OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# New Providence (Nova Jersey)

New Providence és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2008 tenia 11.905 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, New Providence tenia 11.907 habitants, 4.404 habitatges, i 3.307 famílies. La densitat de població era de 1.249,3 habitants/km².
Dels 4.404 habitatges en un 37,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,3% hi vivien parelles casades, en un 6,3% dones solteres, i en un 24,9% no eren unitats familiars. En el 21,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,67 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,13.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,3% tenia menys de 18 anys, un 4% entre 18 i 24, un 31% entre 25 i 44, un 23,3% de 45 a 60 i un 15,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 90.964 $ i la renda mediana per família de 105.013 $. Els homes tenien una renda mediana de 72.926 $ mentre que les dones 46.948 $. La renda per capita de la població era de 42.995 $. Aproximadament l'1,3% de les famílies i l'1,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- New Providence». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- New Providence». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# García Álvarez de Toledo

García Álvarez de Toledo és el nom dels següents personatges:
* García Álvarez de Toledo y Meneses (+ 1370), mestre de l'Orde de Santiago i primer senyor d'Oropesa i Valdecorneja;
* García Álvarez de Toledo y Ayala (+ vers 1429), III senyor d'Oropesa, noble castellà
* García Álvarez de Toledo y Saavedra (14??), noble espanyol;
* García Álvarez de Toledo y Carrillo de Toledo (+ 1488), I duc d'Alba de Tormes, militar i polític castellà;
* García Álvarez de Toledo y Enríquez, I senyor de la Horcajada, fill del primer duc d'Alba de Tormes
* García Álvarez de Toledo y Sarmiento (+ 1488), bisbe de Astorga, oncle del primer duc d'Alba de Tormes
* García Álvarez de Toledo y Zúñiga (+ 1510) III marquès de Còria, fill de Fadrique Álvarez de Toledo y Enríquez de Quiñones
* García Álvarez de Toledo y Pimentel-Osorio (1514-1577), IV marquès de Villafranca del Bierzo, marí i polític espanyol
* García Álvarez de Toledo y Mendoza (1579-1649), VI marquès de Villafranca del Bierzo, marí i militar espanyol
* García Álvarez de Toledo y Guzmán (1627-1657), VI senyor de Higares, noble espanyol
# Kyogre

Kyogre és una de les espècies que apareixen a la franquícia Pokémon, una sèrie de videojocs, anime, mangues, llibres, cartes col·leccionables i altres mitjans que va ser inventada per Satoshi Tajiri i ha generat milers de milions de dòlars en beneficis per a Nintendo i Game Freak. Forma part d'una tríada elemental de Pokémon llegendaris, juntament amb Groudon i Rayquaza. Representa l'element aquàtic i, segons la llegenda, té el poder de convocar pluges d'enorme magnitud per a crear mars i oceans.
El nom Kyogre és la romanització del nom japonès, Kaiōga. Aquest nom éstà compost de カイ (kai, "mar") i オーガ, (ōga), "orca")

## Morfologia

Físicament, Kyogre és una balena amb grans aletes amb jeroglífics, i una cua semblant a la de les aus en lloc de la típica cua dels cetacis. No té un gènere determinat. Mentre que Rayquaza simbolitza l'aire i Groudon representa la terra i el foc, Kyogre és la força ancestral dels oceans, i com a tal pot provocar enormes tempestes i inundacions massives. És part del mite de la creació del món en què se situa Pokémon; segons la llegenda, Groudon i Kyogre lliuraren una batalla titànica per crear més terra o més mar, respectivament, fins que finalment Rayquaza els va calmar i cadascun tornà al seu element.
Així, Kyogre i Groudon tenen una relació similar a la del Leviathan i el Behemot de la mitologia jueva. En aquesta mitologia, el Leviatà és el monstre ancestral dels oceans, mentre que el Behemot ho és de la terra. Rayquaza també està basat en el Ziz, una altra criatura d'aquesta mitologia.

## Als videojocs

Kyogre és un Pokémon de la tercera generació, és a dir, va aparèixer per primera vegada als videojocs Pokémon Ruby i Pokémon Sapphire.
Kyogre només apareix a Pokémon Safir, on se'l pot combatre i capturar a la Cave of Origin, i a Pokémon Maragda, on se'l troba a la Marine Cave. També apareix com un dels rivals a derrotar una vegada s'ha completat el mode història a Pokémon Mystery Dungeon.
Kyogre posseeix un nivell d'atac i defensa especials extremament alt, un arsenal de potents moviments de tipus aigua i glaç, i l'habilitat Plugim, que fa que es posi a ploure, fent que els seus atacs de tipus aigua s'enforteixin i els atacs de foc es tornin més dèbils.

## A l'anime

Com a Pokémon Ruby i Sapphire, a Pokémon el Team Aqua prova de despertar Kyogre per a indundar la terra, mentre que els seus rivals del Team Magma intenten desvetllar Groudon. En els episodis Gaining Groudon i The Scuffle of Legends, Kyogre és capturat pel Team Magma per a evitar que el Team Aqua l'utilitzi. Tanmateix, cada equip aconsegueix trobar els seus orbs respectius, i els dos Pokémon comencen a enfrontar-se. Finalment, els plans del Team Aqua són frustrats per Ash Ketchum i Lance, i tant Kyogre com Groudon tornen als seus respectius elements després de declarar una treva.

## Referències

* ↑ «Pokémon Franchise Approaches 150 Million Games Sold» (en anglès). PR Newswire. Nintendo, 04-10-2005 [Consulta: 21 setembre 2020].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Kyogre» (en anglès). Bulbapedia. [Consulta: 16 maig 2013].

## Enllaços externs

* Kyogre a Bulbapedia (anglès)
Espècies de Pokémon :
# Joan de Matera

Joan de Matera, nom seglar Giovanni Scalcione (Matera, c. 1070 - Foggia, 20 de juny de 1139) fou un monjo italià, fundador de l'Orde de Pulsano. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

Giovanni Scalcione va néixer a Matera cap al 1070 en el si d'una família noble rica, molt cristiana. L'exemple dels nombrosos eremites que vivien a muntanyes del sud, dels monjos basilians i la presència d'Urbà II a Matera, en 1093, van desvetllar en el jove el desig d'apartar-se del món i fer vida eremítica: va deixar casa seva; segons la tradició, va bescanviar les seves robes amb les d'un mendicant, i marxà a Tàrent, on treballà pasturant els ramats dels monjos basilians d'Isola di San Pietro. Cercant Déu i va voltar per terres de Calàbria, Sicília, Pulla i visqué un temps a Ginosa, prop de Tàrent. Vivia en ermites o coves, sol i amb la màxima austeritat. A Ginosa començà a predicar i va promoure la restauració de l'església, que es convertí en el nucli d'un convent. Acusat falsament, fou empresonat i més tard alliberat, marxant llavors a Monte Laceno, a les muntanyes d'Irpinia, i al Monte Cognato (Basilicata), on trobà sant Guillem de Vercelli, però aviat tornà a marxar-ne.
A Bari fou acusat d'heretge, per l'austeritat que predicava, i fou salvat pel príncep normand Grimoaldo Alfaranita, que l'alliberà i el deixà anar on volgués. Va tornar a Ginosa i, el 1129, va arribar a San Michele Arcangelo, al Monte Sant'Angelo de Gargano (província de Foggia). En 1130, a l'antic monestir de San Gregorio di Pulsano, que va reconstruir, va fundar una congregació monàstica a la qual donà la Regla de Sant Benet, seguida amb el màxim rigor; en poc temps, la comunitat ja tenia cinquanta monjos. En va ésser l'abat durant deu anys.
Va morir a Foggia (Pulla), on havia anat per difondre la congregació, el 20 de juny de 1139.

## Veneració

Fou canonitzat pel papa Alexandre III el 1177. La seva casa natal, als Sassi di Matera, es transformà en església rupestre, i fou anomenada Purgatori Vell. La seva despulla (els Sacra Ossa, o "sants ossos") es venera a la Catedral de Matera des de 1939, en una urna d'argent. Primer va ésser enterrat al monestir de Pulsano, i el 1830 es va traslladar a una església de Matera.
* Purgatorio Vecchio, edificat sobre la casa natal del sant
* Catedral de Matera
* Monestir de Pulsano

## Vegeu també

* Congregació de Pulsano de l'Orde de Sant Benet

## Enllaços externs

* Vita di San Giovanni da Matera
* Santi, beati e testimoni. "San Giovanni (Scalcione) da Matera"
* Patron Saints Index Arxivat 2006-06-16 a Wayback Machine.
# Mural de Bardia

El mural de Bardia és una pintura creada pel soldat britànic John Frederick Brill just abans de la seva mort als 22 anys, amb pintura negra, sobre la paret interior d'un petit castell situat a la part superior d'un penya-segat amb vistes a la badia de Bardia, a Líbia, durant la Segona Guerra Mundial. Mostra un collage d'imatges que van des dels horrors de la guerra representats per cranis fins als records de la llar de l'artista, rememorats pel vi, les dones i la música.
El mural s'ha degradat amb el pas dels anys, perdent-se la part inferior, i per una gran esquerda de la paret que el travessa de dalt a baix. A l'abril de 2009, uns artistes italians van començar a renovar-lo, omplint les esquerdes i substituint el guix trencat o desaparegut. Van netejar parts del mural eliminant graffitis que li havien dibuixat a sobre i van restaurar algunes de les traces negres de la pintura.
A partir d'unes fotografia presa en els anys seixanta, mentre el mural encara estava bastant intacte, s'observa com originalment mostrava records de Brill de casa seva així com els horrors de la guerra. D'esquerra a dreta es veu la imatge d'un boxejador superposat a un diari, sota el qual hi han bitllets, monedes i un munts de calaveres, que estenen les mans cap a imatges repetides i superposades de dones aparentment nues, les característiques facials de les quals canvien subtilment. Per sobre d'aquestes dones es pot veure la signatura de l'artista i la data 21-4-42, amb més cranis per sobre. La imatge continua, a l'altre costat del que sembla una cortina que separa en dos el mural, amb un piano de cua i una taula per a un àpat aparentment sumptuós, amb molts ganivets i forquilles per un sol plat, i sota la qual es hi han diversos llibres, que segons Lydia Pappas representen les obres de Charles Dickens d'esquerra a dreta: Una història de dues ciutats; Barnaby Rudge; David Copperfield; The Old Curiosity Shop i Els papers pòstums del Club Pickwick. A continuació es troba un director d'orquestra, seguit d'una sèrie de cares d'homes mirant a tres ballarines de ballet, que ballen sobre notes musicals. El mural acaba amb la imatge d'una cara, a la cantonada superior dreta, que mira per una finestra d'una paret de maó, de la qual s'ha especulat que representa al propi artista, o a un familiar esperant la seva tornada a casa.

## Referències

* 1 2 Hutchinson, 2006, p. 206.
* ↑ «BRILL, JOHN FREDERICK». Commonwealth War Graves Commission. [Consulta: 2 febrer 2018].
* 1 2 3 4 «The Bardia Mural, by John Frederick Brill, 21/04/1942.». Temehu.com. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ Donald, Simmonds. «Restoration of Bardia Mural». Arxivat de l'original el 21 de desembre 2019. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ Pappas, Lydia. «Latest Information». Arxivat de l'original el 9 de desembre 2019. [Consulta: 2 febrer 2018].

## Bibliografia

* Hutchinson, Garrie. Pilgrimage : a traveller's guide to Australia's battlefields. Melbourne: Black Inc., 2006. ISBN 9781863953870.
# Hibbing

Hibbing és una població dels Estats Units a l'estat de Minnesota. Segons el cens del 2000 tenia 17.071 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hibbing tenia 17.071 habitants, 7.439 habitatges, i 4.597 famílies. La densitat de població era de 36,3 habitants per km².
Dels 7.439 habitatges en un 27,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,3% hi vivien parelles casades, en un 9,6% dones solteres, i en un 38,2% no eren unitats familiars. En el 33,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,24 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,8% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 24,5% entre 25 i 44, un 23,8% de 45 a 60 i un 19,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.346 $ i la renda mediana per família de 43.558 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.064 $ mentre que les dones 22.183 $. La renda per capita de la població era de 18.561 $. Entorn del 8,1% de les famílies i l'11,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hibbing». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hibbing». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 7 agost 2010].
# Cheryl Lu-Lien Tan

Cheryl Lu-Lien Tan és una escriptora i periodista singapuresa establerta a Nova York. Ha estat membre activa de l'Associació de Periodistes Asiàtics Americans, i ha publicat i coeditat alguns best-sellers.
Nascuda i criada a Singapur, amb divuit anys es va traslladar als Estats Units per estudiar periodisme a la Universitat Northwestern, a Evanston. Com a periodista, ha treballat per al diari Wall Street Journal, la revista In Style i Baltimore Sun, i ha publicat històries en mitjans de comunicació influents, com ara The New York Times, The Paris Review, The Washington Post, Foreign Policy o Newsweek, entre molts d'altres.

## Obra

* A Tiger in the Kitchen (Hyperion, 2011)
* Sarong Party Girls (William Morrow, 2016)
* Singapore noir (Akashic Books, 2014) com a editora
* Anonymous sex (Scribner Books, 2022) com a cocreadora i coeditora

## Referències

* ↑ «Singapore's 'Sarong Party Girls' with Cheryl Lu-Lien Tan | Lesley University» (en anglès). Lesley University. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Five Minutes With... Novelist Cheryl Lu-Lien Tan» (en anglès americà). Ubud Writers & Readers Festival. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ Singh Gee, Alison. «Cheryl Lu-lien Tan’s comic novel barhops through Singapore with the sarong party girls» (en anglès). South China Morning Post, 08-07-2016. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Cheryl Lu-Lien Tan» (en anglès). readersfirst.co.uk. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Hillary Jordan and Cheryl Lu-Lien Tan on the Freedom of Writing Anonymously» (en anglès). Literary Hub, 17-03-2022. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «“A Tiger in the Kitchen,” a memoir by Cheryl Lu-Lien Tan» (en anglès). Washington Post [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «'A Tiger in the Kitchen,' by Cheryl Lu-Lien Tan» (en anglès americà), 06-03-2011. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ Thompson, Eliza. «11 Addictive Books You Can Tear Through in a Weekend» (en anglès americà), 07-07-2016. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ SARONG PARTY GIRLS | Kirkus Reviews (en anglès).
* ↑ «A review of Singapore Noir by Cheryl Lu-Tien Tan» (en anglès). [Consulta: 30 setembre 2022].
# Castell de Senningen

El Castell de Senningen (en luxemburguès: Sennenger Schlass; en francès: Château de Senningen), es troba a 1 km de la vila de Senningen a l'oest de la comuna de Niederanven a uns 11 quilòmetres de la ciutat de Luxemburg en el Gran Ducat de Luxemburg. Avui dia és utilitzat per l'Estat per a reunions oficials.

## Història

Al segle xvii Alexandre Wiltheim, va ser el propietari, pertanyent a una de les famílies més notables de Luxemburg i empresaris de molins de farina i d'oli, ells van ser impulsats pel ràpid creixement de Senningen. Durant el segle xviii, sota la propietat de l'immigrant francès Pierre Bourgeois, les instal·lacions es van convertir en una fàbrica de paper. Després d'un incendi el 1750, el molí va ser renovat i construïda una residència a la vora. La producció de paper va assolir el seu apogeu a mitjan segle xix, quan Jacques Lamort es va fer propietari del molí. Tanmateix, com a resultat de problemes econòmics, el molí es va tancar definitivament el 1882. El mateix any, va ser comprat per Ernest Derveaux qui va demolir el molí i va transformar la residència del propietari al castell neogòtic actual. Derveaux també va agregar un llac amb una font i va realitzar un parc al voltant, amb plantes i arbres ornamentals.
De 1940 a 1944, els nazis van utilitzar el castell com una clínica de repòs per a artistes. El 1952, l'exèrcit de Luxemburg el va utilitzar per a un dels seus batallons, fins a 1968, quan l'Estat ho va convertir en un centre de telecomunicacions. Més tard va ser usat com a centre de conferències amb una sala de premsa i cabines per als intèrprets. Va resultar especialment útil per a reunions organitzades durant les dues presidències de Luxemburg a la Unió Europea de la dècada de 1990. El treball addicional de renovació es va completar en el 2004.

## Referències

* 1 2 «The castle of Senningen». Syndicat d'initiative de la commune de Niederanven'. Arxivat de l'original el 2011-09-16. [Consulta: 6 octubre 2015].
* ↑ «Le château de Senningen: Historique» (en franc`s). Centre de Communications du Gouvernement. Arxivat de l'original el 2015-10-07. [Consulta: 6 octubre 2015].

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg
# Castell de Prats de Balaguer

El Castell de Prats de Balaguer és una edificació defensiva medieval del poble de Prats de Balaguer, de la comuna de Fontcoberta, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
És al sud del poble de Prats de Balaguer, a la partida encara denominada el Castell. És damunt d'un esperó rocós que s'alça a la dreta de la Riberola, uns 400 metres al sud del poble de Prats de Balaguer.

## Història

Des del 962, almenys, i fins a la fi de l'Antic Règim, el castell i el territori de Prats de Balaguer foren possessió de l'abadia de Sant Miquel de Cuixà. Anteriorment, almenys des del 854-855, a més, la villa Balagari fou possessió de Sant Andreu d'Eixalada, el monestir antecessor del de Cuixà. L'any 962, la comtessa Ava llegava a Sant Miquel de Cuixà els seus béns in valle Confluente, in locum quem dicunt Pratos, vel in valle Balagaria. En el document on es reflecteix aquest llegat, i pels topònims esmentats, es veu que els termes d'aquella vall de Balaguer pràcticament coincideixen amb el terme actual de Fontpedrosa. Tanmateix, no és fins al 1267 que surt esmentat el castell: villa et castrum de Pratis de Balagerio.

## Les restes del castell

El castell constava d'un recinte dins del qual es trobava la torre de l'homenatge, quadrada, de 7,4 metres a l'exterior. Un mur que s'anava adaptant al terreny tancava el clos del castell. Es conserven fins a uns 9 metres d'alçada els murs de llevant i de migdia (l'angle és el punt de més alçada conservat). El mur de ponent només fa 1,5 m, actualment. Un mur d'un gruix d'1,3 m, amb una porta, es conserva a l'angle sud-est de la torre, que continua cap al sud. Arriba a uns 3 metres d'alçada, i assoleix uns 13 de llargària. Restes més petites dels altres murs de tancament es troben a l'entorn de la torre. Pel conjunt dels aparells, es pot datar aquest castell en el segle xiii.

## Referències

* ↑ El Castell de Prats de Balaguer en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan; Bolòs i Masclans, Jordi. «Fontpedrosa: Castell de Prats de Balaguer». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «67 - Fontpedrosa». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Fontpedrosa». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Castell de Prades

El castell de Prades era a l'extrem nord-oest de la població de Prades. Actualment en resta poca cosa. Fou abandonat i restà repartit entre diverses cases fet que ara en dificulta molt la interpretació. L'element del conjunt castral més ben conservat ha estat la capella o església de Sant Miquel del castell de Prades, darrerament restaurada. Prades és al centre de les muntanyes del mateix nom, en un altiplà al límit amb la Conca de Barberà, l'Alt Camp i el Priorat.

## Història

Prades o almenys el seu castell té un origen islàmic. Cap al 1090, els àrabs van construir diferents edificacions com ara el castell de Siurana i les muralles de Prades, que l'any 1153 van anar a parar en mans de Ramon Berenguer III durant la conquesta de l'Emirat de Xibràna. L'any 1159 Ramon Berenguer IV, conquerida Siurana, els concedí carta de poblament.
La vila de Prades tingué el seu moment de màxim desenvolupament durant els segles xiii i XIV. El 1200 ja es té referència del mercat de la vila (s'arribaren a celebrar quatre fires de bestiar a l'any). El 1324, Jaume el Just creà el comtat de Prades per al seu fill Ramon Berenguer que el 1341 el permutà al seu germà Pere pel comtat d'Empúries. Al s. XIV hi ha proves d'una comunitat jueva i com a les viles i ciutats més dinàmiques de Catalunya, s'hi establiren ordes mendicants. L'esplendor i influència de Prades no es pot deslligar del fet que fou capital de la batllia reial de les Muntanyes de Prades. El batlle residia habitualment al castell de Prades. (Als territoris de la Corona d'Aragó, abans dels Decrets de Nova Planta, la batllia era l'àmbit de jurisprudència d'un batlle senyorial).
Durant el segle xv la branca lateral de la família reial que posseïa el comtat va entroncar amb la casa ducal de Cardona que en fou la titular a partir d'aquest moment. Posteriorment, mitjançant diversos enllaços matrimonials, el comtat passà a la casa ducal de Medinaceli (1663), casa a la qual pertany en l'actualitat el títol de comte de Prades.
El 1718, durant la guerra de successió, el castell va ser totalment enderrocat. A partir del segle xviii, Prades anà perdent el paper de capital comarcal, tot i que el seu mercat encara era potent.
La vila de Prades és un molt bon exemple d'una forma d'organització urbanística típica de l'època medieval, centrada en un castell, l'església i la plaça del mercat.

## Referències

* ↑ Insa Montava, Josep. Rojals: un poble, un terme, una gent. Cossetània Edicions, 2001, p.24. ISBN 8495684098.
* ↑ Rubert de Ventós, Maria. Places porxades a Catalunya. Edicions UPC, 2006, p.243. ISBN 8483018527.

## Bibliografia

* Catalunya Romànica, vol. XXI El Baix Camp i altres. Enciclopèdia Catalana, 1995, p.231 a 233. ISBN 84-412-2512-5.
# La Passió de La Cava

La Passió de La Cava és una actuació teatral basada en La Divina Tragèdia, representada des de l'any 1956 pels actors i actrius amateurs de l'Associació La Passió de La Cava, a Deltebre. Aquest és un dels espectacles de la cultura popular catalana més emblemàtics i representatius, alhora que l'única Passió del Baix Ebre.
Les Passions són grans obres de teatre popular català a càrrec d'actors amateurs, que tenen per argument els darrers moments de la vida de Jesucrist a la Terra, i especialment, la seva Passió, Mort i Resurrecció. Se'n realitzen en diferents poblacions de la geografia catalana tots els caps de setmana des del primer diumenge de Quaresma, els dies de la Setmana Santa i els caps de setmana després de la Pasqua, en un interval de temps mòbil que sol caure des del mes de març fins al maig. Actualment, l'Associació La Passió de La Cava és membre de la Federació Catalana de Passions.

## Referències

* ↑ «Les Passions membres de la Federació Catalana de Passions» (en català).