OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Korla Awgust Kocor

Korla Awgust Kocor (Karl August Katzer, Großpostwitz, 3 de desembre de 1822 - Kittlitz, Löbau, 19 de maig de 1904) fou un compositor i músic sòrab, que va posar la música a l'himne sòrab Rjana Łužica, la lletra del qual és de Handrij Zejler.

## Biografia

Després d'acabar els estudis a l'escola del seu poble el 1838 va marxar al seminari de Bautzen, on es graduà com a mestre i el 1842 començà a exercir a Andrewartha. El 1844 va conèixer Handrij Zejler i plegats van organitzar des del 17 d'octubre de 1845 festivals de música sòraba, on es donà a conèixer el poema i futur himne Rjana Łužica. Posteriorment destacà com a creador del gran cicle oratoris Počasy (Estacions) i de quatre poemes èpics de Zejler. Des de 1852 fins a la seva jubilació el 1888 fou mestre organista de Kittlitz (Löbau). El 1895-1897 fou president del Departament de Música de l'Acadèmia de Ciències de Maćica Serbska, de la que en fou nomenat president honorari el 1895.

## Obres
### Oratoris

* Serbski kwas (El casament sòrab), 1849/50
* Žně (La collita), 1849/83
* Nalěćo (Primavera), 1860
* Israelowa zrudoba a tróšt (Dol i consolació d'Israel), 1861
* Podlěćo (Estiu), 1883
* Nazyma (Tardor), 1886
* Zyma (Hivern), 1889
* So zwoni měr (Campanades de pau), 1891
* Serbski rekwiem (Rèquiem sòrab), 1894
* Wěnc hórskich spěwow (Cicle de cançons de Muntanya), 1860

### Òpera

* Jakub a Kata (Jacob i Caterina), 1871

### Singspiel

* Wodźan (Aquari), 1896

### Instrumentals

* Tres sonatines per a violí i piano, 1850
* Trio de piano, 1873
* Quartet de corda, 1879
* 3 danses nacionals vendes per a piano, 1879
* Serenata per a violí, viola i violoncel, 1889

## Bibliografia

* Frido Mětšk: Kocorowe zawostajenstwo [Das Erbe Kocors]. Bautzen 1971
* Zbigniew Kościów: Korla Awgust Kocor. Bautzen 1972
* Jan Raupp: Sorbische Musik. Bautzen 1979

## Enllaços externs

* Schulmuseum „Korla Awgust Kocor“ a Wartha (alemany)
# Reial Orquestra Simfònica de Sevilla

La Reial Orquestra Simfònica de Sevilla (ROSS) és una orquestra simfònica espanyola, amb seu a la ciutat de Sevilla. Actualment, el director artístic i titular d'aquesta orquestra és John Axelrod. La ROSS té la seu al Teatre de la Maestranza de Sevilla. Pertany a l'Associació Espanyola d'Orquestres Simfòniques (AEOS).

## Història

L'Orquestra va ser fundada el 1990 per iniciativa de l'Ajuntament de Sevilla i de la Junta d'Andalusia, amb el nom d'Orquestra Simfònica de Sevilla. La presentació pública es va fer al gener de 1991, i des de llavors ha esdevingut un referent obligat, i ha aconseguit, a més, una important presència en el panorama nacional i internacional. El seu primer director artístic i titular va ser Vjekoslav Šutej, el qual va exercir el càrrec fins al 1996. El va succeir Klaus Weise (de 1997 a 2000), Alain Lombard (de 2001 a 2003) i Pedro Halffter (de 2004 a 2014). Des de l'any 2014 John Axelrod n'és el director artístic i titular.
El 1995, el rei Joan Carles I li va concedir el títol de Reial.
La gran ductilitat d'aquesta orquestra li permet afrontar una activitat molta variada que inclou, d'una banda, concerts simfònics del repertori tradicional i actual, incloent estrenes d'obres, algunes de les quals són encàrrecs de la mateixa orquestra; i d'altra banda, també ofereix un repertori menys habitual que inclou música de bandes sonores de cinema o música popular. Així mateix, també participa en produccions d'òpera, de sarsuela i de ballet.
L'entitat ha patit darrerament greus problemes de finançament. Amb un pressupost anual al voltant dels set milions d'euros, l'orquestra arrossegava a finals de 2017 un dèficit de 436.000 euros. Aquesta situació va evidenciar una important desavinença entre els dos organismes que la sustenten, la Junta d'Andalusia i l'Ajuntament de Sevilla.

## Enllaços externs

* Web oficial de la ROSS

## Referències

* 1 2 «Historia». Real Orquesta Sinfónica de Sevilla. Arxivat de l'original el 24 de juny 2016. [Consulta: 6 gener 2019].
* ↑ «Real Orquesta Sinfónica de Sevilla». Centro de Iniciativas Culturales de la Universidad de Sevilla. [Consulta: 6 gener 2019].
* ↑ «El futuro de la Sinfónica de Sevilla divide a la Junta y el Ayuntamiento». ABC de Sevilla, 10-05-2017.
# Referèndum constitucional de São Tomé i Príncipe de 1990

El Referèndum constitucional de São Tomé i Príncipe de 1990 va tenir lloc el 22 de d'agost de 1990. Es va votar una nova constitució que introduïa una democràcia multipartidista, per primera vegada des de la independència, així com la limitació del mandat del president a dues legislatures. Fou aprovada pel 95,3% dels votants. Per a l'any següent es van convocar eleccions legislatives i eleccions presidencials

## Resultats

| Opció | Vots | % |
| A favor | 38.100 | 95.3 |
| En contra | 1.852 | 4.7 |
| Nuls/en blanc | 2.381 | - |
| Total | 42.333 | 100 |

## Referències

* ↑ Elections in São Tomé and Príncipe African Elections Database
* ↑ Nohlen, D, Krennerich, M & Thibaut, B (1999) Elections in Africa: A data handbook, p745 ISBN 0-19-829645-2

## Enllaços externs

* Sao Tome 1990. Constitution Writing & Conflict Resolution: Data & Summaries per Jennifer Widner, Princeton University
# Karnabal

Karnabal és una pel·lícula espanyola de comèdia fantàstica dirigida el 1985 per Carles Mira i Franco basada en l'espectacle l' Alè del grup de teatre català Comediants. Fou rodada en català.
El resultat és una pel·lícula amb un univers imaginari on hi cap cinema mut, musical estatunidenc, surrealisme, sarsuela, decorats de cartó pedra, teatre tradicional, costums i personatges populars, tot deformat per l'absurd i l'oníric amb un fort esperit mediterrani. Comediants posen en imatges el seu concepte teatral dels tipus, costums i les festes típiques i populars de la mediterrània en un espectacle ple de llum, color, vitalitat i fantasia.

## Sinopsi

Jaumet avança decididament en cotxe per la carretera quan a la sortida d'un revolt es aturat per un homenet extraordinari que el fa pujar en un globus i el porta a una ciutat de faula, bulliciosa i caòtica. Hi arriba atordit i enmig d'una gran excitació és investit rei pels habitants de la ciutat, que l'exhorten a manar bajanades i coses sense sentit. En Jaumet s'integra en la follia i viu intensament la situació. Aleshores apareix la Bella Dama, amb moltes màscares, per qui sent una passió irrefrenable però a qui no es pot acostar. Finalment, acaba el seu regnat i el poble l'acomiada amb una gran foguera a la plaça on és cremat en efígie. Simultàniament, la Bella Dama, ara transformada en simpàtica velleta, el guia a través del "Llibre dels Somnis" en un viatge fora de l'espai i el temps.
Un altre cotxe apareix a la carretera i se li apareix novament l'homenet extraordinari, i tot torna a començar.

## Repartiment

* Jaume Bernadet
* Jordi Bulbena
* Ramon Calduch
* Montserrat Català
* Angeleta Julián
* Kin-Hua Kuan
* Matilde Muñiz
* Anna Muñoz-Suay
* Quimet Pla
* Andreu Sánchez
Van intervenir membres de la companyia Comediants, però també de La Cubana, Gresca Fresca, Xibeques i El Drac.

## Premis

Prèviament a la seva estrena fou presentada fora de concurs a la 42a Mostra Internacional de Cinema de Venècia. Va guanyar el premi especial del jurat al Fantasporto de 1986 als IV Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya va guanyar el premi al millor llargmetratge i el premi al millor tècnic per la seva intervenció en pel·lícules catalanes per la muntadora Teresa Alcocer i López.

## Referències

* ↑ Àngel Coma Diccionari de llargmetratges: el cinema a Catalunya després del franquisme, pàgina 139
* ↑ Karnabal a esadir.cat
* ↑ Karnabal, Diccionari del Cinema a Catalunya
* ↑ Comas, Àngel. Diccionari de llargmetratges : el cinema a Catalunnya després del franquisme, 1975-2003. 1. ed. Valls: Cossetània Edicions, 2003. ISBN 84-96035-96-4.
* ↑ Karnabal a ccma.cat
* ↑ Els Comediants presentaron su 'Karnabal', una película festiva y libre para la sección de cine joven, El País, 28 d'agost de 1985
* ↑ Fuego eterno, gran premio del Fantasporto 1986, ABC, 18 de febrer de 1986
* ↑ “Karnabal”, mejor largometraje en los premios de cine de la Generalitat, La Vanguardia, 6 de maig de 1986
# Kas

«Kas» té aquests significats:
* Kas (empresa basca), empresa alimentària basca coneguda pel seus emblemàtics refrescos amb sabors de taronja, llimona, poma i bitter
* Kas (equip ciclista), equip de ciclisme en ruta basc que va existir entre 1956-79 i 1986-88
* Skil-Kas-Miko, equip ciclista patrocinat per Kas
* KAS o Koordinadora Abertzale Sozialista, entitat creada el 1975 que aplegava diverses organitzacions del Moviment d'Alliberament Nacional Basc
* Alternativa KAS, programa marc polític de la Koordinadora Abertzale Sozialista i, per extensió, de tota l'esquerra abertzale
* Christopher Kas (Trostberg, Alemanya Occidental, 1980), tennista alemany retirat
# Kasadi

Els Kasadi o Kasabi foren una dinastia local de Mukalla a l'Hadramaut. Governaven al segle xviii; al segle xix el nakib kasadi de Mukalla, davant l'amenaça otomana (els turcs es volien establir al port i ho van provar el 1850 i el 1857) va demanar la protecció britànica (amb cessió del port) que fou refusada. El 1863 i 1873 els britànics van signar tractats amb el nakib per l'abolició de l'esclavatge (l'esclavatge era important i el capità Haines va veure 700 joves nubis a la venda el 1834 en un sol mercat). El 1866 Umar Ben Awadh al-Quaiti, del clan quaiti de la tribu dels yafi, que havia servit a l'exèrcit del nizam d'Hyderabad després del 1830, va tornar a l'Índia i abans del 1878 va aconseguir que els kasabis li venguessin la meitat de Mukalla. El 1878 el nakib amenaçava de cedir la seva meitat a Turquia, França, Itàlia o Zanzíbar o a qui la volgués, excepte els quaiti que dominaven al-Shihr i Ghayl. Finalment els britànics els van pensionar i van enviar al darrer nakib a Zanzíbar i la resta de territoris va passar també llavors als quaiti. El 1902 els territoris units van agafar el nom de sultanat Quaiti de Shihr i Mukalla.

## Vegeu també

* Mukalla

## Enllaços externs

* Worldstatesmen
# Kriek

Kriek és un tipus de cervesa belga, obtinguda mitjançant la maceració i refermentació de guinders, una varietat de cireres més àcides, en una base de làmbic.
El nom prové de la paraula flamenca per a aquest tipus de cirera (kriek), tradicionalment s'utilitzaven Schaarbeekse krieken, una varietat rara originària de Schaarbeek. Com aquesta varietat s'ha tornat més difícil de trobar, alguns cervesers les han reemplaçades per altres varietats de guinders (ja sigui parcialment o totalment), de vegades procedents d'altres països.
Tradicionalment, és una cervesa de fruita feta en cerveseries al voltant de Brussel·les utilitzant la cervesa feta amb estil Làmbic, a la qual s'agreguen guinders. La làmbic és una cervesa agra i seca, fermentada espontàniament amb llevat aerotransportat que només viu a la vall del Zenne, als afores de Brussel·les. Una kriek tradicional a base de làmbic és també més o menys seca. Durant la seva elaboració, les cireres maceren durant un període de diversos mesos, causant un refermentació de les sucres addicionals. Normalment no queda gens de sucre al final de la fermentació, per la qual cosa s'obté un sabor afruitat sense dolçor. Posteriorment es passa per un altre procés de maduració després de retirar les cireres.
Alguns cervesers més industrials han agregat sucre al producte final, a fi de fer-la menys agre i més accessible a un públic més ampli. També per facilitar una producció industrial més uniforme, utilitzen suc de cirera i la cervesa es deixa madurar durant períodes molt més curts. Aquests productes industrials força dolços semblen més un còctel de cervesa. La veritable cervesa de fruita cert té un gust fruitós però mai dolçàs, com que la majoria dels sucres de la fruita afegida es fermenten.
La Framboise o Frambozenbier és una cervesa relacionada, però menys tradicional que la cervesa Kriek, en la qual s'utilitzen gerds. La Kriek també està relacionada amb la gueuze, que, si bé no és una cervesa fruitera, està també basada en la refermentació de cervesa làmbic. Algunes cerveseries, com Liefmans, fan cerveses de cireres basades en la cervesa oud bruin en lloc de làmbic. Tenen un sabor molt diferent de la kriek feta amb làmbic.

## Referències

* ↑ Shepard, Robin. The Best Breweries and Brewpubs of Illinois: Searching for the Perfect Pint. U of Wisconsin P, 2003, p. 314. ISBN 978-0-299-18894-8.
* ↑ Clerget, Michel «Bruxelles, baroque ou intimiste» (en francès). L'Humanité, 06-11-1999 [Consulta: 6 gener 2010].
* ↑ Jackson, Michael. The Simon Schuster Pocket Guide to Beer. Simon and Schuster, 1997, p. 80. ISBN 978-0-684-84381-0.
# Regió del Carcí

El Carcí (en occità Carcin, en francès Quercy) és una regió històrica d'Occitània que avui forma el departament de l'Òlt, situada geogràficament al marge oriental del Massís Central. La capital és la ciutat de Caors. Els habitants d'aquesta regió són els carcinòls en occità. És dividida en dues zones:
* L'Alt Carcí, que comprèn les plataformes del Juràssic superior, anomenades els Causses Aquitans o Petits Causses. Les principals ciutats són Caors i Fijac.
* El Baix Carcí, que transcorre pels cursos inferiors dels rius Avairon i Tarn i és format per plataformes estretes que separen les valls paral·leles dels dos rius. Les principals ciutats són Montalban i Moissac.

## Història

La regió fou poblada pels gals cadurcs i després per romans, visigots i francs. Fou el centre del bisbat de Caors un amb seu a Caors. En temps dels carolingis va esdevenir el comtat de Carcí, que en el segle x fou tributari del comtat de Tolosa. Després de la croada albigesa, pel tractat de París (1259) entre França i Anglaterra, passà a mans anglesos, i restà en disputa entre ambdós països. El 1360 passà a Anglaterra per l'acord de Brétigny, i el 1443 fou incorporada definitivament a França; després formà part del governament de Guiena fins que el 1790 constituí el departament de l'Òlt.

## Parc natural del Carcí

El parc natural Causses du Quercy, creat l'any 1999, s'estén per 175.717 hectàrees i reuneix 97 dels 340 municipis de l'Òlt. El territori està format per 3 ambients geològics: el causse, les valls i el Limargue, a l'est, amb una important xarxa hidrogràfica. És aquesta xarxa la que forma la multitud de coves i avencs. Les cavitats subterrànies acullen vuit espècies rares i vulnerables de ratpenats. Les 5 valls de Lot, Célé, Vers, Ouysse i Alzou són vistes per cornises on nidifiquen grans ocells rapinyaires com el falcó pelegrí i l'àguila. Les ribes d'aquests rius afavoreixen el desenvolupament d'orquídies salvatges, narcisos i petites falgueres "ophioglossus" o "llengües de serp". Als brucs de ginebre hi viuen l'ocell limícola, i el llangardaix ocel·lat, que pot arribar als 60 a 80 cm de llarg i és el més gran d'Europa. El parc natural acull també l'última zona de la França metropolitana (excloent les zones muntanyoses) lliure de qualsevol contaminació lumínica, coneguda com el triangle negre del Carcí.

## Reserva natural nacional d'interès geològic del departament de l'Òlt

La Reserva Natural Nacional d'Interès Geològic del departament de l'Òlt es va crear l'any 2015 per garantir la protecció contra l'espoli de fòssils de diversos milions d'anys que es van trobar a les antigues mines de fosfat.

## Vegeu també

* Guiana
* Occitània
* Parçan

## Enllaços externs

* «Regió del Carcí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Regió de les Sabanes

La regió de les Sabanes és la regió més septentrional de Togo. La seva capital és Dapaong i Mango és una altra ciutat destacada. El 2010 tenia 828.224 habitants (329.144 el 1981).
La regió de les Sabanes de Togo fa frontera amb els següents territoris: la regió de la Kara, al sud, de Togo, amb la regió septentrional, al sud-oest i la regió Superior Est, a l'oest, de Ghana; amb les províncies burkineses de Boulgou, Koulpélogo i amb Kompienga, al nord; i el departament d'Atakora, de Benín, a l'est.

## Prefectures

La regió de les Sabanes està subdividida per les prefectures de Kpendjal, Oti, Tandjouaré i Tône.

## Referències

* ↑ «Regions of Togo». Statoids. [Consulta: 6 febrer 2015].
Plantilla:Regions de Togo
# Regió del Draa

La regió del Draa és una tradicional regió i província històrica marroquina que s'estén pels dos costats del riu Draa, durant uns 200 km, en sentit nord-oest cap a sud-est, entre Agdz i el colze del riu. Tradicionalment, està dividida en vuit districtes o comarques que corresponen a zones de la vall separades per muntanyes; de nord a sud són: Mazgita, Ayt Saddrat, Ayt Zarri, Tinzulin, Tarnata, Fazwata, Ktawa i Mhammid. La regió és poblada per amazics i gent de pell fosca dividits en els abid (antics esclaus portats del sud) i haratin (de pell negra però ètnia no negroide, possibles descendents dels primers habitants de la regió); alguns amazics són de religió jueva.
Regió productiva al mig de zones desèrtiques, va tenir una història agitada. Fins al segle x, sembla que hi va predominar la religió jueva, però a la primera meitat del segle ix hi fou portada la religió musulmana per un descendent del fundador de Fes. Al segle x, la regió va quedar en poder de la dinastia amaziga zenata dels Maghrawa, amb capital a Sigilmasa. Fou la base de suport dels almoràvits per a la seva penetració al Marroc, i en destaca la fortalesa de Zagora. Va passar després als almohades i als marínides. Al segle xiii, s'hi van introduir els àrabs Makil, que van exercir una virtual sobirania.
Al segle xvi, fou el lloc d'origen de la dinastia xerifiana dels Sàdides i fou el lloc de sortida de l'expedició al Sudan del soldà Mansur (1591). Mercès al comerç amb Gao i Tombuctu, va gaudir de prosperitat al segle xvii. Encara que va quedar nominalment sota el control dels soldans alàwides, la confraria religiosa dels Nasiriyyun hi va exercir un domini teocràtic a partir de la segona meitat del segle xvii, amb centre a la zawiya de Tamgrut i, quan Focauld va visitar la regió, el 1884, era un estat virtualment independent.
El 1930, hi van entrar els francesos, però el territori no fou dominat totalment fins al 1932, tot i que hi va haver pocs combats.

## Bibliografia

Ch. de Focauld, Reconaissance au Marroc, París 1988.
# Resolució 2329 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2329 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 19 de desembre de 2016. El Consell va ampliar els mandats de set jutges i del fiscal del Tribunal Penal Internacional per a l'antiga Iugoslàvia fins al 30 de novembre de 2017. Es preveia que tots els processos legals al tribunal acabessin en aquell moment.
Rússia va reiterar els retards en els plets del Tribunal de Iugoslàvia, que han estat arrossegant des de fa alguns anys. Aquesta resolució expressa clarament que aquesta seria l'última extensió.
Pel 29 de novembre de 2017 el tribunal completarà efectivament el seu treball, i acabarà així després de vint-i-cinc anys. Alguns casos han estat traslladats al Mecanisme Internacional Residual per als Tribunals Penals, i continuarien allí.

## Contingut

El TPIAI havia acordat completar el seu treball abans del 30 de novembre de 2017. A petició del president del tribunal, els mandats dels jutges es van ampliar per última vegada. Per tant, els següents magistrats van veure prorrogar el seu mandat fins al 30 de novembre de 2017, o fins que el seu cas actual hagués acabat si fos anterior:
* Carmel Agius
* Liu Daqun
* Christoph Flügge
* Theodor Meron
* Bakone Justice Moloto
* Alphons Orie
* Fausto Pocar
El belga Serge Brammertz va ser reelegit com a fiscal del tribunal. El mandat del jutge Carmel Agius com a president del tribunal també es va estendre fins al 31 de desembre de 2017, o fins que un mes després de l'últim cas si es tancava abans.

## Referències

* 1 2 Nacions Unides. «SC extends terms of former Yugoslavia tribunal judges, reappoints residual mechanism prosecutor», 19-12-2016.
* ↑ Nacions Unides. «Briefing SC, former Yugoslavia Tribunal president expresses pride in closing down court by end of 2017», 06-12-2017.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2301 a la 2400 (2016 - 2018)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 2323 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2323 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 13 de desembre de 2016. El Consell va ampliar el mandat de la Missió de Suport de les Nacions Unides a Líbia (UNSMIL) fins al 15 de setembre de 2017.

## Context

Rússia va manifestar que hauria preferit una extensió de només sis mesos donat el lent progrés a Líbia i en previsió del retorn de la UNSMIL al país, i va considerar que altres països eren massa optimistes respecte a la situació. En canvi, països com el Regne Unit, els Estats Units i França van destacar la importància d'una comunitat internacional unida per donar suport a Líbia.

## Contingut

La situació humanitària a Líbia va continuar empitjorant. Hi havia hagut diverses reunions de països, organitzacions internacionals i autoritats líbies, expressant el seu suport continu a Líbia i al seu govern d'acord nacional per promoure el procés polític i la transició democràtica. També es va decidir augmentar la producció de petroli, de manera que hi havia diners per satisfer les necessitats de la població.
El mandat de la missió de la UNSMIL es va estendre fins al 15 de setembre de 2017. La missió havia de recolzar, entre altres coses, al govern libi, el procés polític i l'assistència humanitària. La missió també havia d'ajudar amb el control del tràfic d'armes al país.

## Referències

* 1 2 Nacions Unides. «SC authorizes nine-month mandate extension for UN support mission in Libya», 13-12-2016.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2301 a la 2400 (2016 - 2018)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Ricardo Paseyro

Ricardo Paseyro (Mercedes, 1925 - París, 5 de febrer de 2009) va ser un escriptor, poeta i diplomàtic francouruguaià.

## Biografia

Com a diplomàtic, va ser l'ambaixador de l'Uruguai a França durant quinze anys.
El 1974, després del cop d'estat del llavors president Juan María Bordaberry Arocena, Ricardo Paseyro és destituït pels militars. Immediatament després, obté la nacionalitat francesa i decideix traslladar-se a París.
Col·labora amb Le Figaro i les revistes La Parisienne, Les lettres françaises, L'Aurore, i és cap de redacció de Contrepoint (revista cofundada amb Patrick Devedjian). Tot i així, Ricardo Paseyro s'expressava millor en castellà que no pas en francès.
Va ser seguidor del seu compatriota Jules Supervielle, a qui li va dedicar una biografia. També va ser amic del periodista Jean Ferré, i va participar en algunes emissions de Ràdio Courtoisie.

## Obres

* Le Mythe Neruda, assaig, Edicions de L'Herne, 1971
* Taïwan clé du Pacifique: Vues sur la Chine nationaliste, Presses universitaires de France, 1986, reimprès el 1998 ISBN 2-13-039773-5
* Éloge de l'analphabétisme, à l'usage des faux lettrés, Robert Laffont, 1984 ISBN 2-221-05727-9
* Poésies/Poesías: choix de poèmes (1950-1980), Edicions Le Temps qu’il fait, 1998 ISBN 2-86853-137-7
* L'Espagne sur le fil, Robert Laffont, 1976 ISBN 2-221-03423-6
* Jules Supervielle, le forçat volontaire, Edicions Le Rocher, 1989 ISBN 978-2-268-00591-1
* Dans la Haute mer de l'air, et Mortel amour de la bataille, traducció del castellà (Uruguai) per Yves Roullière, Edicions de Corlevour, 2003 ISBN 2-9518605-5-2
* L'âme divisée, traducció del castellà (Uruguai) per Yves Roullière, Edicions de Corlevour, 2003 ISBN 2-9518605-6-0
* Toutes les circonstances sont aggravantes: Mémoires politiques et littéraires, Edicions Le Rocher, 2007 ISBN 978-2-268-06233-4

## Referències

* ↑ Guy Debord, Correspondance, volume 7, Fayard, 2008

## Enllaços externs

* Breu ressenya biogràfica de Ricardo Paseyro Arxivat 2008-11-18 a Wayback Machine. (francès)
* Article sobre un llibre de Ricardo Paseyro Arxivat 2012-01-12 a Wayback Machine. (portuguès)
* Poemes online (castellà)