diputats en la VIII i IX legislatures.

## Biografia

És llicenciada en ciències econòmiques per la Universitat de Barcelona i doctorada en economia per la London School of Economics. És experta en afers de finançament autonòmic i balança fiscal. Ha estat professora a la Universitat Autònoma de Barcelona i a la Universitat Pompeu Fabra.
Com a funcionària de la Generalitat de Catalunya ha treballat en la Comissió Mixta de Valoracions, ha estat responsable de medi ambient al Fòrum Universal de les Cultures Barcelona 2004, ha ocupat diversos càrrecs de responsabilitat als Departaments de Medi Ambient i d'Economia i Finances de la Generalitat de Catalunya. També ha treballat Gabinet Tècnic de l'Ajuntament de Barcelona. És una experta reconeguda en balances fiscals.
Fou escollida diputada per la província de Barcelona pel PSC-PSOE a les eleccions generals espanyoles de 2004 i 2008. Fou Portaveu de la Comissió d'Economia i Hisenda del Congrés dels Diputats (2008-2011)

## Obres

* Les Subvencions entre governs als EUA: teoria i pràctica (1988)
* La Balança fiscal de Catalunya amb l'administració de l'Estat, 1986-1988: Estat, Organismes Autònoms administratius i Seguretat Social (1991)
* L'Impacte econòmic dels Jocs Olímpcs de Barcelona'92 (1992)
* Vigilància i control de la contaminació marina litoral al Mediterrani (2002)
* Economia d'una Espanya plurinacional (2014) amb altres autors, ISBN 978-84-15526-36-0

## Referències

* 1 2 «Mª Montserrat Colldeforns i Sol - VIII Legislatura - Congreso de los Diputados». [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ Biografia Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. al web del PSC
* ↑ Montserrat Colldeforns: Balances fiscals: entre la independència i el federalisme, 15 d'abril de 2014
* ↑ Montserrat Colldeforns: 'No podem defugir més el debat sobre les balances fiscals' a cugat.cat, 10 de juliol de 2008
# Momijigari

Momijigari (紅葉狩), del japonès momiji (紅葉), "fulles vermelles" o "arbre d'auró", i kari (狩り), "caçar", és la tradició japonesa d'anar a veure les fulles que s'han tornat vermelles a la tardor.
L'auró japonès (Acer palmatum) és un dels paisatges més bonics de tardor al Japó. N'hi ha una gran varietat, de totes mides i colors, i això fa que durant la tardor els boscos japonesos s'omplin d'una gran varietat de colors.
El Momijigari és un esdeveniment nacional, una autèntica festa, tal com passa amb el Hanami, festa de la primavera quan floreixen els cirerers. El costum d'anar a veure el canvi de colors dels aurons s'inicia en l'antiguitat a la Cort de Kioto, concretament a l'època Edo (1600-1868) i es va popularitzar fins a convertir-se en una festa d'identitat nacional, present en totes les arts plàstiques, en la literatura i en la vida quotidiana dels japonesos. Evidentment va lligat a la filosofia Zen, al gran amor per la natura i a la contemplació.
# Momins

Els momins (singular momin o momin ansari o solament ansari) coneguts també com a julahes (singular julaha) és el nom d'una comunitat musulmana que es troba només al nord de l'Índia, i a la província del Sind al Pakistan. Històricament estan associats al comerç de roba. Són sunnites i probablement descendents de conversos hindús encara que ells es consideren descendents d'Hazrat Abu Ayub Ansari, company del Profeta Mahoma. Rarament es casen fora de la seva comunitat. El nom julahes que se'ls dona tradicionalment derivaria del persa jula juha que vol dir "bola de fil".
# Eurocopter X³

El Eurocopter X³ (X-Cubed) és un girodí d'alta velocitat desenvolupat per Airbus Helicopters (anteriorment Eurocopter). Es tracta d'una plataforma de demostració de tecnologies per a un «helicòpter híbrid d'alta velocitat i llarg abast» (H³). L'X³ assolí una velocitat de 255 nusos (472 km/h) en vol horitzontal el 7 de juny del 2013, xifra que representava un record oficiós de velocitat en helicòpter. El juny del 2014 fou portat a un museu d'aviació francès.

## Referències

* ↑ Helicopters (en anglès). Airbus. «Eurocopter's X³ hybrid helicopter makes aviation history in achieving a speed milestone of 255 knots during level flight»
* ↑ Meet the World's Fastest Helicopter: The 293-Mph X³ (en anglès). Bloomberg, 20 juny 2013.
# Mozgovaïta

La mozgovaïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el nom de la mineralogista russa Nadezhda N. Mozgova (1931-).

## Característiques

La mozgovaïta és una sulfosal de fórmula química PbBi₄S₇. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1998. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2,5 i 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la mozgovaïta pertany a «02.JA: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena amb poc o gens de Pb» juntament amb els següents minerals: benjaminita, borodaevita, cupropavonita, kitaibelita, livingstonita, makovickyita, mummeïta, pavonita, grumiplucita, cupromakovickyita, kudriavita, cupromakopavonita, dantopaïta, cuprobismutita, hodrušita, padĕraïta, pizgrischita, kupčikita, schapbachita, cuboargirita, bohdanowiczita, matildita i volynskita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al cràter La Fossa de Vulcano, a l'arxipèlag de les Illes Eòlies (Sicília, Itàlia). Es tracta de l'únic indret on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Mozgovaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 març 2018].
* ↑ Ritsuro MIYAWAKI, Frédéric HATERT, Marco PASERO, Stuart J. MILLS «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) NEWSLETTER 50». Mineralogical Magazine, 83, 2019, pàg. 615-620 [Consulta: 24 novembre 2019].