OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ricard Artero Ruiz

Ricard Artero Ruiz (nascut el 5 de febrer de 2003) és un futbolista català que juga com a migcampista al Girona FC B.

## Carrera de club

Nascut a la Bisbal d'Empordà, Catalunya, Artero va representar l'Atlètic Bisbalenc i el Girona FC com a juvenil. El juliol del 2021, un cop acabada la seva formació, va signar contracte professional amb el Girona fins al 2026.
Artero va debutar amb el filial del Girona el 5 de setembre de 2021, com a titular en una victòria a la Tercera Divisió RFEF per 2-1 contra el CE L'Hospitalet. Va debutar amb el primer equip el 4 de novembre, entrant com a substitut a la segona part de Nahuel Bustos en un èxit a casa per 3-1 davant l'AD Alcorcón a Segona Divisió.

## Referències

* ↑ «El Girona B dona un cop d'autoritat a l'Hospitalet». L'Esportiu, 06-09-2021. [Consulta: 5 novembre 2021].
* ↑ «La cabeza de Stuani vale por tres» (en castellà). Marca, 04-11-2021. [Consulta: 5 novembre 2021].
* ↑ «Artero s'hi afegeix». L'Esportiu, 05-11-2021. [Consulta: 5 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Ricard Artero Ruiz a BDFutbol
* Ricard Artero Ruiz, Fitxa a Soccerway
# Ricard Albiñana

Ricard Albiñana és el nom dels següents personatges:
* Ricard Albiñana i Abella (1944), fundador i director de la productora publicitària "Albiñana Films", i fill de Ricard Albiñana i Pedrerol.
* Ricardo Albiñana Bertomeu, especialista en l'estudi d'Internet, i professor de la UPF i de la UOC.
* Ricard Albiñana i Pedrerol (1917 - 2008), director de fotografia català
* Ricard Albiñana i Ribes (1964), creatiu publicitari, director d'"Albiñana Films" i fill de Ricard Albiñana i Abella.
# Ricard Altaba i Planuch

Ricard Altaba i Planuch (Barcelona, 29 d'octubre de 1901 – 17 de setembre de 1994) fou un polític català. Pare de Dolors Altaba i Artal i de Glòria Altaba i Artal.
Era fill d'Agustí Altaba i Carbó natural de La Mata i de Dolors Planuch i Forn natural de El Pla del Penedès, que teníen una botiga de mobles al carrer Tallers, 29. Va estudiar a l'Escola Horaciana i a les escoles mercantils del CADCI, on va aprendre l'ofici d'ebenista. Simultàniament, col·laborà amb els diaris L'Opinió i La Humanitat i fou soci de l'Ateneu Barcelonès.
Durant la Segona República Espanyola fou militant d'Esquerra Republicana de Catalunya i després del Partit Nacionalista Republicà d'Esquerra. A les eleccions municipals espanyoles de 1931 fou escollit regidor de l'Ajuntament de Barcelona. En la seva qualitat de tinent d'alcalde fou empresonat després dels fets del sis d'octubre de 1934 i alliberat per l'amnistia decretada pel govern del Front Popular després de les eleccions generals espanyoles de 1936.
Durant la guerra civil espanyola fou secretari general de la Delegació del Govern d'Euzkadi a Catalunya i marxà a Bilbao tot acompanyant Manuel Carrasco i Formiguera i la seva família el desembre de 1936. Després de la caiguda del País Basc fou comissari d'Assistencia als Refugiats de Guerra de la Generalitat de Catalunya.
En acabar la guerra fou condemnat a mort i es va exiliar a França, d'allí marxà als Estats Units, i a través de Nogales (Arizona) el 1940 s'establí a Mèxic, on va obrir un negoci de joieria (Joyería Altaba) i col·laborà en la tasca cultural de la Comunitat Catalana de Mèxic a través de l'Orfeó Català de Mèxic. A finals dels anys seixanta va tornar a Catalunya.

## Obres

* Divuit mesos a la Delegació d'Euskadi a Catalunya (1938)
* Les meves tres vides (memòries)

## Referències

* ↑ Benet i Morell, Josep. Manuel Carrasco i Formiguera, afusellat. Barcelona: Edicions 62, 2009, p. 38.
* ↑ «Fallece el ex-concejal barcelonés de ERC Ricard Altaba». La Vanguardia [Barcelona], 18-09-1994.
* ↑ Riera i Llorca, Vicenç. Els exiliats catalans a Mèxic. Barcelona: Editorial Curial, 1994, p. 220-221.
* ↑ «Ricard Altaba i Planuch». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Raúl Fernando Sendic

* No s'ha de confondre amb Raúl Sendic.
Raúl Fernando Sendic Rodríguez (Paysandú, 29 d'agost de 1962) és un polític uruguaià, militant de la coalició d'esquerra Front Ampli i membre del sector Compromís Frontamplista per la llista 711. Va ser ministre d'Indústria entre 2009 i 2010, president d'ANCAP entre l'1 de març de 2010 i el 15 d'octubre de 2013, i vicepresident de l'Uruguai entre l'1 de març de 2015 i el 13 de setembre de 2017.
És fill del polític frontamplista Raúl Sendic.
Al setembre de 2017 va renunciar a la vicepresidència a causa d'un escàndol polític.

## Vegeu també

* Eleccions presidencials de l'Uruguai de 2014.

## Referències

* ↑ El Observador. «Frenteamplistas se suman a la 711» (en castellà), 2013. Arxivat de l'original el 2013-12-31. [Consulta: 5 març 2015].
* ↑ El País (Uruguai). «El parlamento electo en octubre de 2014» (en castellà), 2015. Arxivat de l'original el 2015-02-04. [Consulta: 5 març 2015].
* ↑ «Todo sobre la renuncia de Sendic». El Observador, 12-09-2017. Arxivat de l'original el 2017-09-12. [Consulta: 12 setembre 2017]. (castellà)
# Colònia del Collet

La Colònia del Collet és un edifici del municipi de Guardiola de Berguedà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un complex industrial format per un edifici amb estructura de masia de tipus clàssic del segle xviii. Al seu entorn s'han anat bastint des de finals del segle xix tot un conjunt d'edificacions industrials i de serveis, així com un grup d'habitatges plurifamiliars que es restauraren vers 1989-1990 coneguts com les cases noves del collet. Els habitatges, d'aspecte força homogeni, tenen la característica escala exterior dels blocs miners.

## Història

Colònia fundada el 1878 per Pere Pujol Thomas que comprà la propietat en una subhasta pública. Esdevingué un centre industrial destinat a la fabricació de rulls, eines agrícoles, ciment, calç hidràulica i teules, alhora que proporcionava fusta a les explotacions mineres veïnes. La fàbrica tèxtil aprofitava l'aigua del riu de Saldes des del 1908 i fins al 1946, quan el conjunt es convertí en una filial de Carbons de Berga, S.A. sota el nom de cementos Collet, S.A. i Collet, S.A.; aquesta explotació minera el 1972-84 tenia una completa xarxa ferroviària pel transport de carbó.

## Referències

* 1 2 «Colònia del Collet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].

### Bibliografia

* Bartrina, Enric; El castell de Guardiola, 1985
* SALMERÓN, C.; Els Trens del Berguedà : història dels ferrocarrils industrials del Berguedà, 1990
# Ke arteko egunak

Ke arteko egunak (Dies de fum) és una pel·lícula basca realitzada per Antxon Ezeiza el 1989. En el seu temps, va ser la quarta pel·lícula més vista de la història amb diàlegs en basc: va tenir 51.663 espectadors, amb una recaptació de 103.536,43 €.

## Argument

Vint anys després, Pedro Sansinena torna al País Basc. Fa temps que és a Mèxic i hi va anar perquè l'entorn era sufocant. Quan torna a Donostia, troba un món ben diferent, molt diferent del que va conèixer en la seva joventut. Aquesta incapacitat d'adaptació, la seva vellesa i els seus problemes amb l'alcohol el converteixen en una persona solitària i distant. En una ciutat castigada pel conflicte basc, camina d'un lloc a un altre, lamentablement. Comença una relació amb la Lourdes, comença a buscar la família que va deixar fa temps, ara, té una filla pres polític... Però tots els esforços són en va. No aconsegueix reincorporar-se a la societat que va deixar vint anys abans. Algunes de les circumstàncies que se li van fer insuportables segueixen i hi ha altres circumstàncies noves.

## Repartiment

* Pedro Armendáriz Jr.
* Patxi Biskert
* Teresa Calo
* Xabier Elorriaga
* Elena Irureta
* Iro Landaluze
* Elene Lizarralde
* Pilar Rodríguez
* Jose Ramon Soroiz
* Carlos Zabala
* Ikerne Letamendi
* Patxi Ugalde

## Premis

Va obtenir el Premi Sant Sebastià del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1989. Fou la primera pel·lícula en basc que concursava en aquest festival.

## Referències

* ↑ La película vasca “Días de humo” de Eceiza, decepciona en San Sebastián. Magnapax,¿cine del futuro?, La Vanguardia, 21 de setembre de 1989
* ↑ Josu Barambones Zubiria. «Una mirada telescópica al cine en euskera: versiones originales dobladas y subtituladas». Hermēneus: Revista de la Facultad de Traducción e Interpretación de Soria p. 25-59, 2011.
* ↑ Premis del 1989 al web del Festival de Sant Sebastià
* ↑ Ke arteko egunak a Auñamendi Eusko Entziklopedia

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Clau hidrant

Una clau hidrant és una eina manual que s'utilitza per obrir i tancar la clau de pas dels hidrants d'incendi. També serveix per treure o posar els taps de seguretat de les sortides d'aigua dels hidrants.

## Tipus

La forma de la clau hidrant varia en funció del tipus d'hidrant (de columna o de pericó), i també del model d'hidrant que es tracti, que varia segons el país o la zona. Algunes claus hidrant estan dissenyades per a diferents tipus d'obertura, i altres tenen capçals intercanviables per a adaptar-les a la vàlvula d'obertura.
A Catalunya els bombers utilitzen bàsicament 2 claus hidrant:
* Per a l'hidrant de columna, la clau hidrant és de tipus palanca amb 2 capçals, amb quadradet de 30x30 mm, un mascle i l'altre femella.
* Per a l'hidrant de pericó o enterrat, la clau hidrant és de braç llarg, amb capçal de quadradet femella de 25x25 mm, o de 30x30 mm.
A França la clau hidrant és de quadradet femella de 30x30 mm. La clau acostuma a ser multiús (clé tricoise pompier, en francès).
Als Estats Units la clau hidrant (hydrant wrench, en anglès) és pentagonal femella.
* Clau hidrant de columna a Catalunya
* Clau hidrant enterrat a Alemanya
* Clau hidrant a Amèrica del Nord
* Clau hidrant multiús a Luxemburg

## Referències

* ↑ «Activitats bàsiques. Extinció d'incendis i assistència» (en alemany). Oficina Federal de Protecció Civil i Assistència en Cas de Desastres d'Alemanya, 01-08-2005.
* ↑ «Claus d'obertura, accionament i tancament» (en castellà). Anber.
* 1 2 «Hydra Pro clau hidrant profund extensible». Tècnic Bac 112.
* ↑ «Clau per hidrants de columna seca de 3, 4 i 6». Plana Fàbrega.
* ↑ «Clau per hidrants» (en francès). Sides.
* ↑ «Clé tricoise pompier» (en francès). Cle-serrure.fr.
* ↑ «Clau hidrant d'incendis» (en anglès). Fire Hose Direct.
# Riaba

Riaba (antigament Concepción) és una població situada a l'illa de Bioko (antiga Fernando Poo) a Guinea Equatorial, pertanyent a la província de Bioko Sud. La seva població aproximada (2005) és de 1.071 habitants. És situada a la costa sud-est de l'illa, en una badia anomenada de la Concepción a l'època colonial espanyola. Actualment és la capital del Districte de Riaba.

## Història

A principis del segle xvi, concretament en 1507, el portuguès Ramos de Esquivel va realitzar un primer intent de colonització a l'illa de Fernando Poo. Va establir una factoria a l'actual Riaba i va desenvolupar les plantacions de canya de sucre, però l'hostilitat del poble insular bubi i les malalties van posar fi ràpidament a aquesta experiència.
Després de l'arribada en 1778 de l'expedició realitzada per Joaquín Primo de Rivera i el Brigadier Comte d'Argelejos, l'emplaçament va ser fundat en 1779 amb el nom de Concepción pel tinent de fragata Guillermo Carboner. En 1821, el capità britànic Nelly refundà l'establiment, anomenant-lo Melville Bay.

## Referències

* ↑ Ajuntament de Malabo. «Historia de Malabo». Arxivat de l'original el 2008-09-14. [Consulta: 2 abril 2010].
* ↑ Cronología histórica - Año 1779
# Riabiki

Riabiki - Рябики (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 43 habitants. Pertany al districte (raion) de Valuiki.

## Referències

* ↑ «Kasenovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-26. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Инвестиционный паспорт муниципального района «Город Валуйки и Валуйский район» Белгородской области». Официальный сайт Администрации Валуйского района Белгородской области.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 26 març 2022].
# Riera de Canyadó

La riera d'en Canyadó és un curs fluvial intermitent de Badalona. Inicia el seu curs quan s'ajunten a la plana dues rieres més, la de Pomar i la de Montalegre, que tenen el seu naixement a la serralada de Marina. Rep el seu nom de la masia de can Canyadó, situada molt pròxima al curs de la riera. El seu recorregut és de poc més d'un quilòmetre, de l'aiguabarreig a la desembocadura, que actualment no és a la mar sinó al col·lector interceptor subterrani ran de mar que porta l'aigua a la depuradora del Besòs.
La riera va exercir des d'antic com a camí d'accés des de la plana marítima vers la muntanya i el veïnat rural de Pomar, estava controlada amb murs i plàtans i altra vegetació. Durant molts anys va ser un tall en la trama urbana, entre Bufalà i Morera, i presentava un estat de degradació i abandonament. Actualment està canalitzada i un dels seus trams es troba integrat en un parc municipal. El seu darrer tram, entre l'autopista C-31 i la N-II està totalment urbanitzada. Les obres començaren el 1998 i acabaren el 1999, i comportaren la reordenació de la zona, sota un projecte d'Isabel Bennassar Félix. Com un carrer més integrat a la ciutat, apareix al nomenclàtor municipal.

## Referències

* ↑ Villarroya, Joan (Dir.). Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999.
* ↑ Abras, Margarida; Carreras, Montserrat; Nieto, Maria Dolors. Tots els carrers de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 2003, p. 207.
* ↑ «De les rieres a les clavegueres i a la depuradora». Ajuntament de Badalona. Arxivat de l'original el 1 de maig 2021. [Consulta: 1r maig 2021].
* ↑ Àrea Metropolitana de Barcelona - Mancomunitat de municipis. «Parc de la Riera de Canyadó: en el camí de l'aigua», 2010. Arxivat de l'original el 31 d’agost 2017. [Consulta: 23 juny 2013].
* ↑ «Urbanització de la riera Canyadó» (en castellà). Public Space.
* ↑ «Nomenclàtor municipal de 2017» p. 17. Ajuntament de Badalona. Arxivat de l'original el 2017-08-31. [Consulta: 31 agost 2017].
# Julien Maitron

Julien Maitron (Dompierre-sur-Nièvre, 20 de febrer de 1881 - Tourriers, 20 d'octubre de 1972) fou un ciclista francès, professional entre el 1904 i el 1912. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa al Tour de França de 1910.

## Palmarès

* 1909
** 1r a la París-Calais
* 1910.
** Vencedor d'una victòria d'etapa al Tour de França

### Resultats al Tour de França

* 1904. 5è de la classificació general
* 1905. 10è de la classificació general
* 1907. Abandona (12a etapa)
* 1908. Abandona (4a etapa)
* 1909. 11è de la classificació general
* 1910. 9è de la classificació general i vencedor d'una etapa
* 1911. 14è de la classificació general
* 1912. 27è de la classificació general

## Referències

* ↑ Archives départementales de la Nièvre, commune de Dompierre-sur-Nièvre, année 1881, acte de naissance, 5 , vistes 111 & 112/182 (amb esment marginal de la mort)
* ↑ «MAITRON Julien». [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «Welcome to the history of the Tour de France», 23-06-2008. Arxivat de l'original el 2008-06-23. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Julien MAITRON» (en italià). [Consulta: 6 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Julien Maitron a www.sitiodeciclismo.net
# Referèndum constitucional de Corea del Sud de 1975

El 12 de febrer de 1975 es va celebrar un referèndum constitucional a Corea del Sud. El referèndum tenia com a objectiu confirmar l'autenticitat de la constitució, i va ser aprovat pel 74,4% dels votants, amb una participació del 79,8%.

## Resultats

| Opcions | Vots | % |
| Per | 9.800.206 | 74.4 |
| En contra | 3.364.798 | 25.6 |
| Vots en blanc/no vàlids | 239.241 | – |
| Total | 13.404.245 | 100 |
| Electors inscrits/participació | 16.788.839 | 79,8 |
| Font: Nohlen et al. |||

## Referències

* ↑ Dieter Nohlen, Florian Grotz & Christof Hartmann (2001) Elections in Asia: A data handbook, Volume II, p420 ISBN 0-19-924959-8
* ↑ Nohlen et al, p427
# Referèndum constitucional de Belarús de 2022

El referèndum constitucional de Belarús de 2022 es va celebrar a Belarús el 27 de febrer de 2022.
El referèndum va ser ordenat pel president Aleksandr Lukaixenko el gener de 2022. L'objectiu a esmenar la constitució belarussa pretenia consolidar el poder del règim de Lukaixenko després de les protestes massives de 2020 i 2021, que van desafiar el govern de Lukaixenko i van ser reprimides per la policia, amb la detenció de més de 35.000 persones. Els canvis van permetre al president romandre en el càrrec fins a 2035 i van donar poder a l'Assemblea Popular de tota Belarús, un òrgan extraparlamentari dominat pels partidaris del govern. Els canvis també van renunciar a la condició de zona desnuclearitzada de Belarús, permetent que el país albergués armes nuclears per primera vegada des de la caiguda de la Unió Soviètica; els preparatius del referèndum es van produir mentre Rússia acumulava les seves tropes tant a Rússia com a Belarús en el preludi de la invasió russa d'Ucraïna en 2022, i les mateixes eleccions es van celebrar diversos dies després que Rússia iniciés la seva ofensiva militar a Ucraïna.
La Comissió Electoral Central del govern belarús va anunciar que el 65,2% de l'electorat va votar a favor de les esmenes.
El referèndum es va dur a terme en un ambient de repressió; no es va permetre a l'oposició belarussa fer campanya, i les eleccions no es van considerar lliures ni justes. El referèndum va ser denunciat com una farsa per l'oposició belarussa i la seva líder exiliada Sviatlana Tsikhanòuskaia, per la Unió Europea i pels Estats Units.

## Referències

* ↑ Yuras Karmanau, Belarus calls referendum that could strengthen Lukashenko, Associated Press (January 20, 2022).
* ↑ Tony Wesolowsky, Belarus To Vote On Constitutional Changes Seen As Tightening Lukashenka's Grip On Power, Radio Free Europe/Radio Liberty (February 26, 2022).
* ↑ Belarus votes to give up non-nuclear status, Al Jazeera (February 27, 2022).
* ↑ Belarus referendum approves proposal to renounce non-nuclear status - agencies, Reuters (February 27, 2022).
* 1 2 3 Yuras Karmanau, Belarus sheds neutral status in vote critics call rigged, Associated Press (February 28, 2022).
* ↑ Ryhor Astapenia, Belarus’ new dubious constitution, International Politics and Society (March 3, 2022).
* ↑ Belarus: Statement by the High Representative/Vice-President Josep Borrell on the constitutional referendum, European External Action Service.
* ↑ U.S. Envoy To Belarus Says Referendum 'Unmistakably' Linked to Russia's Invasion of Ukraine, Radio Free Europe/Radio Liberty (March 1, 2022).
# Rinotermítids

Els rinotermítids (Rhinotermitidae) són una família de tèrmits (Isoptera). S'alimenten de fusta i poden causar grans danys a edificis o altres estructures de fusta. Se n'han descrit unes 345 espècies i entre elles hi ha plagues importants com Coptotermes formosanus, Coptotermes gestroi i Reticulitermes flavipes.

## Taxonomia

* Família Rhinotermitidae Froggatt, 1897,
** Subfamília Coptotermitinae Holmgren, 1910
** Subfamília Heterotermitinae Froggatt, 1897
** Subfamília Prorhinotermitinae Quennedey & Deligne, 1975

## Referències

* ↑ «Rhinotermitidae - an overview | ScienceDirect Topics». [Consulta: 27 juny 2021].
* ↑ «Family Rhinotermitidae - Subterranean Termites». [Consulta: 27 juny 2021].
* ↑ «ITIS Standard Report Page: Rhinotermitidae». [Consulta: 27 juny 2021].
# Riola Sardo

Riola Sardo (en sard, Arriora) és un municipi italià, dins de la província d'Oristany. L'any 2007 tenia 2.137 habitants. Es troba a la regió de Campidano di Oristano. Limita amb els municipis de Baratili San Pietro, Cabras, Narbolia, Nurachi i San Vero Milis.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Anna Maria Matarangolo | Llista cívica |
# José Manuel Gutiérrez Revuelta

José Manuel Gutiérrez Revuelta (Santander, Cantàbria, 4 de maig de 1988) és un ciclista espanyol, que actualment milita a l'equip Kuwait-Cartucho.es.

## Palmarès

* 2006
** Campió d'Espanya júnior en contrarellotge
* 2012
** Vencedor d'una etapa a la Volta a les comarques de Lugo
* 2016
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Zamora

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Confidencia

Confidencia és una pel·lícula dramàtica espanyola del 1947 dirigida per Jerónimo Mihura Santos i escrita pel seu germà Miguel Mihura. Fou protagonitzada per Sara Montiel.

## Sinopsi

El doctor Barde li fa una confidència al seu amic Carlos Selgas després de rebre un homenatge com al millor cirurgià d'Europa. De jove Barde va cometre un crim, embriagat per la sang que veia diàriament a l'hospital. Va assassinar una dona desconeguda a sang freda a ganivetades, i ho descriu amb tota cruesa. El fet, segons les males llengües, es basava en un cas real ben conegut de l'alta societat madrilenya.

## Repartiment

* Julio Peña... Carlos Selgas
* Sara Montiel... Elena
* Guillermo Marín... Doctor Barde
* José Isbert ... Don Mauricio
* Félix Fernández ... Doctor Elías
* Julia Lagos... Ama del cafè
* José Prada... Doctor Vives
* Antonio Riquelme... Redactor

## Premis

La pel·lícula va aconseguir un premi econòmic de 250.000 ptes, als premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1947.

## Referències

* ↑ Confidencia Arxivat 2020-08-11 a Wayback Machine. a alohacriticon.com
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 57-58

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Confident de la Casa Batlló

El Confident de la Casa Batlló és un moble dissenyat per Antoni Gaudí per a la Casa Batlló cap a 1907 que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya. És un dipòsit de la CasaMuseu Gaudí, Junta Constructora del Temple Expiatori de la Sagrada Família, 1991

## Descripció

Un arquitecte com Antoni Gaudí, que partia de la idea d'obra d'art total a l'hora de concebre la seva arquitectura, difícilment podia establir jerarquies entre les arts. Un capítol brillant i innovador en la seva producció el constitueix el mobiliari. En els conjunts dissenyats per a la Casa Batlló, Gaudí es mostra com un precursor dels dissenys ergonòmics i descobreix la llibertat de projectar trencant amb els repertoris acadèmics i anticipantse, de manera fortuïta, al disseny industrial, com faran altres arquitectes coetanis: Victor Horta, Charles Rennie Mackintosh o Eero Saarinen.
Les cadires de la Casa Batlló plantegen un tipus de seient, inèdit fins a aquell moment, que cerca les formes arrodonides que s'ajustin a la morfologia humana. Executades als tallers Casas i Bardés amb fusta de freixe, presenten formes anatòmiques que semblen modelarse a partir de l'empremta que deixa el cos en seure. Gaudí, així mateix, prescindeix de tota referència d'estil per deixar la forma nua, emfasitzant les vetes i les qualitats texturals de la fusta i deixant de banda els entapissats i les ornamentacions supèrflues, sovint a partir d'estilitzacions florals, que practiquen els decoradors que li són coetanis, com ara Gaspar Homar o Joan Busquets.
En l'àmbit del moble, Antoni Gaudí es va permetre algunes innovacions inusuals com el fet d'incorporar el ferro com a element de subjecció o d'ornamentació. N'és un bon exemple el banc litúrgic de l'església de la Colònia Güell de Santa Coloma de Cervelló, on utilitza la barra de ferro i s'avança a les propostes que anys després faran Le Corbusier, Mies van der Rohe, Walter Gropius o Marcel Breuer. La construcció d'aquest banc litúrgic, de planta trapezial i de dues places individuals, va anar a càrrec del fuster Tomàs Bernat el 1914, i és un dels darrers elements de mobiliari que Gaudí va dissenyar.

## Referències

* ↑ Fitxa de l'obra al web del MNAC.
* ↑ Comentari de l'obra al web del MNAC

## Bibliografia

* DDAA. {{{títol}}}. Florència: MNAC, 2009. ISBN 978-84-8043-198-9.