OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pseudo-Bonaventura

El Pseudo-Bonaventura és el nom donat als autors d'unes quantes obres devocionals que a la seua època es pensà que eren obra de Bonaventura de Bagnoregio: "Semblaria com si 'Bonaventura' es considerara una etiqueta adient per a una certa classe de text, més que l'afirmació de l'autoria". Així doncs, el terme "Pseudo-Bonaventurià" s'usa habitualment. Moltes obres hui en dia tenen altres atribucions d'autoria que estan acceptades generalment, però la més famosa, les Meditationes Vitae Christi, continua essent considerada sols com una obra del Pseudo-Bonaventura.

## Meditationes Vitae Christi

    No confondre amb la Vita Christi de Ludolf de Saxònia
La més popular i important d'aquestes obres, foren les Meditationes de Vita Christi ("Meditacions sobre la vida de Crist", o L'espill de la vida sagrada de Jesucrist), que podem datar al voltant de 1300; com Bonaventura, l'autor fou probablement un franciscà, i l'obra està adreçada a una clarissa. Han arribat uns dos-cents manuscrits, incloent 17 còpies il·luminades, i la popularitat de l'obra augmentà posteriorment amb les primeres edicions impreses. Una edició veneciana 1497 és l'única obra d'impressió xilogràfica italiana coneguda.
Les evocacions detallades de l'obra sobre diversos moments dels Evangelis influïren en l'art, i hom considera que foren la font d'inspiració de la iconografia dels fresc de la Vida de Crist a la capella dels Scrovegni pintats per Giotto di Bondone. També es considera que inspirà el gran augment en representacions del Vel de Verònica a partir del final del s. XIV.

## Altres obres

* Stimulus Amoris (Estímul d'amor), del qual la Instructio sacerdotis ad se preparandum ad celebrandum missam (Instrucció perquè els preveres es preparen per a celebrar la Missa) és una part.
* Biblia pauperum (Bíblia dels pobres - un títol que sols es va donar en el s. XX) és una versió tipològica curta de la Bíblia, també extremadament popular i sovint il·lustrada. Hi hagué diferents versions d'aquesta. L'original potser és del dominic Nicolau de Hanapis.
* Speculum Beatæ Mariæ Virginis (Espill de la beata Verge Maria), de Conrad de Saxònia.
* Speculum Disciplinæ (Espill de disciplina), Epistola ad Quendam Novitium (Epístola a algun novici) i Centiloquium, tots ells probablement obra del secretari de Bonanventura, Bernard de Besse
* Llegenda de Santa Clara.
* Theologia Mystica (Teologia mística), probablement d'Enric Balme.
* Philomena, un poema ara atribuït a John Peckham, arquebisbe de Canterbury del 1279 al 1292.

## Referències

* ↑ Medieval texts and their first appearance in print, E. P. Goldschmidt, p. 128
* ↑ JSTOR, Primera pàgina
* ↑ Metropolitan Museum

## Bibliografia

* Lawrence F. Hundersmarck: The Use of Imagination, Emotion, and the Will in a Medieval Classic: The Meditaciones Vite Christi. In: Logos 6,2 (2003), pp. 46-62
* Sarah McNamer: Further evidence for the date of the Pseudo-Bonaventuran Meditationes vitæ Christi. In: Franciscan Studies, Bd. 10, Jg. 28 (1990), pp. 235-261

## Enllaços externs

* Catholic Encyclopedia sobre Sant Bonaventura (penúltim paràgraf). (anglès)
# Psychoda bojata

Psychoda bojata és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* La femella fa 0,68 mm de llargària a les antenes, mentre que les ales li mesuren 1,20 de longitud i 0,37 d'amplada.
* El mascle no ha estat encara descrit.

## Distribució geogràfica

Es troba a Indonèsia: Papua Occidental.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Quate, L.W.; Quate, S.H., 1967. A monograph of Papuan Psychodidae, including Phlebotomus (Diptera). Pacific Insects Monograph, 15: 1–216.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Francouruguaians

Els francouruguaians (en castellà: franco-uruguayos, francès: franco-uruguayens) són els ciutadans uruguaians amb ascendència francesa total o parcial. Els francouruguaians formen el tercer grup eurodescendent més important de l'Uruguai (després dels uruguaians d'ascendència espanyola i italiana). Fins al 1843, França representava la principal font d'immigrants cap a l'Uruguai. El país va rebre una gran quantitat d'immigrants francesos que van anar a l'Amèrica del Sud, només superat per l'Argentina (239.000) i el Brasil (40.000). Entre els anys 1835 i 1843, que van seguir a la independència del país (1830), es van registrar unes 25.000 persones d'origen francès.

## Immigració francesa a l'Uruguai

Molts dels immigrants francesos que es van radicar a l'Uruguai van immigrar entre els anys 1839 i 1852, amb un total de 10.300 immigrants el 1843. Els francesos representaven el 41,5% dels immigrants a l'Uruguai entre 1835 i 1842, essent considerats en aquells dies com el grup més destacat. Després de 1843 van ser superats en nombre de persones per espanyols i italians. Una altra onada d'immigrants francesos va tenir lloc durant la Guerra de la Triple Aliança fins als anys 1870. Uns 2.718 immigrants francesos es van instal·lar al país entre 1866 i 1867, el qual representava el 10,1% de la immigració d'aquella època.
La majoria dels immigrants provenien d'Iparralde, Bearn i Bigorra.
El periòdic Le Patriote Français calculava que la colònia francesa a Montevideo el 1841 era de 18.000 persones. Uns 15.000 francesos es van registrar al país el 1843, la majoria d'ells van viure a Montevideo, on representaven la tercera part de la població. La xifra va decréixer a 8.891 el 1860 (essent l'11,5% dels estrangers), ja que molt d'ells es van mudar a Buenos Aires. No obstant això, els francesos residents al país eren 17.900 el 1872. El 1866, els immigrants francesos representaven el 16,5% dels immigrants del país (els espanyols eren el 33,5% i els italians el 33%). El 1908, molts francesos ja s'havien fusionat i adaptat a la població local, i l'Uruguai va rebre una altra onada migratòria procedent d'Espanya i d'Itàlia. Per tant, els francesos representaven només l'1% de la població (8.341 persones) i el 4,6% dels estrangers. Es calcula que 9.500 francesos vivien a l'Uruguai el 1912, un 6% dels 149.400 francesos residents a l'Amèrica Llatina.
Durant la Guerra civil uruguaiana, 2.500 dels 5.800 homes que van defensar Montevideo eren francesos. Tres poetes francesos van néixer a l'Uruguai: Isidore Ducasse, Comte de Lautréamont, Jules Laforgue i Jules Supervielle.

## Xifres

Immigració francesa anual a l'Uruguai entre 1835 i 1842 :
| Any | Immigrants francesos | Immigrants totals | % Immigrants francesos |
| 1835 | 43 | 613 | 7% |
| 1836 | 998 | 3.146 | 31,7% |
| 1837 | 442 | 2.583 | 17,1% |
| 1838 | 2.071 | 5.424 | 38,2% |
| 1839 | 342 | 1.163 | 29,4% |
| 1840 | 835 | 2.475 | 33,7% |
| 1841 | 3.816 | 7.860 | 48,5% |
| 1842 | 5.218 | 9.874 | 52,8% |
| Total | 13.765 | 33.138 | 41,5% |
# Charennac

Charennac (en francès Chéronnac) és un municipi francès, al departament de l'Alta Viena i a la regió de la Nova Aquitània. Hi ha el naixement del riu Charanta.
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 632 | 611 | 463 | 371 | 338 | 307 | 302 |
| Des de 1962: Població sense dobles comptes |||||||

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# Serrat del Graller

El Serrat del Graller és un serrat de l'Alta Ribagorça que es troba al sector sud-est de l'antic terme de Durro, pertanyent actualment al de la Vall de Boí.
Es pot considerar que comença en el pic del Graller, a 2.353,7 m. alt., des d'on va pujant cap al sud-est, fins a assolir els 2.645,3 m. alt., en un cim de la carena que s'estén a llevant del Cap dels Vedats d'Erta
# Flors negres

Flors negres (originalment en castellà, Flores negras) és una pel·lícula de 2009 dirigida per David Carreras Solé en el seu segon llargmetratge. Està escrita pel mateix Carreras, Luis Marías, Wolfgang Kirchner i la col·laboració de Juan Manuel Ruiz, basant-se en la novel·la Flors negres per a Michael Roddick de Daniel Vázquez Sallés. S'ha doblat al català per TV3.
La pel·lícula va ser nominada a la Bisnaga de Plata del Festival de Màlaga i va guanyar la categoria al millor maquillatge.

## Referències

* ↑ «Flors negres». ésAdir. [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ 'Flores negras', de David Carreras, clausura la sección oficial del certamen, Diario Sur, 25 d'abril de 2009
* ↑ «Èxit català al Festival de Màlaga». 324.cat, 27-04-2009. [Consulta: 16 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Flors negres a GoitaQuèFanAra.cat
# Burgmestre

El burgmestre és un funcionari municipal, comparable al batlle a Catalunya. Les seves funcions varien segons els països i en general és elegit democràticament. És la persona que presideix, amb poders diferents d'un país a l'altre, el consell municipal.
A Bèlgica, el burgmestre és el president del consell municipal i el cap de l'administració municipal. També és el cap de la policia municipal o participa en el consell de policia si el cos policíac serveix més d'un municipi. Al nivell municipal les seves competències són comparables a les d'un primer ministre.
Després de la reforma de l'estat belga de 2001, la seva denomenació va esdevenir la competència del govern de les regions. Abans era una prerrogativa reial representat pel governador provincial. Si les seves competències van romandre més o menys les mateixes, la manera d'elegir-lo va canviar a les diferents regions.

## Valònia

El Codi de la democràcia local i de la descentralització de Valònia volia promoure la democràcia directa. Segons aquest decret, el burgmestre és automàticament el candidat que ha obtingut el nombre més llarg de vots personals a la llista que ha obtingut el nombre més llarg de vots a les eleccions.
Aquest decret va causar problemes majors quan el 2007 a Charleroi, el partit socialista majoritari (el PS) va perdre un després de l'altre tots els seus elegits en un gran escàndol de malversacions i de corrupció. Va caldre fer una esmena «a mida» que no va plaure gaire. Molts partits van voler tornar a la situació anterior quan el consell municipal elegia el burgmestre.

## Flandes

A Flandes, el consell municipal proposa el burgmestre que el govern regional ha d'aprovar. El partit liberal Open VLD voldria introduir un sistema d'elecció directe del burgmestre.

## Brussel·les

A Brussel·les el burgmestre ha de ser proposat per a un mínimum d'un terç dels consellers municipals. Hi ha unes propostes per a introduir el sistema való, però després dels problemes a Charleroi, l'entusiasme per a la democràcia directe va minvar.

## Denominació a altres països

* Alemanya: Oberbürgermeister
* Bèlgica: burgemeester (neerlandès), bourgmestre (francès), Bürgermeister (alemany)
* Catalunya: batlle
* Castella: alcalde
* França: maire
* Itàlia: sindaco
* Portugal: prefeito
* Regne Unit: Lord Mayor

## Referències

* ↑ Code de la démocratie locale et de la décentralisation
* ↑ «La llei municipal flamenca (en [[neerlandès]])». Arxivat de l'original el 2007-08-24. [Consulta: 27 gener 2008].
Viccionari
# Cophixalus

Cophixalus és un gènere de granotes de la família Microhylidae.

## Taxonomia

* Cophixalus aenigma
* Cophixalus ateles
* Cophixalus balbus
* Cophixalus bewaniensis
* Cophixalus biroi
* Cophixalus bombiens
* Cophixalus cheesmanae
* Cophixalus concinnus
* Cophixalus crepitans
* Cophixalus cryptotympanum
* Cophixalus daymani
* Cophixalus exiguus
* Cophixalus hosmeri
* Cophixalus humicola
* Cophixalus infacetus
* Cophixalus kaindiensis
* Cophixalus mcdonaldi
* Cophixalus misimae
* Cophixalus montanus
* Cophixalus monticola
* Cophixalus neglectus
* Cophixalus nubicola
* Cophixalus ornatus
* Cophixalus parkeri
* Cophixalus peninsularis
* Cophixalus pipilans
* Cophixalus pulchellus
* Cophixalus riparius
* Cophixalus saxatilis
* Cophixalus shellyi
* Cophixalus sisyphus
* Cophixalus sphagnicola
* Cophixalus tagulensis
* Cophixalus tetzlaffi
* Cophixalus timidus
* Cophixalus tridactylus
* Cophixalus variabilis
* Cophixalus verecundus
* Cophixalus verrucosus
* Cophixalus zweifeli

## Referències

* IUCN (anglès)
# Província de San José

La província de San José és una divisió administrativa de Costa Rica. Limita al nord amb les províncies d'Heredia i Alajuela, a l'est amb Cartago i Limón i a l'oest i al sud amb Puntarenas. La província de San José està dividida en 20 municipis o cantons i 111 districtes. Els cantons i les seves capitals són:
* Cantó de San José, San José, capital de la República
* Escazú, Escazú
* Desamparados, Desamparados
* Puriscal, Santiago
* Tarrazú, San Marcos
* Aserrí, Aserrí
* Mora, Colón
* Goicoechea, Guadalupe
* Santa Ana, Santa Ana
* Alajuelita, Alajuelita
* Vázquez de Coronado, San Isidro
* Acosta, San Ignacio
* Tibás, San Juan
* Moravia, San Vicente
* Montes de Oca, San Pedro
* Turrubares, San Pablo
* Dota, Santa María
* Curridabat, Curridabat
* Pérez Zeledón, San Isidro del General
* León Cortés, San Pablo

## Vegeu també

* Sandra Cauffman

## Enllaços externs

* Pérez Zeledón, amb més de 10.000 fotos de la zona.
* Sitio dedicado a la provincia
* Informació turística de San José Arxivat 2006-01-07 a Wayback Machine.
# Província de Çanakkale

La província de Çanakkale és una divisió administrativa de Turquia, a la regió de la Màrmara. La seva capital és la ciutat de Çanakkale. Junt amb la província d'Istanbul és l'única província de Turquia que té territori a Àsia i Europa. La seva part europea la forma la península de Gal·lípoli (els districtes de Gal·lípoli i Eceabat) i la part asiàtica correspon a l'antiga Troade. Les dues part estan separades per l'estret dels Dardanels (en turc Çanakkale Bogazi). El lloc més destacat de la província és l'excavació de l'antiga ciutat de Troia.

## Districtes

La província de Çanakkale es divideix en dotze districtes:
* Ayvacık
* Bayramiç
* Biga
* Bozcaada
* Çan
* Çanak Kale
* Eceabat
* Ezine
* Gal·lípoli
* Imbros
* Lapseki
* Yenice

## Enllaços externs

* http://www.canakkale.gov.tr/English/index.html Arxivat 2011-11-07 a Wayback Machine. (anglès)
* http://www.canakkale.bel.tr/changelang.asp?lang=5 Arxivat 2011-11-03 a Wayback Machine. (anglès)
* http://www.dmi.gov.tr/en-US/forecast-cities.aspx?m=CANAKKALE Arxivat 2012-02-05 a Wayback Machine. (anglès)
* http://www.pbase.com/dosseman/canakkale_turkey (anglès)
# Pseudobagarius pseudobagarius

Pseudobagarius pseudobagarius és una espècie de peix de la família dels akísids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,9 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Sud-est asiàtic: est de Sumatra i oest de Borneo.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Roberts, T. R. 1989. The freshwater fishes of western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Memoirs of the California Academy of Sciences Núm. 14: i-xii + 1-210.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Eloi Costa

Eloi Costa (Vic, 28 d'abril de 1994) és un actor català, conegut pel seu paper de Christian en la pel·lícula Pieles d'Eduardo Casanova pel qual va rebre la nominació al Premi Goya al millor actor revelació l'any 2017.

## Biografia

Nascut a Vic en 1994, va començar a fer teatre a l'Institut de Teatre de Vic. Es va traslladar a Madrid el 2010, debutant l'any 2011 al Teatro Lara amb l'obra "De buena familia". El 2016 va debutar al cinema amb Kiki, el amor se hace i li arribà la fama el 2018, gràcies a la seva participació a la sèrie Arde Madrid, on feia de "fillastre" de Paco León i quan fou nominat al Goya al millor actor revelació pel seu paper a Pieles.

## Filmografia
### Sèries

| Any | Sèrie | Canal | Notes |
| 2019 | Foodie Love | HBO | |
| 2019 | Terror y feria | Antena 3 | |
| 2018 | Arde Madrid | Movistar+ | |
| 2017 | Centro médico | Televisión Española | 2 episodis |

### Cinema

| Any | Títol | Personatge | Notes |
| 2019 | Adagio | Adrián | Cúrtmetratge |
| 2017 | Pieles | Cristian | |
| 2016 | Jamás me echarás de ti | | Curtmetratge |
| 2016 | Kiki, el amor se hace | | Paper menor |
| 2012 | Carmina o revienta | | Paper menor |

## Referències

* ↑ Eloi Costa Arxivat 2020-07-15 a Wayback Machine. al web d'Antonio Abeledo
* ↑ Nota biográfica en Ecartelera
* ↑ Eloi Costa (‘Arde Madrid'), el ‘hijastro’ de Paco León que triunfa en la pantalla, Lecturas, 15 de novembre de 2018
* ↑ Los nominados a Mejor Actor Revelación vistos por sus directores al web dels Premis Goya
* ↑ «Ficha de distribución de "Adagio"». Arxivat de l'original el 2020-09-24. [Consulta: 5 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Eloi Costa al web d'Atresplayer
# Breguet Bre.5

El bombarder Breguet Bre.5 B.2 i el caça d'escorta Breguet Bre.5 Ca.2 eren biplans francesos de la Primera Guerra Mundial desenvolupats a partir del Breguet Bre.4 i construïts per Breguet Aviation. El Bre.6 i el Bre.12 eren així mateix desenvolupaments del Bre.5

## Disseny i desenvolupament

Aquesta aeronau era una versió millorada del l Breguet-Michelin BUC, un caça d'escorta que Breguet Aviation havia dissenyat i que va ser fabricat per Michelin. El Bre.5, originàriament anava motoritzat amb un motor Renault 12Fb de 12 cilindres refrigerat per aigua. Inicialment es pretenia que carregués el mateix canó de 37 mm que portava el BUC però l'exèrcit francès va demanar que portés una metralladora Lewis de 7.7 mm muntada a la part de dalt de l'ala superior i apuntant al darrere.

## Història operacional

Es van produir onze unitats armades amb el canó Hotchkiss a partir de l'1 de febrer de 1916 que van operar amb l'Aviation Militaire. El Royal Naval Air Service britànic va operar 35 unitats de les quals 10 venien de Breguet, i 25 van ser construïdes al Regne Unit per Grahame-White sota el nom de G.W.19.
El Bre.6 era similar, però portava un motor de 9 cilindres Salmson A9 refrigerat per aigua de 225 c.v. que va ser desenvolupat per si la producció del motor Renault del Bre.5 no podia satisfer la demandaacs>. També es van produir un model caça escorta lluitador i un bombarder.
Quan el Bre.5 va quedar obsolet, uns quants van ser reconstruïts com a model Bre.12 per ser utilitzats com a caça i bombarder nocturn. El caça portava un canó de 37 mm i un potent focus, que funcionava amb un petit aerogenerador. També es va modificar el tren d'aterratge davanter amb una doble roda i es van posar quatre llums d'aterratge a l'ala inferior.

## Variants

* Bre.5: Versió amb el motor Renault.
* Bre 5 B.2: Versió bombarder del Bre.5.
* Bre.5 Ca.2: Versió de caça escorta armat amb canó.
* Grahame White G.W.19: Versió britànica amb motor Rolls Royce Falcon.
* Bre.6: Versió amb motor Canton-Unné.
* Bre.6 B.2: Versió bombarder del Bre.6.
* Bre.6 Ca.2: Versió de caça escorta armat amb canó.
* Bre.12: Bre.5 reconstruït com a caça nocturn.
* Bre.12 B.2: Versió bombarder nocturn del Bre.12
* Bre.12 Ca.2: Versió de caça escorta nocturn armat amb canó.

## Especificacions (Bre.5Ca.2)

Característiques generals
* Tripulació: 2, 1 pilot i 1 artiller
* Longitud: 9,90 m
* Envergadura: 17,50 m
* Alçada: 3,90 m
* Superfície de l'ala 57,7 m2
* Pes buit: 1.347 kg
* Motors: 1× Renault 12Fb , 220 c.v.
Rendiment
* Velocitat màxima: 136 km/h
* Abast: 700 km
* Autonomia: 6 h 15 min
* Sostre de servei: 4.300 m
* Ràtio d'ascens: 1,2 m/s
Armament
1 × canó Hotchkiss de 37 mm

## Referències

* 1 2 3 4 Swanborough, Gordon; Green, William. The complete book of fighters (en anglès). Smithmark Pub., 1 de setembre de 1995, p. 88. ISBN 9780831739393.
* ↑ Taylor, Michael J.H.. Jane's Encyclopedia of Aviation (en anglès). Londres: Studio Editions, 1989. ISBN 9780517103166.
# Costa de Leopold i Astrid

La costa de Leopold i Astrid (en anglès, Leopold and Astrid Coast) és una porció de l'Antàrtida Oriental que s'estén des de l'extrem occidental de la barrera de gel Oest als 81° 24′ Est, limita amb la costa d'Ingrid Christensen, fins al cap Penck (66° 43′ S, 87° 43′ E﻿ / ﻿66.717°S,87.717°E﻿ / -66.717; 87.717), límit amb la Terra de l'Emperador Guillem II. El mar que banya la costa de Leopold i Àstrid és denominat mar de Davis.
D'acord amb la nomenclatura d'Austràlia la costa del Rei Leopold i la Reina Astrid (en anglès, King Leopold And Queen Astrid Coast) és la part oriental de la Terra de la Princesa Elizabeth i comprèn el sector des dels 81° Est fins al cap Penck. Per a Austràlia el sector entre els 81° Est i l'extrem occidental de la barrera de gel Oest als 81° 24′ Est forma part de la costa del Rei Leopold i la Reina Astrid. Encara que l'àrea és reclamada per Austràlia com a part del Territori Antàrtic Australià, està subjecta a les restriccions establertes pel Tractat Antàrtic.
Aquesta costa va ser descoberta i explorada per l'avió del vaixell balener noruec Thorshavn el 17 de gener de 1934, tripulat pel tinent Alf Gunnestad i el capità Nils Larsen. El propietari del vaixell, Lars Christensen, li va donar nom a la costa en homenatge al rei Leopold III i a la reina Astrid de Bèlgica.

## Referències

* ↑ SCAR Gazetteer Ref. No 8345 Leopold and Astrid Coast
* ↑ SCAR Gazetteer Ref. No 8345 King Leopold And Queen Astrid Coast