OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pudelpòinter

Pudelpòinter és una raça especialment versàtil de gos de caça. Es tracta d'una raça a partir d'un encreuament entre el caniche (púdel) alemany i el pòinter anglès.

## Aparença

El pes de la raça es troba entre 20 i 30 kg i la seva altura fins a les espatlles entre 53 i 66 cm, i el seu mantell sol ser de color fetge, nou i ocasionalment negre amb un pèl dur, tes i dens que muda poc.

## Història

El 1881 un criador alemany, el Baró von Zedlitz, va començar a treballar per produir el seu gos de mostra, rastreig i cobrador ideal, tant com a gos d'aigua com per a la caça a terra.
A partir de set caniches seleccionats i més de 100 pòinters diferents, va desenvolupar el pudelpòinter. El primer semental va ser Tell, un pointer anglès que va pertànyer al Kàiser Frederic III de Prússia i la primera femella, una gossa caçadora caniche de nom Molly i que va pertànyer a Hegewald, un conegut escriptor de novel·les amb gossos de caça.
L'objectiu era produir un gos fàcil d'entrenar, intel·ligent i al que li encantés l'aigua i el cobrament de preses, com el poodle i al qual se li afegís un gran desig de caça amb un gran instint i un olfacte excel·lent, com el pòinter anglès, sent a més una gran companyia a casa.
La raça caniche tenia una genètica més forta, així que van haver d'utilitzar-se molts més pòinters per aconseguir el gos equilibrat desitjat. Es va utilitzar una mescla d'11 caniches i 80 pòinters durant els primers 30 anys per aconseguir resultats òptims.
La raça s'introdueix a Nord-amèrica el 1956 gràcies a Bodo Winterhelt, qui fins avui ha estat un dels màxims mantenedors de l'estàndard de la raça. El seu Winterhelle Kennel va ser el fundador de la raça a Nord-amèrica. El 1977 Winterhelt va fundar el Pudelpointer Club of North America al Canadà.
Aquest gos és un animal de companyia, no obstant això està començant a guanyar notabilitat entre els caçadors pel seu baix preu. A Alemanya el seu estàndard és molt rígid i ha de passar un test en camp i aigua per ser reconegut oficialment com a Pudelpòinter.

## Enllaços externs

* Web oficial Pudelpointer Breed Club (Verein Pudelpointer)
* Web oficial Pudelpointer Club of North America
* Web oficial North American Pudelpointer Alliance
* Canadian American Pudelpointer Association Arxivat 2021-01-24 a Wayback Machine.
# Joaquim Danés i Llongarriu

Joaquim Danés i Llongarriu (Olot, 1923-2001) fou un metge i escriptor català. Fill del metge i historiador olotí Joaquim Danés i Torras, exercí de metge com el seu pare. Es donà a conèixer com a escriptor col·laborant periòdicament a la premsa local. És autor del llibret Els nostres morts i els nostres cementiris (1963) - que recull diverses notes històriques sobre els antics i actuals cementiris d'Olot - i les memòries Del carrer de la Proa a l'examen d'estat. Com a traductor, feu una versió al català de la sarsuela nadalenca El Nacimiento del Salvador, o la Redención del Esclavo, d'Antoni Molins i Gelada i Ignasi Rubió.
En la seva vessant política i catalanista, fou regidor de l'Ajuntament d'Olot per Esquerra Republicana de Catalunya durant els anys 1979-1983.

## Obra

* 2004 - Del carrer de la Proa a l'examen d'estat: memòries ISBN 8493262447
* 1985 - Danésjordi. Fotografies: Joan Iriarte i Ibarz. ISBN 8486147301
* 1980 - Els pastorets d'Olot: sarsuela nadalenca en quatre actes i en vers. En lliure versió catalana de Joaquim Danés i Llongarriu.
* 1978 - Les timbes "dels Catòlics"
* 1969 - Una breu història de les institucions sanitàries olotines
* 1965 - L'església de la Mare de Déu del Tura d'Olot. Basat, principalment, en un treball inèdit del seu pare, Joaquim Danés i Torras
* 1963 - Els nostres morts i els nostres cementiris.

## Bibliografia

* 1992 - Per carrers i places: amb Joaquim Danés i Llongarriu. Fotografies: Pep Callís; textos:Jordi Pujiula.
* 1981 - Joaquim Danés i Llongarriu: un passeig pel cementiri. Joan Manuel Puigvert

## Referències

* ↑ http://www.revistadegirona.cat/recursos/2007/0242_096.pdf PDF
* 1 2 les memòries de Joaquim Danés, metge olotí
* 1 2 http://www.revistadegirona.cat/recursos/1996/0175_084.pdf PDF
* 1 2 Portal de Biblioteques Departament de Cultura. Generalitat de Catalunya.
* ↑ Danésjordi a Google Books
* ↑ Fitxa al Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya
* ↑ Els nostres morts i els nostres cementiris a Google Books
* ↑ http://www.diaridegirona.cat/cultura/2560/pep-callis-perdua-sentida/177620.html
# Cascades Wapta

Les cascades Wapta són unes cascades situades al Parc Nacional de Yoho, a la Columbia Britànica (Canadà). Són les cascades més grans del riu Kicking Horse, amb 30 m d'alçada i 150 m d'ample. El seu flux mitjà pot arribar als 254 m³ / s.
El seu nom prové d'una paraula nakoda que significa «riu».

## Aparició en pel·lícules

Le Ruffian (1983) - Actors; Lino Ventura, Bernard Giraudeau, Claudia Cardinale, Beatrix Van Til, Pierre Frag.

## Referències

* ↑ Waterfalls of the Pacific Northwest: Wapta Falls
* ↑ «Wapta Falls at Berkeley». Arxivat de l'original el 2008-04-04. [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ Waterfallswest.com: Wapta Falls
* ↑ Wapta Falls al BC Geographical Names Information System
* ↑ «Waterfalls of the Northeastern United States: Wapta Falls». Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 25 agost 2018].

## Vegeu també

* Llista de cascades
# Cascades Wallaman

Els Wallaman Falls és una cascada important per la seva caiguda lliure de 268 metres, la més alta d'Austràlia. La gorga al final de la cascada és de 20 metres de profunditat.
La cascada està formada per un afluent del riu Herbert, Stony Creek, que es precipita sobre un cingle de la Serralada Seaview. La història geològica de la formació es remunta a uns 50 milions d'anys, quan l'aixecament del talús continental en aquesta regió va donar lloc a l'ancestral riu Herbert per canviar el seu curs cap a l'oest a partir d'aquest. Com a resultat d'això es va començar a tallar a través de l'elevat substrat igni en ruta cap a la seva desembocadura al Mar del Corall. La gola produïda per aquesta acció erosiva a poc a poc es va retirar cap a l'interior al llarg del curs del riu Herbert, i en el procés va causar finalment va fer que els afluents com a Stony Creek siguin suspesos, formant la cascada.
El 23 de maig de 2010, un saltador BASE de 49 anys va morir durant un accident en el salt.

## Referències

* ↑ «Wallaman Falls, Girrigun National Park». Environment & Resource Management. Queensland Government. Arxivat de l'original el 2011-03-14. [Consulta: 11 febrer 2010].
* ↑ «Basejumper dies in north Queensland». Sydney Morning Herald. Fairfax Media, 23-05-2010 [Consulta: 23 maig 2010].

## Vegeu també

* Llista de cascades
* Llista de cascades d'Austràlia

## Enllaços externs

* World Waterfalls site - Wallaman Falls Arxivat 2010-12-01 a Wayback Machine.
* Australian government page about Lumholtz National Park Arxivat 2009-01-06 a Wayback Machine.
# Cascades Wannon

Les cascades Wannon són unes cascades situades al comptat Southern Grampians, aproximadament 19 km a l'oest de Hamilton, a l'oest de Victòria, Austràlia.
Les cascades pertanyen al riu Wannon, que neix al Parc natural dels monts Grampians.

## Localització i característiques

Les cascades apareixen de sobte després d'anar cap a l'oest per les planes suaument ondulades de lava. L'aigua cau des d'un cingle de lava de basalt cap a una gran piscina des d'uns 30 m d'altura. A la temporada humida hivernal, poden ser espectaculars i, al final de l'estació seca d'estiu, es poden reduir a un simple raig d'aigua. A sota de les cascades hi ha una vall estreta de parets escarpades, a on l'aigua passa a través de grans blocs que han caigut des dels costats. L'estreta vall es va erosionar a mesura que les cascades es van retirar aigües amunt a conseqüència de la debilitació d'un suau llit de sediments que jeu sota el basalt dur.
Al costat de les cascades hi ha una reserva lúdica amb zones de pícnic i algunes senyals d'indicació, i una gran reserva natural que té vegetació nativa i algunes àrees desordenades que han estat replantades amb vegetació nativa.

## Referències

* ↑ Cheng, Johnny T. «Wannon Falls». World of Waterfalls. [Consulta: 17 novembre 2014].
* ↑ «Wannon & Nigretta Waterfalls». Visit South Grampians. Shire of Southern Grampians. [Consulta: 17 novembre 2014].
* ↑ Grimes, Ken. «Wannon & Nigretta Falls». Hamilton Field Naturalists Club, 01-06-2005. Arxivat de l'original el 11 de març 2018. [Consulta: 17 novembre 2014].
* ↑ Bird, Rod. «HFNC tree-planting & weed control work at Wannon Falls Scenic Reserve». Hamilton Field Naturalists Club, 01-11-2011. Arxivat de l'original el 29 de novembre 2014. [Consulta: 17 novembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de cascades
* Llista de cascades d'Austràlia

## Enllaços externs

* Shire of Southern Grampians (anglès)
* «Dundas Tableland Precinct: Wannon Falls». Visit South Grampians. Shire of Southern Grampians. (anglès)
# Castell Palau de Zayd Abu Zayd

El castell palau de Zeit Abu Zeit és un monument històric de la vila d'Argeleta, a la comarca de l'Alt Millars (País Valencià). També rep el nom de Torres del palau del Marquès d'Argeleta.
La construcció és d'origen medieval, ubicada al bell mig de la vila, sobre una cornisa de roca, en vista del riu Vilamalefa. El seu nom fa referència al rei moro Zayd Abu Zayd, que va esdevindre senyor feudal cristià d'aquestes contrades durant la conquesta de Jaume I.

## Descripció

En resten dues torres de l'antic castell palau emmurallat, una de rectangular i l'altra de circular. La de planta rectangular té quatre alçades i està rematada amb merlets sobre cornises. És de maçoneria, amb els cantons reforçats amb carreus. Té diverses finestres de forma rectangular, amb dintell de pedra; una altra té arc rebaixat de maons. Aquesta torre es va reformar el 1881.
Per la seua banda, la de planta rodona, de major altura que l'anterior, té un accés a la primera planta per una porta de carreu amb arc de mig punt. A la porta hi ha una inscripció àrab sobre la pedra. És de maçoneria; les finestres són rectangulars, amb espitlleres, i té merlets al remat. Estava comunicada amb el palau per un pont llevadís a l'altura del primer pis. Avui dia, s'empra com a museu etnològic.
Les torres es van restaurar l'any 1986. A finals de la dècada dels 90, hi va tindre lloc una altra actuació per consolidar i adequar el conjunt arquitectònic.
El palau va ser enderrocat el 1942, i la seua fusta es va emprar en l'església de Sant Pere del Grau de Castelló. Actualment, el seu espai entre les torres està ocupat per un jardí.

## Referències

* Aquest article pren com a referència el text del Bé d'Interés Cultural incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana.
* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2291.
# Joaquim Llopis i Rius

Joaquim Llopis i Rius (Gelida, 1902 - 1955) va ser un músic, violinista i director i fundador de corals.

## Biografia

Amb deu anys inicià els seus estudis musicals de la mà de mossèn Carreras, vicari de Gelida; continuà la seva formació amb Francesc Peracaula (solfeig) i amb el director de l'orquestra Els Escolans, Antoni Torelló i Romeu (violí). Completà la seva formació amb mestres del Conservatori Municipal de Música de Barcelona, on s'examinà de violí. L'any 1919 es va incorporar a l'Orquestra Els Nois d'Olesa. El 1928 creà l'Orfeó Gelida, que debutà el 22 de juliol i que es mantingué fins al 1935. Del 1934 al 1936 dirigí la Coral Artesans de la seva vila natal; a més, dirigí les corals del Masnou i de Castellar del Vallès. Llopis compaginà la seva dedicació al cant coral amb la d'instrumentista, i va ser violí concertino de l'Orquestra del Liceu; també tocà a l'orquestra Els Escolans, de Sant Sadurní d'Anoia, i a l'Orquestra Planas de Martorell. Posteriorment fundà l'orquestra Euterpe Club.
En les seves darreries es dedicà a l'ensenyament de la música, activitat que feia als Lluïsos, i a donar classes de violí a Gelida. En homenatge, la seva població natal li dedicà un carrer del Barri del Funicular.
El seu germà Josep Llopis i Rius també va ser músic i compositor.

## Notes

* ↑ Els Lluïsos és una entitat gelidenca
* ↑ Josep Llopis i Rius (Gelida, 17 de juliol del 1919 - abans del 2008) va ser músic i compositor. Estudià violí amb el seu germà, i també músic, Joaquim. Als 11 anys entra a l'Escolania de Montserrat, on amplià la seva formació en un ambient netament musical, amb mestres com el pare Rodamilans. Allí hi aprengué el violí, el piano i l'orgue, i posteriorment els completà amb la viola, el flabiol, el tamborí i l'acordió. Ajudà el seu germà Joaquim, director de l'Orfeó de Gelida, preparant-ne els caramellaires petits per la Pasqua. Establert a Barcelona per raons laborals, mai no es va desvincular de Gelida. Com a compositor fou autor de La nostra sardana de germanor, estrenada al 1966 (Record al mestre en Josep Llopis i Rius, per Maria Carme Julià i Agustí).

## Bibliografia

* Societat Coral Artesans-Agrupació Coral Intimitat, 1897-1997. Cent anys de música i cultura Gelida: 1998 «PDF». Arxivat de l'original el 2010-06-21. [Consulta: 6 maig 2010].
# Psychoda gilvipes

Psychoda gilvipes és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Àsia: l'Índia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Brunetti, 1908. Rec. Ind. Mus., 2, 54.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Moth Flies and Sand Flies (Diptera: Psychodidae) of India (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
# Joan Marí Serra

Joan Marí Serra (Sant Rafel de sa Creu, 1948) és un polític eivissenc, diputat al Parlament de les Illes Balears en la III, IV i V Legislatura.
Va estudiar idiomes i treballà en el sector turístic, alhora que tocava en el grup musical The Drinker's i escrivia articles sobre economia i turisme a la premsa local. Secretari econòmic de la Federació Socialista Pitiüsa, a les eleccions municipals espanyoles de 1987 i 1991 fou escollit regidor de Sant Antoni de Portmany pel PSIB-PSOE.
Fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1991 i 1995 i membre del Consell Insular d'Eivissa i Formentera, on fou portaveu de turisme del grup parlamentari socialista. A les eleccions municipals espanyoles de 1999 i 2003 fou cap de la llista "Pacte Municipal Progressista" a Sant Antoni de Portmany. El 2004 ocupà un càrrec a Paradores Nacionales de Turismo.

## Referències

* ↑ Joan Marí Serra Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. a l'Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera
# Carrer Nou (Sant Llorenç Savall)

El Carrer Nou és un carrer, protegit com a bé cultural d'interès local, que juntament amb els carrers Barcelona i del Raval, forma part del nucli antic de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental). La configuració actual del carrer és de cases entre mitgeres, dels segles XVII i XVIII, que consten de planta baixa, pis i golfes. Algunes d'elles estan reformades i s'han fet cases noves.

## Notes

* ↑ «Carrer Nou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
# Castleichthys auritus

Castleichthys auritus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids i l'única del gènere Castleichthys.

## Descripció

* La femella pot arribar a fer 28,8 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 128.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical que viu fins als 396 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: Austràlia Occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castleichthys auritus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Castell d'Hortal

El Castell d'Hortal és una antiga fortalesa del municipi de Llers (Alt Empordà) actualment molt deteriorada. Està situada a un quilòmetre aproximadament a l'oest del nucli urbà de la vila de Llers, prop del mas de l'Estela, dalt d'un petit planell. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Es tracta de les restes conservades del castell d'Hortal, formades per una torre i part de les muralles que l'envoltaven, les quals creaven un recinte de planta més o menys rectangular, adaptat a les irregularitats del terreny. La torre, situada a l'extrem nord-oest del recinte, és de planta circular, amb una alçada conservada d'uns set metres per sis de diàmetre. L'estructura té el coronament força malmès i no presenta cap obertura al parament, al marge dels forats de bastida emprats per aixecar-la. A l'interior tampoc conserva cap de les voltes dels diferents nivells en els que estava distribuïda. La torre està bastida en carreus de pedra de mida petita disposats en filades seguides, i lligats amb morter de calç.
De la muralla s'han conservat diversos trams, tot i que es troben força tapats per l'abundant vegetació de la zona. Destaca un tram d'uns deu metres de llargada per cinc d'alçada. Està bastit en pedra sense treballar o poc desbastada i fragments de maons, lligada amb morter de calç.

## Història

La primera notícia que es conserva d'aquest castell és de l'any 1099, en la qual Dalmau Berenguer de Quermançó va cedir al comte Bernat II de Besalú el castell quod dicitur Ordal com a acció per a resoldre els litigis entre aquests dos comtats. El vescomte Dalmau de Berenguer de Quermançó, senyor del Castell d'Ordal, era també senyor de Peralada, Rocabertí i Quermançó.
El castell va ser pres per Ponç Hug I d'Empúries a Berenguer Renard, fill de Dalmau Berenguer, arran de la invasió d'aquest comte als límits de Besalú. Berenguer Renard, fill de Dalmau Berenguer, també era vescomte de Peralada i parent de Ponç Hug, l'invasor. L'any 1128, però va ser tornat pel comte de Barcelona, que aleshores també era comte de Besalú.
Els documents del segle xiii, queden enregistrats els Hortal com a senyors castlans del castell. Des de principis del segle xiii hi ha notícies de la família de cognom Horta, senyors del castell. Es tenen notícies d'aquest castell des de finals del segle xi i del primer terç del segle xii. Després aquest castell va ser arrabassat pel comte Ponç Hug d'Empúries a Berenguer Renard i posteriorment rrstituït l'any 1128. La torre d'aquest castell es pot datar entre els segles xiii i xiv.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Castell d'Hortal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
* ↑ Catalunya Romànica,vol. IX L'Empordà II. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1984, p. 552 a 553. ISBN 84-7739-123-8.

## Enllaços externs

* Castell de l'Hortal de la web de Castells Catalans
* «Castell d'Hortal». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Cteniloricaria fowleri

Cteniloricaria fowleri és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 21 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Oyapock.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Le Bail, P.-Y., P. Keith i P. Planquette, 2000. Atlas des poissons d'eau douce de Guyane (tom 2, fascicle II). Publications scientifiques du Muséum national d'Histoire naturelle, París: 307 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Loricariidae - Loricariinae (Armored catfishes). p. 330-350. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre, EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Regan, C. T. «A Monograph of the Fishes of the Family Loricariidae» (en anglès). Transactions of the Zoological Society of London, 17 (part 3), 1, 1904, pàg. 191-350.
* Schaefer, S.A. 2003 Loricariidae - Hypoptopomatinae (Armored catfishes). p. 321-329. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Martone

Martone és un comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Reggio de Calàbria, a la regió italiana de Calàbria. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 506 habitants.
Martone limita amb els municipis següents: Fabrizia, Grotteria, Roccella Ionica, San Giovanni di Gerace, Gioiosa Ionica, Nardodipace i Kanpo este.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 7 febrer 2020].
# Portada/article juny 7
## Paracerateris

Els paracerateris (Paraceratherium) són un gènere extint de perissodàctils prehistòrics que inclouen alguns dels mamífers terrestres més grossos que han existit mai. Visqueren durant l'Oligocè i se n'han trobat fòssils a gran part d'Euràsia, des dels Balcans fins a la Xina. Els paracerateris formen part dels indricoterins, una subfamília d'hiracodòntids. El nom Paraceratherium significa 'proper a la bèstia sense banyes' i es refereix a Aceratherium, un gènere que anteriorment es considerava que estava relacionat amb aquests animals.
L'estil de vida dels paracerateris hauria pogut ser semblant al dels mamífers grossos d'avui en dia, com ara els elefants i els rinoceronts. La seva mida feia que tinguessin pocs depredadors i un ritme reproductiu lent. Els paracerateris eren animals brostejadors que s'alimentaven principalment de fulles, plantes toves i matolls. Els seus hàbitats anaven des dels deserts àrids amb pocs arbres fins als boscos subtropicals. No s'han determinat les causes de la seva extinció, tot i que s'han avançat diverses teories.