OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Martí i Catasús

La Casa Martí i Catasús és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. La construcció d'aquest habitatge fou encarregada per Pere Martí i Catasús a l'arquitecte Santiago Güell. El projecte, conservat a l'arxiu de l'Ajuntament de Vilafranca del Penedès, data del 22 de juny de l'any 1910.
És un edifici entre mitgeres i de tres crugies. La façana presenta una composició simètrica (ordenació horitzontal per cornises motllurades i vertical per bandes adossades al mur). La planta baixa inclous tres portals d'arc rebaixat. El primer pis està ocupat per tres balcons d'una sola obertura i les golfes per una galeria de finestres amb llinda. A la part superior de la cornisa d'acabament hi ha quatre esferes, situades als punts d'acabament de les bandes verticals.

## Referències

* 1 2 «Casa Martí i Catasús». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].

## Enllaços externs

* Casa Martí i Catasús, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Casa Mary Callery

Casa Mary Callery és un habitatge del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Cadaqués, al bell mig del carrer de s'Embut, força proper a la platja des Portitxó.
Edifici unifamiliar cantoner de planta irregular amb jardí posterior, que presenta la coberta a un sol vessant i està distribuït en planta baixa i tres pisos. Actualment es troba en restauració. Les obertures són rectangulars, i no gaire grans, exceptuant el gran finestral que comunica la sala d'estar amb el jardí. Es troben disposades irregularment amb la intenció d'il·luminar i ventilar les estances interiors, ja que el carrer de s'Embut és un molt estret. Per aquest mateix motiu, la construcció és tan alta, amb una gran terrassa a l'última planta orientada al mar, que sobresurt per sobre dels edificis que té al davant. La característica principal de l'edifici és la seva distribució interior, deguda al desnivell que presenta el terreny de la zona. Destaca, a la planta baixa, la sala d'estar, disposada a doble alçada i en contacte amb una planta intermèdia amb dormitori i bany. A la planta superior hi ha el dormitori principal, amb sortida a la terrassa anterior. Els sostres de les estances són majoritàriament de biguetes i revoltons i els forjats de lloses de pissarra. Alguns dels mobles són d'obra.
La construcció està arrebossada i pintada de color blanc i la tanca que delimita el jardí és bastida amb lloses de pedra llicorella, material utilitzat també en alguns murs interiors.

## Història

L'any 1962 l'escultora americana Mary Callery va encarregar als arquitectes Peter Harnden i Lanfranco Bombelli la reforma de la casa que havia comprat a Cadaqués.
Cal recordar que partir dels anys 50, Cadaqués es va convertir en un centre cultural important, on es reunien personatges de la burgesia catalana i artistes internacionals de ressò. Aquests fets, juntament amb l'increment de turisme, varen comportar la construcció de noves cases d'estiueig i la reforma de les antigues introduint variacions lligades a les darreres tendències arquitectòniques, encara que conservant, globalment, l'estil arquitectònic tradicional.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Mary Callery». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
* ↑ «Casa Mary Callery». Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2020].
* ↑ Arnal, Marc «La escultura habitable. La casa de la escultora Mary Callery en Cadaqués». , 2016.
* ↑ Arnal, Marc. «Peter Harnden i Lanfranco Bombelli: la casa de l'escultora Mary Callery a Cadaqués, 1961- 1963. (I)». El Temps de les Arts, 20-11-2020. Arxivat de l'original el 2021-01-25. [Consulta: 21 juny 2021].
# Jennifer Holloway

Jennifer Holloway és una mezzosoprano i soprano operística estatunidenca. Va començar en e registre de mezzosoprano cantant papers com el d'Adalgisa a la Norma de Bellini i es va traslladar a papers de soprano com ara Salome i Grete Graumann a Der ferne Klang de Schreker.
Holloway va néixer a Ohio. Va estudiar veu a la Universitat de Geòrgia i a la Manhattan School of Music. El 2005, va guanyar el primer premi a la regió de Geòrgia de les audicions de la Metropolitan Opera National Council. El 2006, va guanyar la competició McCammon de l'òpera de Fort Worth. Holloway va obtenir reconeixement internacional quan va aparèixer a l'Òpera de Santa Fe el 2006 com a Le Prince Charmant a la Cendrillon de Massenet al costat de Joyce DiDonato com a Ventafocs. Va debutar amb la Metropolitan Opera la temporada 2010/11 com a Flora a La traviata i va tornar-hi la temporada 2012/13 com a Tebaldo al Don Carlos.
Va interpretar per primera vegada el paper de Salome de Richard Strauss al Semperoper, on també va aparèixer com a Cassandre a Les Troyens de Berlioz la temporada 2017/18. Va interpretar per primera vegada el paper de Sieglinde Die Walküre de Wagner a l'Hamburgische Staatsoper. El 2018, va aparèixer com a Donna Elvira al Don Giovanni de Mozart en una actuació a l'aire lliure de l'emissora NDR a Hannover. El 2019, va aparèixer com a Grete Graumann a Der ferne Klang de Franz Schreker a l'Òpera de Frankfurt, on s'havia estrenat l'òpera el 1912. Un crític va assenyalar la seva sensible actuació en totes les etapes de la vida del personatge principal, amb un registre brillantment alt i alhora un timbre càlid líric («in Höhe strahlenden wie lyrisch warmem Sopran»).

## Referències

* 1 2 «Jennifer Holloway». Grant Park Music Festival, 2012. Arxivat de l'original el 2 de febrer 2016. [Consulta: 8 abril 2019].
* 1 2 «5. NDR Klassik Open Air / 25. August 2018» (en alemany). NDR, 2018. [Consulta: 8 abril 2019].
* ↑ Wurzel, Christoph. «Der ferne Klang / Oper in drei Akten / Musik und Libretto von Franz Schreker» (en alemany). Online Musik Magazin, 31-03-2019. [Consulta: 3 abril 2019].
# Ceratítides

Els ceratítides (Ceratitida) són un ordre extint de mol·luscs cefalòpodes que conté gairebé tots els gèneres de cefalòpodes ammonoïdeus del Triàsic com també formes ancestrals del Permià superior, essent les excepcions els fil·loceràtids els quals van donar lloc a la gran diversitat dels ammonites de després del Triàsic. Els ceratítides produïen conquilles discoïdals planoespirals.

## Taxonomia

L'odre es classifica així:
* Família Balatonitidae Spath, 1951 †
* Família Carnitidae Arthaber, 1911 †
* Família Ceratitidae Mojsisovics, 1879 †
* Família Gymnitidae Waagen, 1895 †
* Família Hedenstroemiidae Waagen, 1895 †
* Família Isculitidae Spath, 1951 †
* Família Ptychitidae Mojsisovics, 1882 †
* Família Sturiidae Kipsarova, 1958 †
* Família Ussuriidae Spath, 1930 †

### Gèneres sense assignar a cap família

* Gènere Arcestes Suess, 1865 †
* Gènere Beneckeia Mojsisovics, 1882 †
* Gènere Choristoceras Hauer, 1865 †
* Gènere Cladiscites Mojsisovics, 1879 †
* Gènere Discoceratites Schrammen, 1928 †
* Gènere Flexoptychites Spath, 1951 †
* Gènere Gymnites †
* Gènere Hungarites Mojsisovics, 1879 †
* Gènere Joannites Mojsisovics, 1879 †
* Gènere Margarites †
* Gènere Pinacoceras von Mojsisovics, 1873 †
* Gènere Tirolites Mojsisovics, 1879 †
* Gènere Trachyceras Laube, 1869 †
* Gènere Xenodiscus Waagen, 1879 †

## Referències

* ↑ BioLib-Ceratitida
* Arkell et al., 1962. Mesozoic Ammonoidea. Treatise on Invertebrate Paleontology, part L, Mollusca 4, Ammonoidea. R.C. Moore (ed)
* Paleobiology Database Arxivat 2012-10-21 a Wayback Machine.
# Qasmuna bat Ismail

Qasmuna bat Ismail va ser una poetessa jueva que va viure a l'Àndalus (Sepharad pels jueus) durant el segle xi. És una de les poques dones de la literatura hispanohebrea de la qual es tenen notícies en l'actualitat; de totes maneres, de la seva obra no en queden pràcticament registres. Era una autora de poesia àrab, art que havia après del seu pare i pel que va rebre molts elogis, fins i tot diversos anys després de la seva mort.

## Traduccions al català

* Perles de la nit. Poetes andalusines. Traducció de Margarida Castells Criballés i Encarna Sant-Celoni. Adesiara editorial, Martorell, 2013.

## Referències

* ↑ Sáenz-Badillos, Ángel. Literatura hebrea en la España medieval. Madrid: Fundación amigos de Sefarad, 1991, p. 114. ISBN 8460410471.
# Casa Dolors Ratés

La Casa Dolors Ratés, vídua Vega o Germanes Hospitalàries, és un edifici del municipi de la Garriga (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, un habitatge unifamiliar aïllat. Consta de soterrani, planta baixa i pis. Façanes estucades amb sortints de carreu. Obertures encerclades amb vessants d'aigua a la llinda. A la planta pis hi ha una arcuació limitada per pilastres que sobresurten perpendicularment i suporten, juntament amb les mènsules, el ràfec damunt el qual hi ha el frontó, esgrafiat amb motius vegetals. A la resta d'obertures hi ha finestres geminades amb pilastres centrals coronades per capitell. La coberta és plana.

## Història

L'any 1968 s'adossà un petit cos destinat a capella. L'any 1974 s'amplià la residència, edificant una nova ala junt al carrer Cardedeu i adossada a l'antic edifici. La comunicació vertical d'unió d'ambdós edificis està situada a l'edifici reformat, conservant la façana.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Dolors Rates». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Rafael Terol Maluenda

Rafael Terol Maluenda (Alacant, 14 de maig de 1842 - 13 de gener de 1902) fou un empresari i polític valencià, alcalde d'Alacant i diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Estudià a l'Institut d'Alacant i es dedicà al comerç de ferro i a la construcció. Fou membre del Partit Progressista i va participar en la revolució de 1868, després la qual fou regidor de l'ajuntament d'Alacant i diputat provincial per Elx el 1875, 1877, 1883 i 1886. El 1883-1884, endemés, fou president de la Diputació d'Alacant. El 1882 també ingressà a la maçoneria, concretament en la Lògia Constante Alona.
Fundador del Cercle Liberal d'Alacant el 1872, participà en la fundació del Partit Constitucional (assemblea de Madrid de [1875]), però després ingressà al nou Partit Liberal, del que en fou vicepresident del comitè provincial d'Alacant del 1878 al 1886. Des de 1886 presentà la seva candidatura com a diputat, però no fou escollit fins a les eleccions generals espanyoles de 1893, 1898 i 1901.
El 1887-1891 fou escollit alcalde d'Alacant, i durant el seu mandat va acabar el passeig de l'Esplanada, va instal·lar un Laboratori Químic Municipal i una Acadèmia de Música Municipal, alhora que s'enfrontava al governador civil. també fou president del Casino i director de la Caixa d'Estalvis d'Alacant. La seva amistat amb Sagasta el va fer mantenir-se en la política, malgrat els enfrontaments amb altres faccions liberals procedents dels republicans possibilistes.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2009-09-20 a Wayback Machine.
* Web de la diputació provincial
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Quist pilonidal

Un quist pilonidal és un tipus d'infecció de la pell que sol produir-se com un quist en el pleg de les natges i sovint a l'extrem superior. Els símptomes poden incloure dolor, inflor i enrogiment. També pot haver-hi drenatge de líquid, però poques vegades febre.
Els factors de risc inclouen obesitat, antecedents familiars, asseguda perllongada, més quantitat de pel i poc exercici. Es creu que el mecanisme subjacent implica un procés mecànic. Les lesions poden contenir restes de pèl i pell. El diagnòstic es basa en els símptomes i l'examen.
Si hi ha infecció, el tractament es fa generalment per incisió i drenatge just a la línia mitjana. Afaitar la zona pot evitar que es repeteixi. Pot ser necessària una cirurgia més extensa si es repeteix. Els antibiòtics no solen ser necessaris. Sense tractament, el quist pot durar molt.
Al voltant de 3 per cada 10.000 persones a l'any es veuen afectades, i es produeix amb més freqüència en homes que en dones. Els adults joves són els més afectats. El terme "pilonidal" significa "niu de cabell". Es va descriure per primera vegada el 1833.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Pilonidal disease». Clinics in Colon and Rectal Surgery, vol. 24, 1, 01-03-2011, pàg. 46–53. DOI: 10.1055/s-0031-1272823. PMC: 3140333. PMID: 22379405.
* ↑ James, William D.; Berger, Timothy; Elston, Dirk. Andrews' Diseases of the Skin E-Book: Clinical Dermatology (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2015, p. 675. ISBN 9780323319690.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Ferri, Fred F. Ferri's Clinical Advisor 2018 E-Book: 5 Books in 1 (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2017, p. 995. ISBN 9780323529570.
# Casperi Elià

Casperi Elià - Casperius Aelianus (llatí) - (45 - 98) va ser prefecte de la guàrdia pretoriana sota els emperadors Domicià i Nerva.
Segons l'historiador Filòstrat d'Atenes, Casperi era un tribú militar en l'exèrcit de Vespasià, quan aquest fou enviat per Neró a esclafar la Primera Guerra Judeoromana. Però durant el transcurs d'aquesta guerra, a Roma la impopularitat de Neró va esclatar en una clara revolta i l'emperador es va acabar suïcidant, succeint-lo Galba, Otó i Vitel·li durant l'any dels quatre emperadors, fins que el mateix Vespasià fou proclamar emperador per les seves tropes i es dirigí a Roma, deixant el setge de Jerusalem (70) a mans del seu fill Titus.
Seguint les referències de Filòstrat en la seva obra Vida d'Apol·loni, Casperi va acompanyar a Vespasià en el seu viatge de retorn, però poc més se sap d'ell fins que reapareix en la història com un dels dos prefecte del pretori durant el regnat de Domicià, fill de Vespasià, càrrec que va exercir entre els anys 81 i 94.
Després d'aquest any fou substituït, ja fos per haver caigut en desgràcia davant de l'emperador, o bé perquè a l'edat de gairebé 50 anys ja era massa gran per exercir el càrrec. Els dos nous prefectes del pretori foren Titus Petroni Segon i Titus Flavi Norbà.
Aquests dos nous caps del pretori, però, no van poder o no van voler impedir l'assassinat de Domicià, l'any 96. Així, quan Nerva fou proclamat nou emperador, va demanar a Casperi que recuperés el seu antic lloc, potser sota les pressions de la guàrdia pretoriana.
Fos com fos, Casperi no li va retornar el favor, doncs contradient les ordres de l'emperador aviat va incitar als membres de la guàrdia que es revoltessin i exigissin, si calia per la força de les armes, l'execució de tots aquells sospitosos d'haver participat en l'assassinat de Domicià, entre ells, Petroni Segon.
Nerva, vell i conscient de la seva feblesa davant dels pretorians, va decidir llavors adoptar a Marc Ulpi Trajà, convertint-lo en el seu successor, qui va pujar al tron quan Nerva va morir de causes naturals el 98.
Trajà, que es trobava a Colònia va acceptar el càrrec, però es va mantenir al nord dels Alps i des d'allí va fer cridar a Casperi davant la seva presència:
          Va fer cridar Casperi Elià i els altres pretorians que s'havien revoltat contra Nerva, pretenent que anava a encarregar-los una nova missió, però llavors es va desfer d'ells
No se sap si Cassi Dió, amb l'expressió "desfer-se d'ells" vol dir que Casperi i els seus foren executats, fet que sembla molt probable, o bé forçats a retirar-se.

## Referències

* ↑ Cassi Dió, Història de Roma, 68.3.3
* ↑ Cassi Dió, Història de Roma, 68.5.4

## Bibliografia

* Cassi Dió, Història de Roma
* Filòstrat d'Atenes, Vida d'Apol·loni

## Enllaços externs

* Livius.org: Casperius AelianusArxivat 2014-10-10 a Wayback Machine.
# Rabotnitsi-udarnitsi, krepite udarniye brigady, ovladevayte tejnikoi, uvelichivayte kadry proletarskij

Rabotnitsi-udarnitsi, krepite udarniye brigady, ovladevayte tejnikoi, uvelichivayte kadry proletarskij (en valencià: Obreres de xoc, consolideu les brigades de xoc, adquiriu coneixements tècnics, amplieu les files dels especialistes proletaris) és un cartell avantguardista rus creat per Valentina Kulàguina el 1931. Forma part dels fons de museus com l'IVAM de València o el MoMA de Nova York.
El cartell mostra dos de les característiques definitòries de l'art de l'autora. D'una banda, la dona treballadora com a protagonista, i d'altra, per fer fotomuntatges on predomina el treball manual, com dibuixos, i no tant la fotografia. Este cartell es feu baix la pressió del marit de Valentina per tindre una propaganda eficient, per la qual cosa va combinar els dos mètodes.
Se situa la creació del cartell en la segona meitat del 1931, després de la visita de John Heartfield a la URSS.

## Referències

* ↑ «Kulagina». Relecturas. [Consulta: 15 juny 2021].
* ↑ «Valentina Kulagina». Institut Valencià d'Art Modern. [Consulta: 15 juny 2021].
* ↑ «Valentina Kulagina. Women Shockworkers, Fortify Your Shockworker Brigades, Master Technology, Increase the Cadres of Proletariat Specialists (Rabotnitsy—udarnitsy, krepite udarnye brigady, ovladevaite tekhnikoi, uvelichivaite kadry proletarskikh spetsialistov). 1931 | MoMA». MoMA. [Consulta: 15 juny 2021].
* 1 2 3 4 5 50 obras maestras de la Colección del IVAM : 1900-1950. València: Institut Valencià d'Art Modern, 2019, p. 58-59. ISBN 978-84-482-6416-1.
# Castell de Camarles

El Castell de Camarles, o la Torre de Camarles, és un antic castell al poble de Camarles (Baix Ebre). Actualment en queda una massissa torre circular de pedra, bastida sobre una antiga alqueria islàmica fortificada de tipus defensiu, restaurada recentment, i que avui en dia s'ha adaptat per a ser visitada amb la construcció d'un mirador des d'on es pot admirar una gran panoràmica.

## Torre

La torre de planta circular té un diàmetre interior d'uns 3 metres, el mur té un gruix d'1,70 metres i fa 9 metres d'alçada. Té a la part baixa un talús, d'uns 2,5 metres d'alçada, que rodeja tota la torre excepte on és la porta. La porta està situada a uns 3 metres del terra i actualment es pot accedir per una escala metàl·lica; està rematada per un arc de mig punt fet en una pedra monolítica.
La cambra interior està coberta per una falsa cúpula amb un orifici situat al punt central per on s'accedeix al nivell superior, actualment una terrassa. A la cambra hi ha dues finestres rectangulars. Al voltant de la torre hi ha les restes de murs, d'un pou i d'uns arcs.

## Història

El 1150, Ramon Berenguer IV va donar el castell de Camarles a Guillem de Sunyer. L'any 1322 es torna a mencionar, quan el rei Jaume II el Just atorgà el lloc a Pere Ramon, de Mataró.

## Referències

* 1 2 3 «La Torre de Camarles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Torre de Camarles». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Torre de Camarles». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Quaderns PDU metropolità

La col·lecció Quaderns PDU metropolità és una sèrie de publicacions iniciada el 2014, per tal de documentar el procés de treball relacionat amb el Pla Director Urbanístic (PDU) de la ciutat de Barcelona. Sota la supervisió del Servei del PDU i altres actors rellevants, aquesta col·lecció consta de 17 volums disponibles en format imprès i digital. Els primers vuit volums contenen estudis previs i reflexions tècniques sobre planejament urbanístic, mentre que els vuit volums següents se centren en les directrius urbanístiques i aborden àrees com els polígons d'activitat econòmica, les àrees de centralitat i innovació, els teixits residencials, la mobilitat i la infraestructura verda metropolitana. Els quaderns tracten temes com l'habitatge, l'organització de l'espai públic i els equipaments, i posen èmfasi en la mobilitat sostenible i les connexions entre centres metropolitans. També aborden el sistema de relacions metabòliques en una metròpolis. L'objectiu d'aquests quaderns seria compartir reflexions amb la ciutadania per enriquir el PDU i fomentar la participació ciutadana, transparència i pluralitat d'opinions en el desenvolupament d'un marc urbà sostenible i integrador per a l'àrea metropolitana de Barcelona.

## Referències

* ↑ Cap a la redacció del Pla Director Urbanístic Metropolità : Workshop 1. Àrea Metropolitana de Barcelona, pàg. 4.
* ↑ «Pla director urbanístic metropolità». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «Catàleg en línia de la Biblioteca de l’Àrea Metropolitana de Barcelona AbsysNet Opac». [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ «Col·lecció "Quaderns PDU Metropolità"». [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ «Publicacions del PDU». [Consulta: 2 maig 2023].
* ↑ «Workshops». [Consulta: 2 maig 2023].
* ↑ «Directrius urbanístiques del PDU». [Consulta: 2 maig 2023].
* ↑ «Publicacions PDU». Àrea Metropolitana de Barcelona. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «Avanç del Pla Director Urbanístic Metropolità». Àrea Metropolitana de Barcelona. [Consulta: 2 maig 2023].
* ↑ «vídeo: Descobreix la col·lecció Quaderns del PDU». Àrea Metropolitana de Barcelona. [Consulta: 30 abril 2023].
# Quadern italià

El Quadern italià és un quadern de dibuixos originals i textos autògrafs de Francisco de Goya realitzat durant el seu viatge a Itàlia el 1770, compost per 83 fulls de paper verjurat blanc. L'artista el va comprar per al seu ús en el transcurs de recorregut per aquest país i va ser fabricat a la localitat italiana de Fabriano.
Recull més d'obres de creació, estudis de dibuix, representacions de monuments arquitectònics i còpies d'obres pictòriques que va contemplar en la seva estada italiana, que va suposar una fita en el seu aprenentatge. Va dibuixar mitjançant les tècniques del llapis, la sanguina i la tinta.
Un estil acadèmic caracteritza aquests dibuixos. Al full 64v i la 65r hi ha els esbossos inicials de la Mare de Déu del Pilar i Mort de Sant Francesc Xavier, dos quadres religiosos avui localitzats al Museu de Saragossa. Molt importants són, a més, els estudis i esbossos que va fer per al quadre Anníbal vencedor contempla per primera vegada Itàlia des dels Alps, amb el qual es va presentar a un concurs convocat per l'Acadèmia de Belles Arts de Parma el 1770, en el qual va guanyar el segon premi. El quadre va estar perdut durant dos-cents anys i va ser trobat recentment.
Els textos, alguns sobreescrits més tard, recullen notícies familiars, com la del seu casament o el naixement dels seus fills. L'octubre de 1993 el Quadern italià va ser adquirit pel Museu del Prado de Madrid.

## Referències

* ↑ Cuadern italià, pàg. 37.

## Bibliografia

* Infogoya. «Dibujos. El Cuaderno italiano», pàgina de la Universidad de Zaragoza i la Institució «Fernando el Católico»-Consejo Superior de Investigaciones Científicas, 1996. <http://goya.unizar.es/InfoGoya/Obra/Italiano.html> [Consulta: 11-1-2008].
* «El Goya más íntimo», El Mundo, 22 de juliol de 1994.

## Enllaços externs

* ALCOLEA BLANCH, Santiago, Aníbal, máscaras y anamorfosis en el Cuaderno italiano de Goya Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. [en línia], Barcelona, Instituto Amatller de Arte Hispánico, 1998 <http://www.amatller.com/digipubl/GoyaAnibalAnamorfosis.pdf Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.> [Consulta: 26-10-2007].