OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Palacio Taranco

El Palacio Taranco, ubicat davant la Plaça Zabala, al centre del barri de la Ciudad Vieja, a Montevideo, Uruguai, és un palau erigit durant la primera meitat del segle XX l'estil del qual va rebre la influència de l'arquitectura francesa.
Va ser dissenyat pels arquitectes francesos Charles-Louis Girault i Jules Chifflot León qui també van dissenyar el Petit Palais i l'Arc de Triomf de París. Aquest edifici colonial conté mobles i cortinatges de l'Uruguai i actualment és seu del Museu d'Arts Decoratives de Montevideo. El palau és sovint utilitzat per a reunions entre membres del govern uruguaià.
El palau va ser originalment propietat de la família Taranco Ortíz, els quals van encarregar la construcció de l'immoble el 1907 i es va acabar el 1910. Es va edificar sobre el primer teatre de Montevideo a la zona teatral històrica de la ciutat que havia estat construïda el 1793. El 1943 l'estat uruguaià va comprar la residència i part dels mobles, i va obtenir accés a les seves obres d'art però no va ser fins a l'any 1975 que van ser transferides a l'estat, convertint-se en Marca Històrica Nacional el 1979.

## Museu

El Museu d'Arts Decoratives alberga diverses pintures, escultures, tèxtils, ornaments i mobiliari d'origen europeu. A la planta baixa i al primer pis de l'edifici hi ha mobiliari que va pertànyer a Lluís XV i a Lluís XVI amb fines incrustacions, les obres de Ribera (1591–1652), Teniers (1610–1690), Mierevelt (1567–1641), Van der Helst (1613–1670), Appiani (1754–1817), Pradilla (1846–1921), Zuloaga (1870–1945), i Sorolla (1863–1923); les escultures de Benlliure (1862–1947), Bouchard (1875–1969), Landowski (1875–1961), Vermare (1899–1919), etcètera.
El museu també té una gran col·lecció d'art i arqueologia clàssics al soterrani, com ara artefactes de ceràmica, cristal i bronze, a més de diversos articles relacionats amb el grecoromà i l'Orient Pròxim. El museu també conté col·leccions de tèxtils, des de cortines perses fins a tapissos flamencs, a més de diversos ungüents, olis i perfums.

## Referències

* ↑ Blore, Shawn; Alexandra de Vries, Eliot Greenspan, Haas Mroue, Michael Luongo, Charlie O'Malley, Kristina Schreck, Neil E. Schlecht «Frommer's South America» (en anglès). . Frommer's, John Wiley and Sons, 3, 2003, p. 686–92. ISSN: 0471778974 [Consulta: 6 juliol 2011].
# Zàitsevo (Bélgorod)

* Per a altres significats, vegeu «Zàitsevo».
Zàitsevo - Зайцево (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2016 tenia 77 habitants. Pertany al districte (raion) de Gubkin.

## Referències

* ↑ «Генеральный план Губкинского городского округа». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ «Kladovoye» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-10. [Consulta: 10 març 2022].
# Hawkgirl

Hawkgirl, és un personatge de ficció de còmic de l'univers DC. Aquest personatge no ha estat publicat en català, però la traducció del seu nom seria "Noia Falcó". La seva primera aparició va ser a la tercera història de Flash Comics número 1, publicat el 20 de novembre de 1939, amb data de portada de gener del 1940. Hawkgirl va néixer a l'antic Egipte i va ser maleïda per un sacerdot, que la va condemnar a renéixer cada vegada que es morís, fins a arribar a l'època actual.

## Biografia de ficció

Hawkgirl va néixer a l'antic Egipte, el sacerdot anomenat Hath-Seth, la va condemnar a renéixer, una vegada i una altra, al llarg de tota l'eternitat. Les diferents reencarnacions que ha viscut les ha dedicat a combatre la injustícia emprant la seva arma preferida: la llança. No s'adona dels nombrosos perills als quals s'ha hagut d'enfrontar, ja que per a ella el més important és fer justícia. L'amor de la seva vida és l'Hawkman. Aquest és un príncep guerrer, que com ella, també torna a renéixer quan es mor. Tots dos s'acaben trobant en les diferents vides, s'enamoren, i combaten junts el mal amb les armes del passat.
La seva mare, la Reina Khea, va intentar amb la complicitat del sacerdot Hath-Seth, destruir-los i fer-los presoners per sempre al Món Falcó però gràcies al seu cinturó d'un preuat metall Nth del planeta Thangar, l'Hawkgirl té una força, una resistència i una velocitat sobrehumanes que eviten que això passi. Aquest cinturó posseeix unes propietats poderoses i misterioses, i també li dona la capacitat de volar i de curar les seves ferides de manera molt ràpida.

## Personatges secundaris

La relació dels personatges secundaris és la següent:
* Hawkman, és la parella de la Hawkgirl.
* La Reina Khea, és la mare de la Hawkgirl, és una reina malvada, que regna al Món Falcó. En aquesta dimensió els habitants són uns éssers molt perillosos que es caracteritzen pel fet d'ésser meitat homes i meitat bèsties.
* Hath-Seth, és el sacerdot que la condemna a renéixer una vegada i una altra.
* El lladre Ombra és un enemic.
* El Cavaller Fantasma és un enemic.

## Referències

* ↑ «Flash Comics #1» (en anglès). Grand Comics Database. [Consulta: 28 desembre 2019].
* 1 2 T. Snider, Brandon. DC Comics: La guía definitiva de personajes. TimunMas, Octubre 2013 Pag 252 a 255. ISBN 978-8448008932. (castellà)

## Enllaços externs

* Fitxa del personatge a ¿QUIEN ES QUIEN? DC COMICS. (castellà)
# Sindicat Agrícola de Lilla

Sindicat Agrícola de Lilla és una obra de Montblanc (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Bastits en els anys immediatament posteriors a la guerra civil. Es bastí seguint la tipologia dels edificis agrícoles-industrials de l'època de la Mancomunitat i de la República. D'estructura més simple, el sindicat de Lilla presenta una façana molt senzilla amb un coronament de regust noucentista.

## Referències

* ↑ «Sindicat Agrícola de Lilla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Els Caus (Vacarisses)

Els Caus se situen a la Vila de Vacarisses, s'hi arriba des del nucli urbà a través del camí de l'Obac, abans d'arribar a la casa nova de l'Obac i més o menys entre la carena del Teix i el torrent del Llor. És una continuació de la urbanització homònima del municipi veí de Terrassa.
Començat a urbanitzar a la dècada de 1970-1980, havia estat un tros de vinya pertanyent a la casa Nova de l'Obac, aquesta vinya va caure en desús d'ençà de la plaga de fil·loxera que va arrasar les vinyes a tota Catalunya a principis del segle xx. Malgrat que ha desaparegut qualsevol activitat agrícola a la zona, encara queden restes d'aquella com per exemple el cupot, del qual es conserven les runes. Els cupots eren unes construccions per abocar el raïm un cop veremat, per tal de simplificar les feines de transport cap a la casa de l'Obac. També podem trobar restes d'alguna barraca de vinya feta amb la tècnica de construcció de pedra seca.
En l'actualitat al nucli habitat dels Caus unes 300 persones (any 2007) tenen fixada la seva residència habitual. El nom dels Caus prové dels Caus del Guitard, actualment dintre del terme municipal de Terrassa. Situat entre les cotes 500 i 650 metres sobre el nivell del mar, fa que els Caus sigui el nucli habitat més alt de Vacarisses i un dels més alts de la comarca del Vallès Occidental, on se situa el municipi.

## Entitats

Associació de propietaris dels Caus (Plaça dels Caus s/n)

## Llocs d'interès

* Cupot; situat just a l'entrada dels Caus es troben les restes del cupot.
* Font del Roure Monjo; Es troba al torrent del final del carrer del mateix nom.
* El Teix; Estrany exemplar centenari de teix que es pot trobar al costat de la carena del teix.
* Caus del Guitard; (terme municipal de Terrassa) Surgència intermitent d'aigua que dona nom als Caus.

## Referències

* ↑ Vacarisses, Ajuntament de. «Associació Propietaris Els Caus». [Consulta: 2 abril 2019].
* ↑ Palau, La torre del. «Millores en la seguretat viària del Camí d'Els Caus a Vacarisses | La torre del Palau». [Consulta: 19 abril 2019].
# Ea-mukin-zeri

Ea-mukin-zeri va ser el segon rei de la II Dinastia del País de la Mar, que va regnar també a Babilònia. Només va governar uns mesos durant l'any 1008 aC, segons la Llista dels reis de Babilònia.
Va succeir Simbar-Xipak, i la Crònica Dinàstica diu que "va morir per l'espasa" abans de dir que era un usurpador. La Crònica Sincrònica que anomena quins reis de Babilònia governaven al mateix temps que els reis d'Assíria el fa contemporani de Xamxi-Adad IV, però probablement va ser rei quan governava Aixurrabi II.
La Crònica Dinàstica diu que va ser enterrat a "la maresma de Bit-Hašmar", segurament un territori vora el riu Diyala, quan aquest s'obre pas cap al territori de Namri, una maresma ancestral on era comú enterrar els reis mesopotamis. Aquest costum d'enterrar els reis en llocs humits "a prop de la residència d'Enki" va ser comentat per molts historiadors posteriors, com ara Estrabó i Flavi Arrià a l'Anàbasi d'Alexandre el Gran, on cita a Aristòbul de Cassandria, que descriu una inspecció feta pels grecs a les tombes reials que es trobaven parcialment submergides i rodejades de canyes.

## Referències

* ↑ Grayson, A. Kirk. Assyrian and Babylonian chronicles. Winona Lake, IN: Eisenbrauns, 2000, p. 215. ISBN 9781575060491.
* ↑ Estrabó. Geografia, XVI, 12,2
* ↑ Beaulieu, Paul-Alain «Swamps as Burial Places for Babylonian Kings». Nabu, 53, 1988, pàg. 12-18.
# Thomas Gibson (metge)

Thomas Gibson (24 de novembre de 1915 a Kilbarchan, Escòcia; † 13 de febrer de 1993 a Glasgow) va ser un metge i investigador escocès.
Es va especialitzar en la recerca científica sobre el trasplantament d'òrgans, la immunologia i la cirurgia plàstica.

## Biografia

Va estudiar medicina a la Universitat de Glasgow. El 1938 es va especialitzar en el camp de la cirurgia. Durant la Segona Guerra Mundial, va ser cirurgià en el cos mèdic de l' Exèrcit britànic. Més tars va ser oficial mèdic d'alt nivell a l'Índia. El 1947 va deixar l'exèrcit amb el rang de Major i va tornar a l'Hospital Reial de Glasgow, aquesta vegada com un especialista i consultor de la cirurgia plàstica i maxil·lofacial.
A principis de la dècada de 1960 va ser un dels fundadors del Departament de Bioenginyeria de la Universitat de Strathclyde. El 1972 li van atorgar el reconeixement de doctor honoris causa.
Entre els seus èxits científics, destaca el descobriment el 1942, que el rebuig d'òrgans al·logènics trasplantats, dels òrgans de donants no relacionats amb el receptor, es basa en un complex immune. Això el va portar a col·laborar amb el Premi Nobel Peter Medawar en la immunologia dels trasplantaments.

## Enllaços externs

* Nachruf der Royal Society of Edinburgh Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine. (engl., PDF-Datei; 24 kB)
# Sekiji Sasano

Sekiji Sasano (japonès: 笹野積次) (Fujieda, 1914 - Kawasaki, 26 de març de 2004) és un exfutbolista japonès.

## Selecció japonesa

Va formar part de l'equip olímpic japonès als Jocs Olímpics d'estiu de 1936.

## Referències

* ↑ (japonès)Japan Football Association
* ↑ (japonès)Japan Football Association
# Xavier Sanglas Camps

Xavier Sanglas Camps (Manlleu, 1923 - 28 de juliol de 2017) fou un enginyer, empresari i antic pilot d'automobilisme català. Juntament amb el seu germà Martí, el 1942 fundà a Barcelona l'empresa fabricant de motocicletes Sanglas.
Com a pilot d'automobilisme, el 1955 creà el Club Sanglas (el qual participà en tota mena de curses), es feu soci del Reial Automòbil Club de Catalunya (RACC) i s'incorporà com a pilot a l'Escuderia Barcelona, entitat de la qual arribà a formar part de la directiva. Participà en diverses curses automobilistíques, entre elles el Ral·li de Montecarlo com a copilot d'Antoni Roqué el 1956. Aquell mateix any, guanyà el primer Campionat d'Espanya de ral·lis amb un Alfa Romeo. El 1957 fou campió de Catalunya de ral·lis i tercer al Campionat d'Espanya, a més de guanyar la Copa Montjuïc en la seva categoria i fer-hi la volta ràpida absoluta, amb la qual obtingué el Trofeu Nuvolari. El 2005 rebé el carnet d'or del RACC.

## Referències

* 1 2 «Xavier Sanglas Camps». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ «Sanglas: il·lusió i història d'una moto de Manlleu». naciodigital.cat. Nació Digital, 24-10-2010. [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ Medina, Alex. «Javier Sanglas: "había cola para comprar nuestras motos, llegamos a hacer 3.000 unidades al año"» (en castellà). solomoto.es. Solo Moto, 14-06-2015. Arxivat de l'original el 18 de març 2016. [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «L'inici de l'evolució dels rallies». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 113. ISBN 84-320-6249-9.
# Hawker Sea Fury

El Hawker Sea Fury va ser un caça bombarder britànic dissenyat i fabricat per l'empresa Hawker. Va ser l'últim caça amb propulsió amb hèlix en entrar en servei amb la Royal Navy, així com un dels més ràpids mai produïts en sèrie. Tot i estar en desenvolupament durant la Segona Guerra Mundial no va entrar en servei fins dos anys després del final de la guerra, el 1947. Va ser utilitzat durant la Guerra de Corea on fins i tot pilots britànics van aconseguir abatre un caça de reacció MiG-15. El Sea Fury va atraure comandes internacionals tant per al seu ús des de portaavions com en bases terrestres. Així formà part de les forces aèries d'Austràlia, Burma, Canadà, Cuba, Egipte, Alemanya Occidental, Iraq i Pakistan.

## Especificacions (FB 11)

Dades de Hawker's Tempestuous Finale, Flight International
Característiques generals
* Tripulació: One
* Longitud: 10,56 m
* Envergadura: 11,69 m
* Alçada: 4,84 m
* Superfície de l'ala 26,01 m²
* Pes buit: 4.191 kg
* Pes carregat: 5.602 kg
* Pes màxim d'enlairament: 6.645 kg
* Motors: 1× motor radial de 18 cilindres en 2 files Bristol Centaurus 18, 2.480 cv (enlairament)
Rendiment
* Velocitat màxima: 400 nusos, 740 km/h
* Abast: 609 milles nàutiques, 1.126 km amb combustible intern, 904 milles nàtuiques amb 2 tancs de combustible externs
* Sostre de servei: 35.800 peus
* Ràtio d'ascens: 21,9 m/s
Armament
* Metralladores: 4 canons automàtics Hispano Mk V de calibre 20 mm
* Coets: 12 coet (arma) de 3 polzades (76.2 mm) de diàmetre
* Bombes: 907 kg de bombes

## Referències

* ↑ Harold Skaarup. California Warplanes. iUniverse, 2012, p. 201.
* ↑ Wheeler 1992, p. 87.
* ↑ Brown 1980, p. 97.
* ↑ Flight 1946, p. 394.

## Bibliografia

* Brown, Captain Eric. "Finale Furioso ... The Era-Ending Sea Fury". Air International, Vol. 18, No. 2, February 1980, pp. 82–86, pp. 94–98. issn :0306-5634.
* "Goodly Heritage". Flight International, 10 October 1946. pp. 392–394.
* Wheeler, Barry C. The Hamlyn Guide to Military Aircraft Markings. London: Chancellor Press, 1992. ISBN 1-85152-582-3.
# Sinagoga Hechal Yehuda

La Sinagoga Hechal Yehuda (en hebreu: הגדול בית הכנסת היכל יהודה) també coneguda comunament com la Sinagoga Recanati, és una de les aproximadament 500 sinagogues de la segona ciutat més gran d'Israel, Tel-Aviv. La sinagoga es troba en el carrer Menahem ben Saruq, en el centre de la ciutat, es anomenada de vegades "petxina de mar", ja que per la seva forma s'assembla a una petxina marina, el seu disseny està inspirat en les petxines marines de les costes de la ciutat grega de Tessalònica, que fou la ciutat natal de la família Recanati.La construcció va ser completada en 1980.

## Referències

* ↑ http://www.emporis.com/en/wm/bu/?id=hechalyehudasynagogue-telavivyaffo-israel
* ↑ «Hechal Yehuda Synagogue». emporis.com. [Consulta: 4 febrer 2009].
# Soledad Arribas González

Soledad Arribas González (Valladolid, 14 d'abril de 1933) és una arxivera espanyola que fou directora de l'Arxiu de la Reial Cancelleria de Valladolid.

## Trajectòria

Prové d'una família d'arxivers, doncs els seus pares foren els arxivers Filemón Arribas Arranz i Socorro González de Madrid. Es llicencià l'any 1955 en Filosofia i Lletres a la secció d'Història per la Universitat de Valladolid.
L'any 1957, ingressà al Cos Auxiliar d'Arxius, Biblioteques i Museus, i començà a treballar a les Biblioteques Populars de Valladolid. El 30 d'abril de 1958, ingressà al Cos Facultatiu d'Arxivers, Bibliotecaris i Arqueòlegs i fou destinada a l'Arxiu de la Delegació d'Hisenda i més tard, a la Biblioteca de la Facultat de Veterinària de la Universitat de Lleó l'any 1959.

## Obra

* 1971 – Los fondos del Archivo de la Real Chancillería de Valladolid.
* 1978 – Sección de Planos y Dibujos. Archivo de la Real Chancillería de Valladolid.
* 1998 – Guía del Archivo de la Real Chancilleria de Valladolid. Universidad de Valladolid. ISBN 9788477628378.

## Reconeixements

L'any 2020, s'inclogué dins del projecte “Mujeres Investigadoras en los Archivos Estatales (1900-1970)” per a la descripció arxivística i per a la creació d'un microlloc específic al Portal d'Arxius Espanyols (PARES), desenvolupat entre els anys 2020 i 2023. Aquest projecte ha estat impulsat per la Subdirecció General d'Arxius Estatals, amb l'objectiu de visibilitzar la tasca d'investigació realitzada a Espanya per dones en l'interval 1900-1970 a partir dels registres documentals que es conserven als Arxius de Gestió dels Arxius Espanyols del Ministeri de Cultura (l'Arxiu Històric Nacional, l'Arxiu de la Corona d'Aragó, l'Arxiu General de Simancas, l'Arxiu General d'Índies, l'arxiu de la Reial Cancelleria de Valladolid, l'Arxiu General de l'Administració i el Centre d'Informació Documental d'Arxius).

## Referències

* 1 2 3 «Persona - Arribas González, María Soledad (1933-)». [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «Los fondos del Archivo de la Real Chancillería de Valladolid». Los fondos del Archivo de la Real Chancillería de Valladolid, 1971.
* ↑ «Sección de Planos y Dibujos [Archivo de la Real Chancillería de Valladolid].». Sección de Planos y Dibujos [Archivo de la Real Chancillería de Valladolid]., 1978.
* ↑ «Mujeres Investigadoras en los Archivos Estatales (1900-1970)». Ministerio de Cultura.
# Domicile conjugal

Domicile Conjugal és una pel·lícula francesa de 1970 dirigida per François Truffaut. És la quarta part de la sèrie cinematogràfica de Truffaut sobre Antoine Doinel, composta per un total de cinc pel·lícules. Aquesta entrega segueix Baisers volés (1968) i mostra la vida conjugal del matrimoni format per Antoine (Jean-Pierre Léaud) i Christine (Claude Jade), que esperen un fill.

## Trama

Antoine i Christine s'han casat i viuen en un apartament agradable que els seus pares els han trobat. Ella hi dona classes de violí, mentre ell treballa al pati tenyint clavells per a floristeries. Quan els seus experiments amb agents colorants van malament, ha de trobar una altra feina. Una empresa estatunidenca el contracta per demostrar models de vaixells a clients potencials en un port de maqueta. Christine té un nen, que ella anomena Ghislain, però ell es registra com a Alphonse. A la feina coneix una noia japonesa, que li demana un àpat al seu apartament. Comença una aventura, de la qual Christine s'adona quan troba petites cartes d'amor amagades. Antoine és desterrat del dormitori i finalment es trasllada a un hotel, mentre que Christine fa una vida pel seu compte amb el nadó. L'Antoine, avorrit i inquiet en una existència inútil, no para de telefonar-la i al final probablement està disposada a recuperar-lo.

## Repartiment

* Jean-Pierre Léaud com a Antoine Doinel
* Claude Jade com a Christine Doinel
* Daniel Ceccaldi com a Lucien Darbon
* Claire Duhamel com a Madame Darbon
* Hiroko Berghauer com a Kyoko
* Daniel Boulanger com a tenor
* Silvana Blasi com a dona del Tenor
* Pierre Fabri com l'oficina Romeo
* Barbara Laage com a Monique, secretària
* Billy Kearns com a M. Max
* Claude Véga com l'estrangulador
* Jacques Jouanneau com Césarin
* Danièle Girard com a Ginette, una cambrera
* Jacques Robolles com a Sponger
* Yvon Lec com el vigilant de trànsit
* Marie Irakane com la senyora Martin, una conserge
* Ernest Menzer com l'home petit
* Jacques Rispal com a vell solitari
* Philippe Léotard com a borratxo
* Pierre Maguelon com a amic de Cérasin
* Guy Pierrault com a empleat de SOS
* Marcel Mercier com a persona al pati
* Joseph Merieau com a persona al pati
* Christian de Tiliere com a senador
* Nobuko Mati com a amiga de Kyoko
* Iska Khan com el pare de Kyoko
* Marie Dedieu com a Marie, una prostituta
* Jacques Cottin com a Monsieur Hulot (sense acreditar)

## Recepció crítica

John Simon va escriure que Domicile conjugal "no ofereix cap ofensa ni enlluernament".

## Referències

* ↑ Domicile conjugal, Le Cinematographe
* ↑ Allen, Don. Finally Truffaut. New York: Beaufort Books. 1985. ISBN 978-0-8253-0335-7. pp. 231-232.
* ↑ Simon, John. John Simon: Something to Declare Twelve Years Of Films From Abroad. Clarkson N. Potter Inc., 1983, p. 34.

## Bibliografia

* Joël Magny, « domicile conjugal », Téléciné numéro 166, Paris, Fédération des Loisirs et Culture Cinématographique (FLECC), octobre-novembre 1970, fiche 539, page 16-23, ISSN 0049-3287.

## Enllaços externs

* Ressenya a Criterion Collection per Noah Baumbach (anglès)
# Thomas George Montgomerie

Thomas George Montgomerie (Ayr, Escòcia, 23 d'abril del 1830 - Bath, 31 de gener del 1878) va ser un geògraf britànic. Va participar en el Gran Projecte de Topografia Trigonomètrica de l'Índia com a tinent enginyer reial en els anys 1850. Va ser la persona que va donar nom al K2, la segona muntanya més alta del món, on la "K" fa referència a Karakoram, la serralada en què es troba la muntanya. Malgrat que el pic també fou anomenat Godwin-Austen, en honor del responsable del Projecte d'aquell moment, la denominació K2 s'ha convertit en el nom més emprat de la muntanya, i, avui en dia, és el nom oficial.
Tot i que sovint se li va negar l'accés a la zona i, per tant, a observar la muntanya de ben a prop, la feina feta per Montgomerie ha demostrat ser d'una gran precisió. Les altures calculades dels cims més importants són molt properes a les mesures realitzades en l'actualitat, amb uns mitjans tecnològics molt superiors.
Posteriorment, va estar involucrat en els intents d'estendre l'exploració general de l'Índia al Tibet. El Tibet no formava part de l'imperi Britànic i estava tancat als estrangers, per la qual cosa va emprar i entrenar indis, que van entrar al Tibet disfressats com a tibetans viatgers.

## Enllaços externs

* Redescobrint Nain Singh (anglès)
# Palinurs (infraordre)

Els palinurs (Palinura) són un antic infraordre de crustacis decàpodes pleociemats que incloïa les llagostes i les cigales com a exemplars més coneguts. Segons les darreres actualitzacions de la taxonomia dels decàpodes, l'infraordre Palinura es parafilètic i els seus membres s'han repartit entre els infraordres Achelata i Polychelida.
Les llagostes són bentòniques i es caracteritzen per tenir el perèion lleugerament deprimit i angulós.
A la zona dels Països Catalans només es troben exemplars de les famílies dels poliquèlids (Polychelidae), els palinúrids (Palinuridae) i els escil·làrids (Scyllaridae).

## Sistemàtica

Aquest infraordre se subdividia en 2 superfamílies i 5 famílies:
* Superfamília Eryonoidea De Haan, 1841 (actualment a l'infraordre Polychelida)
** Família Eryonidae De Haan, 1841
** Família Polychelidae Wood-Mason, 1874
* Superfamília Palinuroidea Latreille, 1802 (actualment a l'infraordre Achelata)
** Família Palinuridae Latreille, 1802
** Família Scyllaridae Latreille, 1825
** Família Synaxidae Bate, 1881

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Palinura». [Consulta: 15 setembre 2021].
* ↑ Història Natural dels Països Catalans. Enciclopèdia Catalana. Vol 9, "Artròpodes I", pp. 350.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Polychelida» (en anglès). [Consulta: 15 setembre 2021].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Achelata» (en anglès). [Consulta: 15 setembre 2021].