OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramon Rosselló i Vaquer

Ramon Rosselló i Vaquer (Felanitx, 1944) és un historiador medievalista mallorquí.
Estudià cursos al Seminari de Mallorca, on adquirí una bona formació. Investigador i historiador. S’ha especialitzat en l'estudi de l'època medieval a Mallorca, sobre la qual ha publicat nombroses monografies, totes farcides d'abundosa documentació que va recercar als Arxius de Mallorca i de la Península. La seva producció arriba a més de cinc-cents títols dels temes més diversos: medicina medieval, música, Inquisició, jueus i conversos, sexualitat i vida quotidiana en general. S’ha dedicat especialment a recollir i fer conèixer el corpus documental medieval més important i extens de la part forana de Mallorca.

## Reconeixement

* 2007: Premi Josep Llompart al marc dels Premis 31 de desembre de l'Obra Cultural Balear.
* 2013: Soci d'Honor de l'Associació d'Amics dels Closos de Can Gaià
* 2017: Premi "Estrella Mostrejada" de Santanyí.

## Obres

* Història de Manacor: (segle XIV) (1978)
* Notes històriques de Calvià: segles XIII-XVI (1987)
* Els jueus dins la societat menorquina del segle XIV (1990)
* Història de Banyalbufar: segles XIII-XVI (1995)
* Història d'Esporles: segles XIII-XVI (1997)
* Inca en la història (1229-1349) (1998)
* Història de Valldemossa (1230-1516) (1999)
* Procés contra Ponç Hug IV, comte d'Empúries per pecat de sodomia (2003)
* El Barroc a Pollença (2001)
* Aportació a la història de Pollença. El segle xiii.

## Referències

* ↑ Ramon Rosselló: El ´felanitxer´ de los 600 libros, Diario de Mallorca, 5 de gener de 2014
* ↑ «L'Obra Cultural Balear presenta els guardonats dels Premis 31 de Desembre 2007». Nota de premsa. Obra Cultural Balear [Consulta: 4 juliol 2014]. «El Josep Maria Llompart, […] ha estat per a Ramon Rosselló i Vaquer, per la seva ingent tasca en el camp de la historiografia local, per ser un dels historiadors de les Illes Balears que més obres i estudis ha realitzat i per haver tingut repercussió a la resta de les Illes.»
* ↑ «Ramon Rosselló, Soci d'Honor». Associació d'Amics dels Closos de Can Gaià. [Consulta: 4 juliol 2014]. «Historiador autodidacta, però amb una extensíssima producció científica i divulgativa, especialment de l'època medieval mallorquina.»
* ↑ Premi "Estrella Mostrejada 2017" al felanitxer Ramon Rosselló Vaquer Arxivat 2017-04-05 a Wayback Machine. a viufelanitx.com

## Bibliografia

* Bover, Jaume. «Bibliografia medieval mallorquina: l'obra de Ramon Rosselló Vaquer». A: Studia historica et philologica in honorem M. Batllori (en català, castellà). Roma: Instituto Español de Cultura,, 1984, p. 559-565. ISBN 84-499-7027-X.
* «Obra de Ramon Rosselló i Vaquer» a Dialnet.
# Alfonso Vicente

Alfonso Vicente (Músic portuguès del segle XV).
Fou capellà major del rei Joan V, i fou nomenat pel rei Eduard I mestre de la seva Capella Reial, el 1437, encomanant-li la reforma de la part artística d'aquesta capella, que en aquell temps es trobava en una gran decadència.
Fou autor de moltes composicions de gènere religiós.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 68, pàg. 542. (ISBN-84-239-4568-5)
# Ouija (pel·lícula de 2003)

Ouija és una pel·lícula catalana de terror i suspens estrenada el 2003. Representa l'opera prima de Juan Pedro Ortega. Està basada en el guió original de Jordi Orriols El setè divendres.

## Argument

Ambientada a Espanya en el període contemporani, la pel·lícula segueix un grup d'amics decideix jugar a la ouija i van superant els desafius que els posa l'esperit que han invocat, que s'endureixen progressivament fins al punt de provocar accidents.

## Repartiment

* Ricard Sales com a Víctor
* Montse Mostaza com a Clara
* Carlos Olivella com a Nacho
* Núria Font com a Bea
* Jaume García Arija com a Santi
* Juan Inciarte com a Pare Tomás
* Victoria Lepori com a Mare de Bea
* Gemma Prats com a Mare de Santi
* Óscar García com a Metge
* José Antonio Duque com a Audscias

## Producció

Va ser produïda per Eleven Dreams i Ibarretxe & Co. És el primer llargmetratge d'Eleven Dreams. El guió va anar a càrrec de Carmen Abarca. Es va rodar durant 6 setmanes entre el març i el juny del 2003 en diverses localitzacions del nord d'Espanya, sobretot en espais naturals pel baix pressupost de què disposaven. A l'hora de triar els figurants, es va apostar per cares noves, això és, joves promeses per descobrir. Pel que fa a la banda sonora, la van compondre Xavier Capellas i Arnau Bataller. S'hi inclou música dels artistes Natalia Lafourcade, Lethargy, Terroristars i Elefante.

## Estrena

Va ser estrenada el 5 de desembre del 2003 al Festival de Cinema Fantàstic de Sitges, on ser ben rebuda pels espectadors. No va arribar per al públic general fins al 15 d'octubre del 2004.

## Recepció

Va tenir una repercussió comercial immediata: el primer cap de setmana que es podia veure a les sales de cinema, va figurar entre els deu films més taquillers d'Espanya i va recaptar més de 250.000 € en tres dies.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «´Ouija´, terror y suspense a la española» (en castellà). Córdoba, 30-10-2004. [Consulta: 26 maig 2023].
* 1 2 «Spanish Audiovisual Production 2005» (PDF) (en anglès) p. 8. areavisual.com, 2005. [Consulta: 26 maig 2023].
* ↑ «Más allá cañí: lo más sobrenatural del cine español» (en castellà). 20minutos, 04-08-2017. [Consulta: 26 maig 2023].
* ↑ «‘Ouija’, la opera prima de Juan Pedro Ortega se presentará en Sitges 2003» (en castellà). Cine&Tele, 01-12-2003. Arxivat de l'original el 26 de maig 2023. [Consulta: 26 maig 2023].
# Classicisme de Weimar

El classicisme de Weimar (en alemany: Weimarer Klassik o Weimarer Klassizismus) va ser un moviment cultural i literari que començà a Alemanya de la mà de Johann Wolfgang Von Goethe i Johann Christoph Friedrich Von Schiller i es propagà per tot Europa. Tot i l'interès que despertà a l'interior, i l'emulació del que entenien com «clàssic», no va disposar d'un ampli seguiment. Els seus esforços dirigits a educar i realçar la seva societat durant el període de 1788-1832 va aportar contribucions profundes i duradores en àrees com la filosofia, la ciència, la psicologia, l'art i l'estètica.
La fundació Klassik Stiftung Weimar administra parcs, patrimoni arquitectònic, col·leccions artístiques així com un arxiu i un centre de recerca, considerats com un dels més importants d'Alemanya. Onze dels seus entitats són part del conjunt Weimar Clàssica, Patrimoni de la Humanitat des del 1998.

## Referències

* ↑ Volker C., Dörr. Weimarer Klassik (en alemany). Paderborn: Wilhelm Fink, 2007, p. 240. ISBN 9783825229269.
* ↑ «Klassik Stiftung Weimar» (en alemany). Govern federal d'Alemanya, 20.7.2015.. Arxivat de l'original el 2015-05-13. [Consulta: 13 setembre 2017].

## Enllaços externs

* «Klassik Stiftung Weimar» (en alemany, anglès, japonès). Arxivat de l'original el 2017-11-17. [Consulta: 13 setembre 2017].
# Zòrinsk

Zòrinsk (en ucraïnès Зо́ринськ, en rus Зо́ринск), és una ciutat del raion de Perevalsk de la província de Luhansk d'Ucraïna, situada actualment a zona República Popular de Luhansk de la Rússia. Població: 7.128 (2021), 7.331 (2013).

## Història

Zòrinsk és una ciutat des del 1963.
Del 2014 al 2022, Zòrinsk ha estat controlada per forces de la República Popular de Luhansk.

## Referències

* ↑ «Численность населения по состоянию на 1 октября 2015 года по Луганской Народной Республике» (en rus). Luhansk People's Republic. Arxivat de l'original el 4 febrer 2016. [Consulta: 21 desembre 2015].
# Resolució 546 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 546 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 6 de gener de 1984 després d'escoltar la representació de la República Popular d'Angola, el Consell va recordar les resolucions 387 (1976), 428 (1978), 447 (1979), 454 (1979), 475 (1980) i 545 (1983) i condemnà Sud-àfrica per les seves incursions contínues a través de l'ocupada Àfrica del Sud-Oest en violació directa de les resolucions anteriors.
El Consell va exigir Sud-àfrica respectar la integritat territorial d'Angola, prenent nota que Angola té dret a la legítima defensa i a la compensació dels atacs. També fa una crida a Sud-àfrica perquè cessi l'ocupació del sud d'Angola i retiri les seves tropes. La resolució insta els estats membres a donar suport econòmic a Angola, així com fer complir la Resolució 418 (1977) sobre l'embargament d'armes contra Sud-àfrica. També va demanar al secretari general que faci un seguiment de la situació i n'informi al Consell si ho considera oportú.
La Resolució del Consell 447 va ser adoptada per 13 vots a favor i cap en contra; els Estats Units i el Regne Unit es van abstenir.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 501 a la 600 (1984 - 1987)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Dionís pseudo-Sardanàpal

Dionisos pseudo-Sardanàpal és una rara representació escultòrica de Dionís que durant molt de temps es confongué amb un retrat del rei Sardanàpal (una inscripció del s. XVII en l'exemplar del Vaticà indica CΑΡΔΑΝΑΠΑΛΛΟC). Malgrat que la iconografia habitual d'aquest déu és la d'un jove imberbe, aquesta és la d'un home barbut que ha passat ja la maduresa, completament vestit. L'estil n'és neoàtic o arcaïtzant, dins de l'escultura hel·lenisticoromana. Al braç que li manca devia dur un tirs (un ceptre d'heura, vinya i pinya, atribut de Dionís).
A la primeria del XIX, Ennio Quirino Visconti polemitzà amb Johann Joachim Winckelmann i altres historiadors de l'art sobre la identificació del "Sardanàpal", llavors als museus Vaticans, i en proposà la interpretació actualment acceptada.
Totes les escultures supervivents semblen còpies o variants d'un original grec datable cap al 325 ae, en una època en què la iconografia inicial del déu s'estava fixant en el model androgin més divulgat.

## Exemplars

* Fragments apareguts en les excavacions del Teatre de Dionís d'Atenes
* Nàpols
* Palerm
* Galleria degli Uffizi, Florència
* Estàtua romana de marbre pentèlic, datable de mitjan s. I (40-60), al British Museum; tota d'una peça tret del braç desaparegut, que estaria tallat en un altre bloc i després assemblat. S'hauria trobat a Posillipo (Campània). Alçada: 2,2 m. Prové de la col·lecció de Fortunato Pio Castellani. GR 1878.11-6.1 (escultura 1606)
* Museu Nacional Romà

## Influència posterior

En la pel·lícula Alexandre, d'Oliver Stone (2004), Dionís apareix representat com un home de cabells llargs i barbut, coronat amb fulles d'heura i vestit amb pell de lleó i un voluminós quitó, inspirat en aquesta escultura.

## Referències

* ↑ K.A. McDowall, "The so-called 'Sardanapalus'", Journal of Hellenic Studies, 1904; Bernard Ashmole, "The so-called 'Sardanapalus'", The Annual of the British School at Athens, 1919.
* ↑ Visconti, Mus. Clem. II:290-304, noted by J.J. Pollitt, in Olga Palagia, J. J. Pollitt, Personal Styles in Greek Sculpture :8f.
* ↑ Ashmole 1919.
* ↑ A. Cristilli, "Una nota di archeologia campana: il Dioniso nel tipo 'Sardanapalo' dalla villa imperiale del Pausilypon a Napoli", Oebalus, 10 (2015: 243-260).«Copia archivada». Arxivat de l'original el 14 de setembre de 2012. [Consulta: 13 juny 2007].
* ↑ S. D. Bundrick, "Dionysian Themes and Imagery in Oliver Stone's Alexander", Helios, 36.1 (Spring 2009:81-96).
# Forcat de les Llaus

El Forcat de les Llaus és un indret del terme municipal de Conca de Dalt, al límit dels antics termes de Claverol, a l'enclavament dels Masos de Baiarri, i d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà. La meitat nord del Forcat de les Llaus pertany, a més, al terme de Baix Pallars, del Pallars Sobirà. Pertanyia al territori de Senyús.
Està situat al nord del terme municipal, en el punt d'afluència de la llau de Perauba en el barranc de la Torre de Senyús, donant pas amb aquesta unió a la llau de Castilló, després a la llau Fonda i, finalment, al barranc de l'Infern. Aquest topònim abraça també, en el seu extrem meridional, el punt on la llau de Perauba recull les aigües del barranc del Vinyal.
És al nord-est d'Hortoneda, al nord de Perauba, al nord-est de Senyús, al sud-est de Solduga i a migdia del Cap de Roques de Solduga.

## Etimologia

Deu el nom al fet de ser el punt d'unió (junyent, mesclants o entreforc) de dos corrents d'aigua de muntanya (llaus), però molt marcats en el territori i que, a més, separen territoris històrics i administratius. Aquest fet li dona un aspecte de forca.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Claude Cheysson

Claude Cheysson (París, França, 1920 - 15 d'octubre de 2012) va ser un polític francès que fou ministre al seu país i membre de la Comissió Europea entre 1973 i 1989.

## Biografia

Va néixer el 13 d'abril de 1920 a la ciutat de París. Va estudiar inicialment a l'École polytechnique i a l'Escola Nacional d'Administració, en la qual es graduà el 1948.

## Activitat política

Membre del Partit Socialista, el 1948 fou nomenat membre del Ministeri d'Afers Exteriors de França, i esdevingué cap de servei d'enllaç amb les autoritats d'Alemanya Occidental l'any següent. El 1952 fou nomenat conseller del president de la Indoxina francesa, i el 1954 cap del gabinet del Primer Ministre de França Pierre Mendès-France, càrrec que ocupà fins al 1955. Entre 1957 i 1962 fou Secretari General de la Comissió per a la Cooperació Tècnica a Àfrica, entre 1962 i 1965 director de l'Organisme Saharien, i el 1966 ambaixador a Indonèsia, càrrec que va mantenir fins al 1969.
El 1973 fou nomenat Comissari Europeu en representació del seu país en la Comissió Ortoli, sent nomenat Comissari Europeu de Desenvolupament, càrrec que va mantenir en les Comissiosn Jenkins i Thorn. El maig de 1981, quatre mesos després d'haver iniciat el seu mandat en la Comissió Thorn, abandonà el seu càrrec europeu, sent substituït per Edgard Pisani, per formar part del govern de Pierre Mauroy com a Ministre d'Afers Exteriors, càrrec que desenvolupà fins al desembre de 1984, ja sota el govern de Laurent Fabius.
El gener de 1985 fou nomenat Comissari Europeu de Relacions Exteriors, fent especial atenció a la Política mediterrània i les relacions Nord-Sud en la Comissió Delors I, càrrec que va mantenir fins al 1989. En les eleccions europees de 1989 fou escollit eurodiputat al Parlament Europeu, escó que va mantenir fins al 1995.
# Col·laboradors al niu

Col·laboradors al niu és un terme utilitzat en etologia i biologia evolutiva per descriure una estructura social en què joves i adolescents sexualment madurs d'un o ambdós sexes, s'associen amb els seus pares, ajudant-los a portar endavant noves generacions de germans, en lloc d'intentar reproduir-se ells mateixos. Aquest fenomen va ser estudiat per primera vegada en ocells, i en aquest grup es presenta amb més freqüència, però també és conegut en animals d'altres grups, com ara mamífers i insectes. És una variant de cria cooperativa.

## Referències

* ↑ Wiley, R. H.; Rabenold, K. N. (1984). "The evolution of cooperative breeding by delayed reciprocity and queuing for favorable social positions"
# Ribera de Montoriol

La Ribera de Montoriol, aigües avall anomenada la Galcerana, és un curs d'aigua de la Catalunya del Nord, als Aspres (Rosselló), en els termes comunals de Montoriol i de Forques.

## Ribera de Montoriol

Es forma per la unió del Còrrec del Mas d'en Manent, que porta també les aigües del Còrrec de la Calcina, amb el del Mas d'en Delam, en terme de Montoriol, a prop a l'est de Montoriol d'Amunt, a l'extrem sud-occidental del terme, i discorre pel terme de Montoriol i de Forques, fins que a la zona de Reixac d'aquest darrer terme passa a anomenar-se la Galcerana. Segons d'altres mapes, és en terme de Montoriol que es produeix el canvi de nom, just quan s'uneix amb el Còrrec dels Hostalets, en el mateix poble de Montoriol d'Avall.
Després de la seva formació, rep per la dreta els còrrecs de Montagut i de les Picateres, travessa el Regatiu, el Mallol i el Solà, rep per la dreta el Còrrec de Xabric, després el del Bosc d'en Trilles i més tard el de la Coma

## La Galcerana

De la partida de Reixac cap a l'est, tots els autors coincideixen a anomenar-la amb aquest nom. De forma molt sinuosa, travessa un tram bastant pla del terme de Forques, fins que rep per l'esquerra el Riu Mateu. Després de dos forts meandres, rep per la dreta la Ribera de Llauró, moment en què es forma el Riu Major, poc després anomenat Cantarana.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «71 - Forques». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan. «95 - Montoriol». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Calmella, Montoriol i Queixàs». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ La Ribera de Montoriol en el centre dels ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Becat, 2015.
* ↑ Mapes de l'IGN.
# Ribera de Croses

La Ribera de Croses és un curs d'aigua de règim torrencial de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord, d'orientació bàsicament sud - nord. Neix en els contraforts septentrionals del massís del Canigó, en els vessants que es decanten cap a la Tet i discorre pels termes comunals de Glorianes i Rodès abans d'abocar-se en la Tet.

## Terme de Glorianes

Es forma a la confluència del Torrent Gros amb, en el vessant nord de la Roca Durena, a llevant del poble de Glorianes i del Masot, al sud-oest de la Roca Roja. Des d'aquell lloc, en direcció nord, però fent nombroses ziga-zagues, passa a ponent del Mas Nou, després entre el Mas de l'Alzina (est) i el Mas Foixà (oest), zona en què rep les afluències dels còrrecs de l'Hort (per la dreta) i dels Querols i del Perelloner, més tard del Camp de l'Amorer i de Can Duran (tots per l'esquerra), posteriorment un altre també dit de l'Hort i el de les Teixaires, tots dos per la dreta, el d'en Sicart per l'esquerra, i, ja fent de límit entre Glorianes i Rodès, el de l'Escapa per la dreta.

## Terme de Rodès

Entra aleshores dins del terme de Rodès, passant als peus i a ponent del Mas de l'Escapa, i tot seguit rep per la dreta el Còrrec de Canoetes. i tot seguit, també per la dreta, el del Camp del Coll. Continua davallant en direcció nord, encara encaixat dins de la seva vall, fins que arriba a sota i a llevant del santuari de Nostra Senyora de Domanova, lloc on fa un ample giravolt cap a l'est, per tornar al nord just en el moment d'arribar al sector pla del terme, a prop al sud-oest del Coll de Terranera. S'hi ajunta per l'esquerra la Ribera de Rigardà, moment en què la unió de les dues riberes passa a anomenar-se Riufagès.

## Antic poblament

Actualment desèrtica, des del punt de vista de població, a l'època medieval havia estat una vall bastant poblada. Dins de l'actual terme de Glorianes hi havia hagut els petits nuclis de població de Foixà i el Mas de l'Alzina, tots amb senyoria pròpia, a més d'Arenyanes. Ja en terme de Rodès hi havia els poblats de Canoetes i Croses.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «100 - Glorianes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032.
* Becat, Joan. «136 - Rodès». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Glorianes i Rodès». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Ke Jiusi

Ke Jiusi (xinès simplificat: 柯九思; xinès tradicional: 柯九思; pinyin: Kē Jiǔsī) conegut també com a Jingzhong, fou un pintor, poeta i cal·lígraf xinès que va viure sota la dinastia Yuan. Va néixer l'any 1290 i va morir el 1343. Oriünd de Xianju, província de Zhejiang.
Pintor paisatgista, va ser cèlebre per les seves pintures de bambú (amb tinta i color). Les seves pinzellades són a la vegada audaces i delicades dins d'un ambient integrat. S'inspirà en l'estil de Wen Tong. Es troben obres seves al Museu del Palau de Pequín i al Museu de Xangai.

## Bibliografia

* The Art Book of Chinese Paintings Ed Long River Press
* The Pictured Word: Word & Image Interactions 2 de Martin Heusser .Pàg. 262 i 264.
* Zhao Mengfu: Calligraphy and Painting for Khubilai's China de Shane McCauslan.Pàgs. 186-188, 311, 382, 403, 413 i 425.

## Enllaços externs

* http://arts.cultural-china.com/en/77Arts6751.html Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* http://www.china-on-site.com/pages/painter/1009.php Arxivat 2008-08-21 a Wayback Machine.
* http://finearts.hku.hk/events/ms-ruby-leung-ke-jiusi-1290-1343-and-ink-bamboo-painting-in-the-yuan-dynasty-1271-1368/
* http://www.metmuseum.org/collection/the-collection-online/search/39546
* http://www.chinaonlinemuseum.com/painting-bamboo-ke-jiusi-2.php
# Clau francesa

Una clau francesa, és una clau ajustable en forma de T amb doble gola, el mecanisme de la qual s'acciona mitjançant un mànec giratori. Es va comercialitzar al segle xix i a principis del segle xx, però fou substituïda, de mica en mica, per la clau anglesa més lleugera i més petita.

## Origen del terme

En algunes llengües (rus, ucraïnès, etc..) s'atribueix a l'enginyer francès Le Roy-Tribeau, que va rebre una patent per al disseny el 1837. Als països de parla alemanya, la clau és també coneguda com Franzose, a Polònia - com a clau francesa.

## Simbolisme

La imatge de la claus francesa està present al senyal de trànsit que significa "Manteniment de cotxes".

## Tipus de claus similars

Una clau similar és l'anomenada clau Ford (alemany: Engländer), que té una forma lleugerament diferent, és la modificació americana que en comptes d'un mànec giratori utilitza un cargol sota la mordassa inferior. Als països de parla anglesa es coneix com a monkey wrench.
Apart de comparar-la amb clau Ford de vegades se la confon amb la Clau Stillson, ja que també té un mànec, a diferència de la clau Johansson, que té dos braços per agafar-la y fer palanca.

## Referències

* ↑ «Заказать курсовую, контрольную, дипломную работу у одного из 79 651 эксперта» (en rus).
* ↑ «История изобретения разводного ключа». garagetools.ru. Arxivat de l'original el 18 серпня 2018. [Consulta: 16 серпня 2018].
* ↑ «История изобретения разводного ключа». garagetools.ru. Arxivat de l'original el 18 серпня 2018. [Consulta: 16 серпня 2018].
* ↑ «'The Monkey Wrench' mill building at 143 Main St. in Springfield, MA».
* ↑ «The Boston Wrench Group (Imported English coach wrenches or 18th w19th century American copies?)». Davistown Museum. [Consulta: 11 agost 2008].
* ↑ The great workshop: Boston's Victorian Age. Arcadia Publishing.

## Enllaços externs

* Revisió de les claus ajustables
# Comermada

Comermada és una masia de Sant Agustí de Lluçanès (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de dos pisos, de planta rectangular i teulat a doble vessant, lateral a la façana principal. La construcció dels murs demostra diferents construccions i renovacions. Les parts més antigues de la casa presenten un mur de pedres grans, irregulars i amb poc morter mentre que altres parts de les cases presenten pedres més petites, arrebossat i també maó. A la part posterior de la construcció hi ha una pallissa adossada.

## Referències

* ↑ «Comermada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2017].
# Riera de Campmajor

La Riera de Campmajor és una riera del Pla de l'Estany que neix a la serra de Rocacorba i aflueix, per la dreta, al Ritort, aigua amunt de Sant Miquel de Campmajor.