OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Forn d'oli de ginebre Berrús II

El Forn d'oli de ginebre Berrús II és un forn d'oli de ginebre de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una construcció en pedra feta per a destil·lar, via escalfor, l'oli de ginebre.
Aquest està ubicat a la vall de Berrús (Berrús Vell). S'hi accedeix fàcilment des de la carretera de la Pobla de Massaluca, just passat el punt kilomètric 15, i camí particular de l'interior de la finca.

## Referències

* 1 2 «Forn d'oli de ginebre Berrús II». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 maig 2021].
# Fulleren

Fulleren (en alsacià Fíllere) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2004 tenia 340 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 246 | 259 | 244 | 285 | 290 | 331 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989-2001 | Bernard Mieschberger | |
| 2001- | Gérard Hislen | |
# Michele Bonelli

Carlo Michele Bonelli, cardenal alexandrí, (Bosco Marengo, 25 de novembre de 1541 – Roma, 28 de març de 1598) va ser un diplomàtic papal amb una carrera diversa de dues dècades iniciada el 1571.

## Biografia

Nascut a Bosco Marengo, era fill de Marc Bonelli, noble d'Alexandria, al Piemont, i de Dominina de'Gibertis, neboda del papa Pius V. Era besoncle de Carlo Bonelli.
Va ingressar a l'Orde dels Predicadors, agafant el nom de Michele, i va professar en el convent de Santa Maria sopra Minerva, Roma, el 1559. Va estudiar en el Collegio Germanico i va ser professor de teologia en la Universitat de Perugia abans de ser cridat a Roma pel besoncle, el Papa Pius V.
Va ser nomenat cardenal-pare en el consistori de 6 de març de 1566, rebent el capel vermell i el títol de Santa Maria sopra Minerva dues setmanes després. Va ser també Gran Prior de Roma de l'Orde Sobirana de Malta, el juny de 1568.
El 3 de desembre de 1568 va passar a ser Camarlenc, fins al 10 de maig de 1570, quan va dimitir per que l'oncle el pogués vendre al cardenal Luigi Cornaro per 70.000 escuts, per a obtenir fons per a la guerra contra els turcs. En recompensa li va ser donada la sinecura d'Abade de San Michele di Chiusi.
Va prendre la iniciativa d'expansió de Roma (la via Alexandrina commemora el seu títol) que seria dividida entre els monestirs de S.Basilio, S.Adriano i SS.Cosma i Damiano.
La seva família va ser honrada durant el pontificat de Pius V: el seu germà Girolamo, comandant de la Guàrdia Papal, va ser fet marqués de Cassano d'Adda (1572), i el seu germà Michele, duc de Salci (1569), com ajudant d'Emanuel Filiberto, Duc de Savoia (1573).
El "Cardenal Alexandrí", com ho feia servir —títol imaginat per Pius V com a cardenal— va ser enviat com a legat papal als reis d'Espanya i Portugal, el 18 de Juny de 1571, amb l'honor de Cardenal-nebot, en companyia de Francesco Borja, i amb llegat amb poder discrecional a latere al rei de França, el 16 de novembre de 1571.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Prosperi, Adriano. «Bonelli, Michele». A: Dizionario Biografico degli Italiani (en italià). 11, 1969.
* 1 2 «The Cardinals of the Holy Roman Church - Biographical Dictionary - Consistory of March 6, 1566». [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «Michele (Bosco) Cardinal Bonelli [Catholic-Hierarchy]». [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «Batalla de Lepant».
# Michele Carcano

Michele Carcano (Lomazzo, 1427 - Lodi, 20 de març de 1484) fou un capellà italià, creador del Mont de pietat amb Bernardí de Feltre. Els seus sermons es van imprimir l'any 1492 sota el títol Sermones quadragesimales fratris Michaelis de Mediolano de decem preceptis.
És venerat com a beat per l'Església Catòlica. El seu cap es conserva ara en una fornícula barrada a l'església de Sant Francesc a Lodi, prop de la capella d'Antonio-Maria Zaccaria. Les altres relíquies es conserven al santuari d'Antoni de Pàdua a Milà. El culte ab immemorabili va ser confirmat pel papa Pius X el 9 d'octubre de 1912.

## Referències

* ↑ Sito Ufficiale della Rievocazione Storica Pace di Lomazzo 1286 Arxivat 2008-04-09 a Wayback Machine.
* ↑ Wolfsgrüber, Cölestin. "Trent." The Catholic Encyclopedia Vol. 15. New York: Robert Appleton Company, 1912. 30 gener 2019

## Bibliografia

* Maurizio Monti, Storia di Como, Como, Ostinelli, 1832 (ristampa: Bologna, Forni, 1975).
* Paolo Maria Sevesi, Il beato Michele Carcano da Milano, Quaracchi, Collegio di San Bonaventura, 1911.
* P.P. Valugani. Il Beato Michele Carcano da Milano, Milano, Bertolotti, 1950.
* Filiberto Sabbadin, Il beato Michele Carcano da Milano nel quinto centenario della morte, Milano, Santuario Sant'Antonio, 1985.
* Giovanni Ferrari, L'Ospedale Sant'Anna di Como nella storia della città, Como, Comocuore, 2005.
# Fícia

Fícia (Ficeae) és una tribu de la família de les moràcies que agrupa un sol gènere: el de les figueres (Ficus).

## Enllaços externs

* Informació bàsica sobre les fícies (anglès)
# Fíbula (micologia)

Una fíbula és un diverticle en forma de ganxo o ansa que es forma a les cèl·lules terminals del miceli dicariòtic de molts basidiomicets. Durant el creixement del miceli dicariòtic dels basidiomicets, la cèl·lula apical produeix una fíbula, després d'això, es produeix la divisió simultània dels dos nuclis i la formació d'un septe que aïlla a una cèl·lula apical dicariòtica, una cèl·lula posterior amb un nucli i una altra menuda lateral i amb un altre nucli. Finalment, la fíbula es corba i s'anastomitza amb la cèl·lula posterior, de manera que es forma un únic compartiment dicariòtic. Com a testimoni del procés queden unes petites protuberàncies laterals.
Les fíbules són estructures típiques dels basidiomicets. Molts fongs d'aquest fílum produeixen espores als basidiocarps, per damunt del sòl. Malgrat que les fíbules són exclusives d'aquest fílum, no totes les espècies de basidiomicets les presenten. Per tant, la presència o manca de fíbules és un criteri important a l'hora de taxonomitzar gèneres i espècies dins d'aquest fílum.

## Galeria

* Figura 1: Fíbula de Cantharellus.
* Figura 2: Fíbules en el miceli.
* Figura 3: Diagrama de la formació d'una fíbula.

## Referències

* ↑ Carrillo, L.. «Hongos (cap.7)». A: Microbiología Agrícola. Salta: Universidad Nacional de Salta, 2003, p. 2. ISBN 987-9381-16-5 [Consulta: 18 març 2017]. Arxivat 2010-10-11 a Wayback Machine.
* ↑ Myco-UAL. «Basidiomycota». Universidad de Almería. Departamento de Biología Vegetal y Ecología.. [Consulta: 9 maig 2010].
* ↑ Kuo, M. «Clamp Connections» (en anglès). MushroomExpert.Com. [Consulta: 15 desembre 2010].
Viccionari
# Fontenille (Charente)

Fontenille és un municipi francès situat al departament del Charente i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2017 tenia 322 habitants.
Compta amb dos veïnats a més del nucli: Châteaurenaud al marge del Charenta a migdia i les Défends al nord-est. El primer esment Fontanilias data del 1094 i prové del llatí tardà i significa «petites fonts».

## Demografia

El 2007 tenia 337 habitants. Hi havia 144 famílies i 183 habitatges, 146 eren l'habitatge principal de la família, 22 eren segones residències i 15 estaven desocupats.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 216 persones, 144 eren actives i 72 eren inactives. Hi havia una empresa industrial, una taller de comerç i reparació d'automòbils, una empresa de transport, una immobiliària, un taller de reparació d'automòbils i de material agrícola.
L'any 2000 hi havia vint explotacions agrícoles que conreaven un total de 800 hectàrees.

## Referències

* ↑ «Géoportail» (en francès). Institut Nationa de l'Information Geographique et Forestière. [Consulta: 12 octubre 2020].
* ↑ Dauzat, Albert; Rostaing, Charles. Dictionnaire étymologique des noms de lieux en France (en francès). 1989. París: Librairie Guénégaud, 1a ed. 1963, p. 296. ISBN 2-85023-076-6.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
# Toquí de Bangs

El toquí de Bangs (Arremon basilicus) és un ocell de la família dels passerèl·lids (Passerellidae).

## Descripció

És un ocell tímid que sol amagar-se als boscos de les muntanyes de Santa Marta al nord de Colòmbia. Bastant distintiu pel seu rang limitat, amb una cara negra i una taca en el pit, la gola blanca i el cap ratllat. Es manté per la zona baixa al sotabosc i sovint és difícil de veure, però de vegades visita menjadores dins de la Reserva Natural El Dorado, on pot ser més fàcil de trobar. El cant és una llarga sèrie de grinyols i trinats aguts.

## Hàbitat i distribució

Aquesta espècie es troba al sotabosc dels boscos humits de muntanya i al llarg de les vores del bosc (Jaramillo 2020). La seva ecologia és poc coneguda.

## Taxonomia

En un principi es considerava una subespècie (Arremon torquatus basilicus) del toquí cap-ratllat (A. torquatus). A partir de les diferències de vocalització, plomatge i genètica, es va determinar separar-la i tractar-la com espècie diferent. El SACC va dividir el grup el 2010.

## Referències

* ↑ «Toquí de Bangs». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/02/2023(català)
* ↑ «Gorrión-montés Listado/Sierra Nevada Brush-Finch/Arremon basilicus [e]» (en castellà). Aves de Colómbia, 28-06-2019. [Consulta: 20 febrer 2024].
* ↑ «Sierra Nevada Brush-finch (Arremon basilicus)» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. Versió 2023-1. [Consulta: 20 febrer 2024].
* ↑ Cadena, Carlos Daniel; Cuervo, AndréS M. «Molecules, ecology, morphology, and songs in concert: how many species is Arremon torquatus (Aves: Emberizidae)?: HOW MANY SPECIES IS A. TORQUATUS» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 99, 1, 18-12-2009, pàg. 152–176. DOI: 10.1111/j.1095-8312.2009.01333.x.
* ↑ «Species limits in Arremon torquatus». [Consulta: 20 febrer 2024].
# Font Freda (Perauba)

La Font Freda és una font del poble d'Herba-savina al municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà. Antigament pertanyia a l'antic municipi d'Hortoneda de la Conca.
Està situada a 1.365 m d'altitud, a l'esquerra de la llau de Perauba, als peus i al sud-oest de la Torre de Perauba, a ponent de l'extrem meridional dels Rocs del Comeller i a llevant del Roc de Sant Cristòfol, en un fons de vall feréstec i de difícil accés.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Middleburg (Pennsilvània)

Middleburg és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 1.382 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Middleburg tenia 1.382 habitants, 611 habitatges, i 378 famílies. La densitat de població era de 599,5 habitants/km².
Dels 611 habitatges en un 29,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47% hi vivien parelles casades, en un 11,3% dones solteres, i en un 38% no eren unitats familiars. En el 33,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 18% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,89.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 20,5% de 45 a 60 i un 19,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.766 $ i la renda mediana per família de 36.944 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.083 $ mentre que les dones 22.422 $. La renda per capita de la població era de 16.660 $. Entorn del 9,2% de les famílies i el 10,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Middleburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Middleburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Michelada

La michelada és una beguda alcohòlica mexicana que es prepara barrejant cervesa, suc de llimona, picant i sal.

## Preparació

La preparació és senzilla: cal gebrar un got congelat, humitejar-ne la vora amb suc de llimona per adherir-hi la sal, afegir-hi suc de llimona i cervesa.
Una de les qualitats de la michelada és el seu sabor refrescant, que la fa ideal per als dies calorosos en els quals es busca quelcom més que el sabor d'una simple cervesa. A Mèxic es considera un excel·lent remei per a la ressaca, de manera que és comú prendre-la als matins o al migdia.

## Història

El seu origen apunta a la dècada del 1970 al Club Deportivo Potosino de la ciutat de San Luis Potosí, ja que s'explica que un soci de nom Michel Esper (originari de Ciudad Valles) acostumava a demanar una cervesa amb llimona, gel, sal i popote en una copa anomenada chabela com si fos un còctel de cervesa. Més endavant, els socis del club van començar a demanar una llimonada com la de Michel, «mi chela helada». Amb el temps s'hi van anar afegint salses al gust i el nom original va transformar-se en «chelada».
Actualment en moltes parts de Mèxic es distingeix entre una «chelada», que és una cervesa amb gel, sal i llimona, i una «michelada» a la qual se li afegeixen diverses salses que li donen un sabor més dens i picant. En alguns bars a aquesta barreja se l'anomena «petróleo» pel seu color fosc intens, ja que es conserva barrejada en recipients a punt per a ser abocada sobre la cervesa.

## Variacions

La michelada varia depenent de la regió i el país, per exemple, a El Salvador la michelada inclou salsa picant, salsa Worcestershire, suc de llimona, sal i pebre. La boca del got es pot decorar amb sal o chile en pols Tagín. Existeix una altra versió que només inclou suc de llimona, sal i salsa picant. La barreja s'acompanya amb gel.
A Guatemala la barreja es fa amb salsa picant, salsa Worcestershire, suc de tomàquet, suc de llimona, sal i pebre. A Xile hi ha una variació que es prepara amb merkén en lloc d'altres salses o picants.
En algunes parts de Mèxic s'utilitza salsa picant, salsa Worcestershire, salsa Tabasco, chamoy i fins i tot una barreja comercial de suc de tomàquet i un toc d'ostra. També se li poden afegir sabors de fruites tropicals com tamarinde i mango a partir de sucs concentrats. A l'estat d'Oaxaca, la preparació de llimona i sal rep el nom de suero, al centre del país a aquest suero combinat amb cervesa se l'anomena «michelada». En altres regions de Mèxic la michelada és la cervesa, preferiblement lager, combinada només amb suc de llimona i sal. També existeix la «cubana», que inclou salsa anglesa, salsa Tabasco i el gebrat del got es fa amb una barreja de sal i chile piquín en pols.

## Referències

* ↑ Los Angeles Times
* ↑ Revista Nos. «Para Fiestas Patrias: Cocina chilena en mantel largo». Arxivat de l'original el 29 de novembre de 2009. [Consulta: 20 agost 2011].
# Fortià Feu i Martorell

Fortià Feu i Martorell (?-Vic, 1892) fou farmacèutic català, cofundador del Círcol Literari de Vich.

## Bibliografia

* SALARICH I TORRENTS, Miquel S., S. YLLA-CATALÀ I GENÍS, Miquel. Vigatans il·lustres. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 1983, Osona a la Butxaca, 5-6.
* BERNAT, Pasqual. Científics d'Osona. Diccionari històric i biobibliogràfic dels científics nascuts o vinculats a Osona. Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2010, Osona a la Butxaca, 28.
* ROVIRÓ I ALEMANY, Ignasi. Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del seminari de Vic (1749 – 1968). Temple Romà, Vic, Patronat d'Estudis Osonencs, 2000, Osona a la butxaca 22 – 23
# Torre del Molí (Caudiel)

La Torre del Molí, també denominada com Torre d'Aníbal, és una torre defensiva medieval, ubicada als afores de la vila de Caudiel (Alt Palància, País Valencià).

## L'edifici

Té forma cilíndrica, construïda amb material de conglomerat de pedra i cal, que uneix blocs de pedra regulars. Està coberta amb una cúpula revestida de teixes, que va substituir una anterior coberta plana i amb merlets.
Està dividida en tres altures, tot usant-se com a aljub la planta baixa. A la façana hi ha una fornícula, que pot assenyalar la presència d'una finestra. Es creu que l'entrada actual és diferent a l'original, que devia ser a major altura.
El 1993 va ser restaurada per l'Escola Taller d'Altura.

## Història

Ha estat atribuïda a Aníbal, i hi ha la hipòtesi que els seus ciments són d'origen romà. Prop de la torre hi discorria una variant de la Via Augusta, que evitava les costeres del Ragudo. Així, el nom de Torre d'Aníbal prové de la llegenda que conta que el púnic va romandre per aquestes contrades durant dos anys mentre preparava l'atac a Sagunt. Segons Plini el Vell, Hirci i Titus Livi, estes torres rebien el nom de Turris Hannibalis, i s'alçaven en turons com a torres de guaita contra lladres o enemics, tot comunicant-se amb altres torres de la zona. En aquest cas, se suposa que aquesta es comunicava amb una altra situada a Sant Roc, Viver.
La torre va tindre ús defensiu durant l'època musulmana i la conquesta cristiana, i va estar vinculada al Castell de Xèrica.
Als voltants s'han trobat soterraments i monedes.

## Referències

* Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
* Aquest article pren com a referència el text del Bé d'Interés Cultural incoat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana.
* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2569. Data de consulta: 24 agost 2023.
# Torre del Moro (la Canonja)

* Vegeu altres significats a Torre del Moro
La Torre del Moro és una torre de defensa de la Canonja (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Torre quadrada de 4,5 de costat i 7 m d'alçada. Conserva una volta de formigó de calç i un encofrat de canya a l'interior. Els murs són de carreuons i les cantonades de carreus. Hi ha vestigis de quatre finestres de mig punt al darrer pis, cosa que permet afirmar que li manquen, ben bé, uns 2 m d'alçada. Transformada en habitatge des d'època històrica, ha de ser d'època tardogòtica (segles XIV o XV). Restaurada l'any 1970 per l'arquitecte Ubac, està en bon estat de conservació.

## Referències

* ↑ «Torre del Moro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 agost 2021].
# Messor

* No s'ha de confondre amb Messor (formiga).
Messor és un cràter sobre la superfície del planeta nan Ceres, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 52.41 ° de latitud nord i 237.52 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 40 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el quatre de desembre del 2015 i fa referència a Messor, déu de la collita i de la sega de blat de la mitologia romana.

## Referències

* ↑ "Messor". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Leach, Marjorie. ABC-CLIO. Guide to the Gods, 1992.
# Tronto

El Tronto és un riu d'Itàlia a les Marques, Abruços i Laci. Corre per les províncies d'Ascoli Piceno, Teramo, i Rieti. Els afluents de l'esquerra són el rierol Bretta, els torrents Chiaro, Chifente, Fiobbo, Fluvione, i Lama, i el riu Riccione; i per la dreta els torrents Castellano i Marino i la riera de la Montagna. Té 115 km de llargada i una conca de 1192 km². Desemboca a la mar Adriàtica.
El seu nom antic era Truentus o Truentinus, en llatí i Τρουεντῖνος en grec. Plini el Vell diu que aquest riu va donar nom a la ciutat de Castrum Truentium o Truentum, que es trobava a la seva desembocadura. Diu que era un dels rius més importants del Picè i que era navegable unes cinc milles riu amunt. En parlen també Estrabó, Pomponi Mela i Claudi Ptolemeu.

## Referències

* ↑ «Tronto». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, III, 13
* ↑ Smith, William (ed.). «Truentus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r maig 2023].
# Tronxó

Tronxó (en castellà i oficialment, Tronchón) és un municipi de l'Aragó, província de Terol, a la comarca del Maestrat aragonès.
L'element més característic i conegut de Tronxó és el formatge que s'hi elabora a partir de llet de cabra i ovella i que té una forma característica gràcies al motlle que s'utilitza anomenat encilla.
Tronxó era una possessió hospitalera de la Castellania d'Amposta.

## Fills il·lustres

* Just Fuster, (segle xix) músic.

## Vegeu també

* Formatge de Tronchón

## Enllaços externs

* Tronchón.info
* Turismo Maestrazgo Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
# Francesc I

Francesc I és el nom dels següents personatges:
* Francesc I (Papa), Papa número 266 de l'Església Catòlica, elegit el 13 de març de 2013.
* Francesc I Acciaiuoli (1440 - c. 1500) fou fill i successor de Neri II Acciaiuoli al ducat d'Atenes
* Francesc I d'Àustria (Florència, 1768 - Viena, 1835), darrer emperador del Sacre Imperi Romanogermànic i primer emperador d'Àustria
* Francesc I de Bretanya (Gwened, 1414 – Château de l'Hermine, 1450), duc de Bretanya, comte de Montfort i de Richmond
* Francesc I Crispo (segle xiv), duc de l'Arxipèlag i de Naxos, baró d'Astrogidis, senyor de Milos, Santorí, Andros, Astipàlea, Delos, Ios, i consenyor d'Amorgos
* Francesc I Crispo d'Ios (s. XV), senyor d'Ios i de Santorí.
* Francesc I de les Dues Sicílies (Nàpols, 1777 - 1830), Rei de les Dues Sicílies
* Francesc I d'Empúries o Francesc I d'Aragó i Folc de Cardona (1539 - 1572), Duc de Cardona i de Sogorb, marquès de Pallars Sobirà, comte d'Empúries i de Prades, vescomte de Vilamur i senyor de la Baronia d'Entença.
* Francesc I d'Este o Francesc I de Mòdena (Mòdena, Ducat de Mòdena, 1610 - Santhià, Ducat de Savoia, 1658), membre de la Casa d'Este que va esdevenir duc de Mòdena
* Francesc I de França o Francesc I d'Angulema (Cognac, 1494 - Rambouillet, 1547), comte d'Angulema, duc de Valois, de Milà i rei de França
* Francesc I Gattiluso (segle xiv), patrici genovès al servei de Joan V Paleòleg
* Francesc I Gonzaga o Francesc I de Màntua (Màntua, Senyoriu de Màntua, 1366 - 1407), condottiero i senyor de Màntua
* Francesc I Manfredi (s. XIII), noble italià.
* Francesc I de Mèdici o Francesc I de Toscana (Florència, 1541 - 1587), Gran Duc de Toscana
* Francesc I Montefeltro de Borgo San Sepolcro (segle xiv), podestà de Lucca
* Francesc I de Navarra (1466 - 1483), comte de Foix i Bigorra, vescomte de Bearn i de Marsan i Castellbó i rei de Navarra
* Francesc I Ordelaffi (segle xiv), senyor de Forlì i Bertinoro
* Francesc I de Parma (Parma, 1678 - Piacenza, 1727), Duc de Parma
* Francesc I de Ribagorça (? - 1598), Duc de Vilafermosa i duc de Luna
* Francesc I del Sacre Imperi Romanogermànic.
* Francesc I de Saxònia-Coburg-Saalfeld (Coburg, 1750 - 1806), príncep sobirà del ducat de Saxònia-Coburg-Saalfeld (1800 -1806) i destacat mecenes
* Francesc I Sforza (San Miniato, 1401 - Milà, 1466), Duc de Milà
* Francesc Dalmau I de Rocabertí vescomte de Rocabertí (1567 - 1592).
* Francesc de Ferran I de Mèdici (1594, Florència, - 1614, Pisa), príncep del Gran Ducat de Toscana
* Frederic Francesc I de Mecklenburg-Schwerin (Schwerin, 1756 - Ludwigslust, 1837), duc de Mecklenburg-Schwerin
* Francesc Jofre I de Rocabertí (s. XVI-XVII), vescomte de Rocabertí i comte de Peralada.
* Francesc Josep I d'Àustria (Viena, Imperi Austríac, 1830 - Imperi austrohongarès, 1916), emperador d'Àustria, rei de Bohèmia i Hongria.
* Joan Francesc I Gonzaga o Joan Francesc I de Màntua (Màntua, Senyoriu de Màntua, 1395 - Marquesat de Màntua, 1444) condottiero i senyor i Marquès de Màntua
Viccionari