OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anatoli de Beirut (governador)

Anatoli de Beirut (en llatí Anatolius, en grec Ἀνατόλιος) va ser un magistrat, governador i jurista romà.
Va rebre educació legal a la important escola de juristes de Berytus (Beirut) i aviat va adquirir una gran reputació com a advocat. No s'acontentà i va anar a Roma, on va entrar al servei de l'emperador, on ràpidament li van reconèixer el mèrits i va ser admirat i respectat fins i tot pels seus enemics, guanyant diversos càrrecs i honors. Va esdevenir consularis de Galàcia, i després vicari d'Àsia sota Constantí l'any 339. Apareix com a praefectus praetorio el 346 i el 349, però no s'esmenta el districte si bé sortosament el 359 Ammià Marcel·lí diu que era Prefecte del Illyricum i diu que va morir el 361 exercint aquest càrrec, i se suposa que havia exercit el càrrec des del 346 al 361 probablement sense interrupció.
Aureli Víctor diu que va ser un excel·lent governador, que va acabar amb la usura dels governadors provincials i va portar a terme una reforma brillant, però solitària de l'administració de la província. Existeixen diverses cartes de Libani adreçades a Anatoli, en la seva majoria demanant favors per a alguns amics. Una especialment fa referència al moment de prendre possessió del seu càrrec de governador, on refereix el que va dir a Constantí:
| « | D'ara en endavant, príncep, cap dignitat no protegirà els culpables del càstig. D'ara endavant, ningú que incompleixi les lleis, per molt elevat que pugui ser el seu càrrec civil o militar podrà a marxar amb impunitat | » |
Sembla que va actuar així durant el seu mandat. Foci va conservar un panegíric sobre Anatoli escrit pel sofista Himeri de Prusa, però és més aviat hagiogràfic i poc es pot deduir de la seva la vida i dels seus fets. Libani sembla que insinua que va tractar d'afavorir sempre als seus amics, i que no rebutjava els regals que se li oferien voluntàriament. Els seus detractors l'anomenaven Άρυτρίων, una paraula que ha desconcertat als lexicògrafs però sembla que es referia a alguna cosa relacionada amb el teatre. Va ser pagà en un moment en què tothom s'estava decantant cap al cristianisme, i es diu que quan va entrar a Atenes va visitar els temples dels déus on va fer sacrificis amb gran ostentació.
Es creu que Anatoli era expert en temes de medicina, agricultura i lleis, i sovint és citat a la Geopònica amb els noms d'Anatolius, Vindanius o Vindanianus i Berytius. Va escriure una obra sobre agricultura que sembla que va ser el millor treball sobre el tema, tot i que contenia algunes coses meravelloses i increïbles. L'obra "sobre simpaties i antipaties" (περὶ Συμπαθειῶν καὶ Ἀντιπαθειῶν) s'ha conservat en part, però la seva autoria és discutida. Fabricius en reprodueix fragments.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/175?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=AnatoliusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 160-161. ]
# Anatoli de Beirut

* Per a altres significats, vegeu «Anatoli de Beirut (governador)».
Anatoli de Beirut (en llatí Anatolius, en grec Ἀνατόλιος) (? - 557, Constantinoble) va ser un professor de lleis de Beirut. Justinià I l'esmenta amb el títols vir illustris, magister, i el situa entre els que van compilar el Digesta; es mencionen també el seu pare Leontius i el seu avi Eudoxius com a juristes ("optimam sui memoriam in legibus reliquerunt"). Va escriure notes al Digesta i un comentari del Codi de Justinià. La Constitutio Omnem (un dels prefacis del Digest) porta la data 533 i està dirigida entre d'altres a Anatoli. Va exercir altres feines: advocatus fisci, un dels majores judices (nomenat per Justinià), cònsol, i curator divinae domus et rei private. Va ser impopular en l'exercici de les seves funcions oficials perquè es va quedar, amb l'excusa de confiscacions imperials, amb béns dels difunts en lloc dels hereus. Va morir el 557 en un terratrèmol quan era temporalment a Constantinoble.

## Referències

* ↑ Justinià I; Watson (trad), Alan. The Digest of Justinian (en anglès). University of Pennsylvania Press, 2009, p. 8.9. ISBN University of Pennsylvania Press.
* 1 2 Smith, William. New classical dictionary of biography, mythology, and geography (en anglès), 1850, p.48.
# Locomotora de Vapor 240-2074

La Locomotora de vapor 240-2074 "Tubize" és una Locomotora fabricada per l'empresa Tubize a Bèlgica que es troba conservada actualment al Museu del Ferrocarril de Catalunya, amb el número de registre 00017 d'ençà que va ingressar el 1981, com una donació de la companyia Ferrocarril Central de Aragón (Nº74).

## Història

Aquesta "Mastodonte", del Ferrocarril Central de Aragón (FCA), responia al caràcter singular de la companyia. Adquirida per a substituir les locomotores 0-3-0 de viatgers als trens més ràpids, fou l'últim tipus de locomotora no articulada comprada pel FCA. És la locomotora amb més diàmetre de roda de totes les de la classe "Mastodonte" que han circulat als ferrocarrils espanyols.
Encara que sigui antiquada, destaca la seva característica de bona corredora. El seu rodatge, ja implantat amb èxit la dècada anterior, la capacitava per afrontar els durs perfils del Central d'Aragó i, alhora, gràcies al seu diàmetre de rodes podia mantenir velocitats elevades, en la mesura que la via i el traçat ho permetessin. Ja en els temps de RENFE la sèrie va ser transferida al dipòsit de Tarragona, on realitzaren serveis de viatgers i mercaderies.

## Conservació

El seu estat de conservació és dolent. El 1990-91 es va sotmetre a una restauració integral de xapa i pintura

## Referències

* ↑ Museu del Ferrocarril, 2004: pp.26-59

## Bibliografia

* museu del ferrocarril de vilanova i la geltrú. catàleg.. 2004. vilanova i la geltrú: museu del ferrocarril del vilanova i la geltrú. fundación de los ferrocarriles españoles, 2004. b-10890-04. ISBN 84-95968-37-1.
* fundacion de los ferrocarriles espanoles; museu del ferrocarril de vilanova i la geltrú. museu del ferrocarril: guia. museu del ferrocarril, 1 de juliol de 1997. ISBN 9788488675408 [Consulta: 4 juny 2011].
* ddaa. 20 anys del museu del ferrocarril. vilanova i la geltrú: museu del ferrocarril, novembre de 2010. ISBN 978-84-92745-27-2.

## Enllaços externs

* Web oficial del Museu del Ferrocarril de Catalunya
# Locomotora de Vapor 141F-2348

La Locomotora de vapor 141 F-2348 "Mikado" és una locomotora fabricada per l'empresa North British a Regne Unit que es troba conservada actualment al Museu del Ferrocarril de Catalunya, amb el número de registre 00016 d'ençà que va ingressar el 1981, com una donació de la companyia Renfe.

## Història

Les "Mikado" evoquen un antic domini imperial japonès. Això resulta molt adequat per a descriure aquestes locomotores populars doncs, a l'ocàs de la tracció vapor a Espanya, foren les últimes a circular. El model "Mikado" es caracteritza per ésser simple, robust i manejable. És una locomotora mixta, les prestacions de la qual no resultaven particularment brillants però, era apta per a qualsevol servei en tota classe de traçats.
Es construïren 242 locomotores, les 25 primeres al Regne Unit, davant la incapacitat de la indústria nacional de fer-ho en un termini breu. La resta fou fabricada per les quatre constructores espanyoles més importants del moment.

## Conservació

El seu estat de conservació és dolent. Fou apagada simbòlicament per l'aleshores príncep Joan Carles I el 1975. Finalitzà d'aquesta forma l'era de la tracció vapor a Espanya.

## Referències

* ↑ Museu del Ferrocarril, 2004: pp.26-59

## Bibliografia

* museu del ferrocarril de vilanova i la geltrú. catàleg.. 2004. vilanova i la geltrú: museu del ferrocarril del vilanova i la geltrú. fundación de los ferrocarriles españoles, 2004. b-10890-04. ISBN 84-95968-37-1.
* fundacion de los ferrocarriles espanoles; museu del ferrocarril de vilanova i la geltrú. museu del ferrocarril: guia. museu del ferrocarril, 1 de juliol de 1997. ISBN 9788488675408 [Consulta: 4 juny 2011].
* ddaa. 20 anys del museu del ferrocarril. vilanova i la geltrú: museu del ferrocarril, novembre de 2010. ISBN 978-84-92745-27-2.

## Enllaços externs

* Web oficial del Museu del Ferrocarril de Catalunya
# Allotiso

Allotiso lancearius és una espècie d'aranya araneomorfa de la subfamilia Erigoninae, pertanyent a la família Linyphiidae. És l'únic membre del gènere monotípic Allotiso.
Fou descrita per primera vegada per A. V. Tanasevitch l'any 1990,

## Distribució

Es pot trobar a Geòrgia i Turquia.

## Referències

* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog 12.0 (American Museum of Natural History).
* ↑ Tanasevitch, A. V. (1990), "The spider family Linyphiidae in the fauna of the Caucasus (Arachnida, Aranei)", Fauna nazemnykh bespozvonochnykh Kavkaza
* ↑ «Gen. Allotiso Tanasevitch, 1990». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.

## Enllaços externs

* a ION
* Nomenclator Zoologicus
# Los Means

Los Means és un paratge del terme municipal de Tremp, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme ribagorçà de Sapeira.
Està situat al sud-est del poble de Tercui, al capdamunt de l'extrem occidental de la carena que separa les valls del barranc de Solà, al nord. i del barranc dels Horts, al sud.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Anna Kingsford

Anna Kingsford (16 de setembre de 1846 – 22 de febrer de 1888), va ser una anglesa anti-viviseccionista, vegetariana i defensora dels drets de les dones.
Va ser una de les primeres dones angleses en obtenir una llicenciatura en medicina, després d'Elizabeth Garrett Anderson, i l'única estudiant de medicina a graduar-se sense haver experimentat amb cap animal. Va cursar els estudis a París, es va graduar el 1880 després de sis anys d'estudis, de manera que hauria pogut continuar la seva defensa dels animals des d'una posició d'autoritat. La seva tesi final, L'Alimentació vegetal de l'home, que detallava els beneficis del vegetarianisme, fou publicada en anglès com The Perfect Way in Diet (1881). Va fundar la Societat de Reforma Alimentària el mateix any, viatjant al Regne Unit per parlar del vegetarianisme, i a París, Ginebra i Lausana per combatre l'experimentació amb animals.
Kingsford estava interessada en el budisme i el gnosticisme, i esdevingué una persona activa en el moviment teosòfic a Anglaterra, convertint-se en presidenta de la lògia londinenca de la Societat Teosòfica el 1883. Va assegurar haver rebut idees en estats de trànsit i en somnis; que foren recollides en els manuscrits i fullets del seu col·laborador Edward Maitland, i publicades pòstumament en el llibre Vestit amb el sol (1889).
Les malalties la van perseguir tota la vida i va morir amb 41 anys, per una pneumònia. Els seus escrits van ser pràcticament desconeguts durant més de 100 anys després que Maitland publiqués la seva biografia, The Life of Anna Kingsford (1896), encara que Helen Rappaport va escriure el 2001 que la seva vida i el seu treball es tornaven a estudiar.

## Referències

* 1 2 3 Rappaport, Helen. "Kingsford, Anna," Encyclopedia of Women Social Reformers, 2001. Maitland, Edward. The Life of Anna Kingsford. Kessinger Publishing, 2003 [first published 1896]; also available here Arxivat 2020-05-12 a Wayback Machine..
* ↑ «The Perfect Way in Diet (1881)». Arxivat de l'original el 2018-12-05. [Consulta: 4 desembre 2018].
* ↑ Rudacille, pp. 31, 46
* ↑ Kingsford, Anna Bonus. Clothed with the Sun Arxivat 2017-08-14 a Wayback Machine.. John M. Watkins, 1889
* ↑ The Life of Anna Kingsford Arxivat 2018-12-08 a Wayback Machine. (1896)
# Antigues Escoles Miquel Granell

Les Antigues Escoles Miquel Granell és una obra del municipi d'Amposta inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil de planta rectangular, amb dos edificis interiors de planta rectangular. El recinte ocupa tota una illa, de la mida de la meitat de la plaça (l'altra meitat és el jardí) i és tancat per una tàpia d'alçada variable, ja que el solar es troba en pendent. Fa uns 2,3-3 m, no té obertures laterals i presenta una porta amb reixat a la part del darrere i tot un reixat al llarg de la façana principal, amb dues portes d'accés (una per edifici) i uns pilars a les cantonades. A la part del darrere existeix un gran pati rectangular. Els dos edificis estan situats a la part de davant del recinte, i ocupen en extensió d'una mica més de la meitat d'aquell. Els edificis són d'una sola planta molt alta. El de la dreta té la coberta a dues aigües lleugerament inclinada i el de l'esquerra combina la teulada a dues aigües i la coberta plana. Els dos edificis estan connectats per la part de darrere per un cos longitudinal, mentre que per la part davantera es relacionen per la gran porta exempta que té un gran arc rematat per l'escut esculpit de la ciutat i figures reclinades a cada banda. L'organització de les façanes és bàsicament la mateixa, i té els mateixos elements, excepte una part del darrere del de l'esquerra: finestres d'arc rebaixat i ornamentat, franja horitzontal amb esgrafiat i òculs ornamentats, cornisa i barana d'obra. Actualment és la seu del Museu del Montsià.

## Història

Escoles construïdes per l'empenta del batlle Sr. Joan Palau i Miralles, i del Sr. Miquel Granell, director del col·legi Nacional de sordmuts. Iniciades les obres l'any 1911, foren inaugurades el 8 de desembre de 1912. Els pressupost fou finançat per l'Ajuntament d'Amposta, l'Estat, i per la Companyia del Canal que, a més, va ser qui va donar els terrenys.
Actualment l'edifici de les Escoles és seu del Museu de les Terres de l'Ebre, amb diverses sales d'exposicions fixes, relacionades amb la història, natura i activitat econòmica del territori, i un espai on s'ubiquen exposicions temporals de diferent tipus. Annex al museu, a l'espai que ocupava el pati de les antigues Escoles, hi ha el centre d'art Lo Pati.

## Referències

* 1 2 3 «Antigues Escoles Miquel Granell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Antigues Escoles Miquel Granell». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Antigues Escoles Públiques de Maçanes

Les Antigues Escoles Públiques és una obra de Maçanes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat, situat al nucli urbà de Maçanes. L'edifici, de planta quadrada, consta de planta baixa i dos pisos, i està cobert per una teulada a doble vessant amb el ràfec simple. A la façana, a la planta baixa, hi ha la porta d'accés en arc de llinda o arc pla. Al costat dret hi ha una finestra rectangular.
Al primer pis, hi ha un balcó amb llosana de pedra sostinguda per mènsules i barana de ferro forjat, amb les inicials SM 1906, al que s'ha accedeix a través de tres portes en arc de llinda.
El pas del primer pis al segon, queda remarcat a la façana per una línia d'imposta. Al segon pis, hi ha tres balcons, el central amb llosana de pedra sostinguda per mènsules i barana de ferro forjat, i dos de laterals sense llosana, amb barana de ferro forjat. Totes les obertures del segon pis són en arc de llinda.
Els murs són de maons, i les façanes estan arrebossades i pintades de color cru amb un sòcol de color gris.

## Història

L'edifici data del 1906. El 1926 la família Cabrerol, els propietaris, van fer donació de la casa per tal que fos dedicada a escola i casa per las mestres. Des de llavors i fins al 1991 combinà aquesta funció amb la de seu de l'ajuntament i de la cambra agrària local.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Antigues Escoles Públiques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Antonia Verdier

Antònia Verdier i Borrellas (Barcelona, 19 de gener de 1850 - Barcelona, 8 de desembre de 1928) va ser una primera actriu catalana, mare de la també primera actriu Elvira Fremont.

## Biografia

Antònia Verdier va néixer al carrer de la Cadena de Barcelona, filla del barber Sebastià Verdier i Perapey, natural de Vilaller, i de Maria Borrellas i Serra, natural de Cardona.
La seva germana Elvira Verdier fou també actriu.

## Trajectòria professional

* 1893, 9 de desembre. En el paper de Laia, 30 anys a l'obra L'escurçó d'Ignasi Iglesias, estrenada al teatre Granvia de Barcelona.
* 1908, 25 de novembre. En el paper d'Anneta, 70 anys a l'obra La dama enamorada de Joan Puig i Ferreter, estrenada al teatre Novetats de Barcelona.
* 1912, 2 de març. En el paper de Notària, 48 anys a l'obra El pintor de miracles de Santiago Rusiñol. Estrenada al Catalunya de Barcelona.
* 1912, 30 de març. En el paper de La Mare del Cec, 50 anys a l'obra La Verge del Mar de Santiago Rusiñol, estrenada al teatre Catalunya de Barcelona.
* 1912, 20 d'abril. En el paper de Donya Carme a l'obra L'Esbojarrada d'Antoni Muntañola, estrenada al teatre Catalunya de Barcelona.
* 1912, 27 de novembre. En el paper de la seva Mare a l'obra Epitalami d'Ambrosi Carrion. Estrenada al teatre Espanyol de Barcelona.
* 1917, 18 de desembre. En el paper de Clara a l'obra Garidó i Francina de Joan Puig i Ferreter, estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1918, 30 de març. En el paper de Serafina a l'obra La mel i les vespes de Josep Pous i Pagès, estrenada al teatre Romea de Barcelona.

## Referències

* ↑ | Esquela mortuòria del seu decès, a La Vanguardia (Diumenge, 9 de desembre de 1928)
* ↑ El seu pare era natural de Bielsa (Osca).
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1850, 1r llibre, número de registre 285. La inscripció del registre indica el cognom Berdié, al igual que la del naixement de la seva filla Elvira Fremont.
* ↑ «Noticias». Baluart de Sitges, 13-03-1904, pàg. 3.
# Làrida

«Làrida» té aquests significats:
* Làrida, nom àrab de la ciutat de Lleida
* Emirat de Làrida, un dels regnes de taifes
# Loganiàcies

Loganiàcia (Loganiaceae) és una família de plantes amb flors dins l'ordre Gentianales. Consta de 13 gèneres distribuïts per la zona tropical del món.
Els estudis filogenètics mostren que la família Loganiaceae era polifilètica i nombrosos dels seus gèneres s'han redistribuït, per exemple a Gentianaceae, Gelsemiaceae, Plocospermataceae, Tetrachondraceae, Buddlejaceae, i Gesneriaceae.

## Gèneres

| Antonia Pohl Bonyunia R. H. Schomb. ex Progel Gardneria Wall. Geniostoma J. R. Forst. & G.Forst. Labordia Gaudich. Logania R.Br. Mitrasacme Labill. | Mitreola L. Neuburgia Blume Norrisia Gardner Spigelia L. Strychnos L. Usteria Willd. |

### Gèneres exclosos

| Androya H.Perrier -> Scrophulariaceae Anthocleista Afzel. ex R.Br. -> Gentianaceae Buddleja L. -> Scrophulariaceae Desfontainia Ruiz & Pav. -> Columelliaceae Emorya Torr. -> Scrophulariaceae Fagraea Thunb. -> Gentianaceae Gelsemium Juss. -> Gelsemiaceae Gomphostigma Turcz. -> Scrophulariaceae | Mostuea Didr. -> Gelsemiaceae Nuxia Comm. ex Lam. -> Stilbaceae Peltanthera Benth. -> Gesneriaceae Plocosperma Benth. -> Plocospermataceae Polypremum L. -> Tetrachondraceae Potalia Aubl. -> Gentianaceae Retzia Thunb. -> Stilbaceae |

## Referències

* 1 2 «Family: Loganiaceae R. Br. ex Mart., nom. cons.». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture, 17-01-2003. Arxivat de l'original el 2012-10-10. [Consulta: 15 desembre 2010].
* ↑ «GRIN Genera Records of Loganiaceae». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture. [Consulta: 15 desembre 2010].
* 1 2 3 Maria Backlund, Bengt Oxelman and Birgitta Bremer, Phylogenetic relationships within the Gentianales based on NDHF and RBCL sequences, with particular reference to the Loganiaceae Arxivat 2009-01-15 a Wayback Machine., American Journal of Botany. 2000;87:1029-1043.
* ↑ «GRIN genera sometimes placed in Loganiaceae». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture. Arxivat de l'original el 2004-11-18. [Consulta: 15 desembre 2010].
* Struwe, L., V. A. Albert, and B. Bremer 1994. Cladistics and family level classification of the Gentianales. Cladistics 10: 175–205.
# Apogon quadrifasciatus

Apogon quadrifasciatus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig fins a les Filipines, Nova Guinea, Japó i el nord d'Austràlia.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1828. Histoire naturelle des poissons. Tome second. Livre Troisième. Des poissons de la famille des perches, ou des percoïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 2: i-xxi + 2 pp. + 1-490, Pls. 9-40.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Anna de Candale

Anna de Candale (1484 – Buda, 26 de juliol del 1506), reina consort d'Hongria i reina consort de Bohèmia (1502-1506). Fou la filla del comte Gastó II de Candale, i de la infanta Caterina de Foix, qui fou la filla de Gastó IV de Foix i de reina Elionor I de Navarra. Anna fou la cosina de reina Anna de Bretanya, duquessa de Bretanya i reina consort de França i de Caterina I de Navarra, reina de Navarra i de Germana de Foix, reina consort d'Aragó.
Fou coronada reina d'Hongria el 29 de setembre de 1502 a Székesfehérvár, Hongria, dia del seu casament amb el rei Vladislau II rei d'Hongria i de Bohèmia. D'aquest matrimoni nasqueren: Anna d'Hongria: (1503 - 1547), casada amb l'Arxiduc d'Àustria Ferran I d'Habsburg, futur rei d'Hongria i Bohèmia i Emperador germànic; i Lluís II: (1506 - 1526), casat amb Maria d'Habsburg, qui seria rei de Bohèmia i Hongria.

## Referències

* ↑ Anthony, Raoul: Identification et Etude des Ossements des Rois de Navarre inhumés dans la Cathédrale de Lescar, Paris, Masson, 1931
# Anna de Constantinoble

Anna de Constantinoble o Anna de Macedònia (nascuda cap al 888 i morta cap al 901), formava part de la Dinastia macedònia establerta pel seu avi Basili I el Macedoni. Va néixer del segon matrimoni del seu pare, l'emperador Lleó VI el Filòsof amb Zoè Zaützena. Va ser emperadriu de l'Imperi Romà d'Orient l'any 900 abans de ser promesa en matrimoni amb Lluís III el Cec. Després, abandonà l'Imperi d'Orient i va marxar cap a Occident el 900. Va tenir un fill anomenat Carles Constantí de Viena cap al 900 o 901. Va morir donant a llum al seu fill.
Aquests fets es coneixen per una carta de Nicolau I el Místic, que parla de les negociacions de Lleó el Filòsof per casar la seva filla amb Lluís el Cec, rei de Provença i emperador del Sacre Imperi Romanogermànic. Si les negociacions van acabar bé o no i si el matrimoni es va arribar a celebrar no es coneix amb exactitud. Alguns historiadors creuen que Anna no es va arribar a casar amb Lluís el Cec.
Altres genealogistes consideren que el matrimoni sí que es va celebrar l'any 900, i l'enllaç hauria unit les famílies reials d'Occident amb les dinasties d'Orient. El resultat d'aquesta unió seria Carles Constantí de Viena, que portava un nom clarament compost d'origen occidental i oriental. Es creu, sobretot per raons onomàstiques, que Anna de Provença, la segona esposa de l'emperador Berenguer I d'Itàlia seria una descendent d'aquest matrimoni entre Lluís el Cec i Anna de Constantinoble.
Anna va ser enterrada a Constantinoble, cosa que seria una dada a favor de la tesis que mai no hauria abandonat la cort del seu pare.

## Referències

* ↑ Previté-Orthon, Charles «Charles Constantine of Vienne». The English historical review, 29, 116, 1914, pàg. 703-706.