OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tropes d'assalt

Tropes d'assalt és el terme genèric amb què es designen les unitats d'elit desenvolupades pels principals exèrcits contendents durant la Primera Guerra Mundial per a realitzar cops de mà en el marc de la guerra de trinxeres trencant la línia del front enemic en un o dos kilòmetres màxim amb tàctiques d'infiltració amenaçant les tropes que no s'havien mogut des del front. El terme procedeix de l'alemany Sturmtruppen mitjançant l'adaptació francesa troupes d'assaut, la qual establí la pauta per a les altres llengües romàniques. El concepte és proper a l'actual de forces especials.
Hi hagué tropes d'assalt als exèrcits francès, austrohongarès, etc., però hi destaquen les dels exèrcits alemany (Sturmtruppen) i italià (arditi). Aquests darrers foren els únics a enquadrar-se com a cos separat i dotat d'uniforme propi; en altres exèrcits les tropes d'assalt s'enquadraven en meres unitats, generalment al si de l'arma d'infanteria, i duent l'uniforme de l'arma de procedència.
Els atacs de les tropes d'assalt havien d'ésser necessàriament fulminants, per la rapidesa i la brutalitat; llurs membres, generalment voluntaris, eren (o esdevingueren) homes endurits. Per la naturalesa de llur tasca, que exigia un màxim de llibertat de moviments amb el mínim de pes, els membres de les tropes d'assalt usaven armes de foc lleugeres, fàcils de manejar, com ara pistoles i subfusells, així com armes blanques (baionetes, punyals de trinxera). De la mateixa manera, llur equipament es reduïa a la mínima expressió; per exemple, un sarró carregat de granades. No era rar que hi afegissin elements irreglamentaris, sovint de fabricació artesanal (per exemple, cascos de llauna de disseny capriciós, entre els arditi). Un bon nombre duia cuirassa.
Al si de les tropes d'assalt, i entorn seu, tendí a desenvolupar-se un culte de l'heroisme amb aspectes de mística de la violència, tot plegat amb elements feixistitzants. De fet, un cop desmobilitzats, molts exmembres de les tropes d'assalt, incapaços de reincorporar-se a la vida civil, participaren en la creació d'organitzacions feixistes i altres d'extrema dreta, en què sovint formaven la base de les milícies; a Alemanya, per exemple, molts passaren pels cossos francs.
El món de les tropes d'assalt està força ben representat en el film francès Capitain Conan.

## Referències

* ↑ Gudmundsson, Bruce. Stormtroop Tactics: Innovation in the German Army, 1914–1918. New York, NY: Praeger, 1989, p. xiii. ISBN 0-275-93328-8.
# Resolució 966 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 966 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 8 de desembre de 1994. Després de reafirmar les resolucions 696 (1991), 868 (1993) i totes les resolucions sobre Angola, el Consell va discutir el seguiment de un alto el foc al país i ampliar el mandat de la Segona Missió de Verificació de les Nacions Unides a Angola (UNAVEM II) fins al 8 de febrer de 1995.
El Consell va reafirmar la importància de l'aplicació dels Acordos de Paz. Va celebrar la signatura del protocol de Lusaka el 20 de novembre de 1994, un pas important cap a la reconciliació i la pau a Angola. Si hi hagués un alto el foc, les Nacions Unides podrien expandir-se significativament, i considera inacceptables altres retards en l'aplicació dels acords de pau. Els informes de nous enfrontaments al país després de l'aplicació de l'alto el foc han causat preocupació al Consell cosa que tindria efectes sobre l'aplicació del Protocol de Lusaka, la població civil i el mandat de la UNAVEM II. Es va recordar a tots els estats que implementessin l'embargament d'armes contra UNITA previst a la Resolució 864 (1993).
El mandat de la UNAVEM II es va ampliar per supervisar l'alto el foc previst en el protocol de Lusaka, encomanant tant al Govern d'Angola com a UNITA de signar-lo. L'acord d'alto del foc seria seguit de prop pel Consell de Seguretat i el Secretari General Boutros Boutros-Ghali havia de mantenir informat al respecte al Consell. Va donar la benvinguda a la seva intenció, juntament amb la Resolució 952 (1994), per restablir la força de la UNAVEM II en el seu nivell anterior, depenent del compliment de l'alto el foc. El personal també es desplegarà al terreny com a mesura de creació de confiança.
Es va demanar al secretari general que informés sobre una nova operació de les Nacions Unides a Angola (que més tard es va conèixer a la Tercera Missió de Verificació de les Nacions Unides a Angola) amb la intenció de revisar el paper de les Nacions Unides el 8 de febrer de a 1995. Mentrestant, es va donar la benvinguda a la represa de les operacions d'ajuda humanitària a Angola. Les parts havien de garantir la seguretat dels treballadors humanitaris. Finalment, el secretari general va informar al Consell sobre els esdeveniments a Angola i sobre un programa complet de desminatge per al país.
La Resolució 966 va ser l'última resolució en parlar de la UNAVEM II, ja que es establir una nova missió de manteniment de la pau, la UNAVEM III, en la Resolució 976 al febrer de 1995.

## Referències

* ↑ Hilaire, Max. United Nations law and the Security Council. Ashgate Publishing, Ltd, 2005, p. 36. ISBN 978-0-7546-4489-7.
* ↑ Kalley, Jacqueline Audrey; Schoeman, Elna; Andor, Lydia Eve. Southern African political history: a chronology of key political events from independence to mid-1997. Greenwood Publishing Group, 1999, p. 73. ISBN 978-0-313-30247-3.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 901 a la 1000 (1994 - 1995)
* Guerra Civil angolesa

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Sant Jaume de Montargull

Sant Jaume de Montargull és una església del llogaret de Montargull al municipi de Llorac (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es troba a tocar del Castell de Montargull. L'interior està format amb dues naus. L'original, on s'ubica l'entrada, és romànica, de volta de canó; en paral·lel a aquesta i separades per una arcada gòtica, es troba la segona nau d'estil gòtic, fruit d'una ampliació posterior. Aquesta segona nau està rematada per un cor. La pica baptismal de l'església de sant Jaume, és cilíndrica i té els laterals lleugerament còncaus en les seves dues terceres parts superior, i accentuadament corbats en el terç inferior. La seva decoració és llisa.

## Història

Al segle x Montargull pertanyia als Queralt, després de l'orde del Temple i al segle xiv ho tornaven a posseir els senyors de Santa Coloma de Queralt. L'església, d'origen romànic, ha estat molt modificada en èpoques posteriors.
Ja es trobava construïda durant la primera meitat del segle XII, pertanyent al bisbat de Vic, bastida com a capella del castell de Montargull. Arran del creixement de la població, va ser necessari reformar l'edifici durant el segle xiii (o principis del s. XIV), construint una nau paral·lela a la capella primigènia i una arcada per unir les dues dependències. El 1348 va rebre un llegat del testament de Pere de Queralt i de Castellnou.
Actualment no té culte, i tot i l'ensorrament general de les cases del poble abandonat a finals del segle xx, l'església es conserva gràcies a un grup de voluntaris.
* Nau romànica amb la pica baptismal a l'esquerra
* Arc gòtic que separa les dues naus
* Nau d'estil gòtic amb el cor a ponent

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Jaume de Montargull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
* ↑ Español Bertran, Francesca. L'arquitectura religiosa romànica a la Conca de Barberà i Segarra tarragonina. Montblanc: Centre d'Estudis de la Conca de Barberà, 1991, p. 180-182. ISBN 84-604-0615-6.
# Punxaflors gros

El punxaflors gros (Diglossa major) és una espècie d'ocell de la família dels tràupids (Thraupidae) que habita els clars de la selva humida i zones arbustives del sud de Veneçuela i zona limítrofa del nord del Brasil.

## Referències

* ↑ «Punxaflors gros». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Noël Burch

Noël Burch (San Francisco, 22 de gener de 1932) és un crític i teòric de cinema nord-americà que es va mudar a França a molt primerenca edat. Famós per tot el seu treball teòric i la seva contribució de termes comunament utilitzats per acadèmics cinematogràfics com: modes de representació institucional (IMR per les seves sigles en anglès) i per les seves teories compilades en llibres com Theory of Film Practice i La lucarne de L'Infini.
En el seu llibre Praxi del cinema proposa un interessant mètode d'anàlisi. El seu treball sobre l'espai fílmic es recolza en l'estudi de la pel·lícula muda de Renoir "Nana", on es valora el seu ús del fora de camp.
La seva major contribució a la història de la crítica cinematogràfica no va ser la seva definició de les metàfores fílmiques del Hollywood clàssic, que ja havien estat fetes, sinó el seu enfocament al cinema prematur. Aquí, ell va identificar una sèrie d'estils que anomenaria modes de representació primitius (PMR per les seves sigles en anglès). En fer-ho, va trobar el que va pensar era un cinema més pur, sense haver-se corromput per la ideologia burgesa.
Sigui que la seva ideologia va modelar el seu enteniment dels estils cinematogràfics, o viceversa, la seva Teoria de la Pràctica Fílmica és un dels treballs clau per a la crítica del cinema Western.
En el prefaci de l'edició de 1980 de la Praxi del cinema, Burch va repudiar algunes de les seves teories inicials, expandides en la seva limitada concepció del formalisme que ell posseïa i aplicades a les arts cinematogràfiques. Però, Burch insisteix que el lector ha de “escodrinyar les llavors que segueixin encara en les runes”.
En el seu llibre Al Distant Observador, malgrat ser freqüentment criticat com autocomplaent i selectiu de la idealització de l'estètica japonesa al servei de la seva pròpia ideologia marxista antiestructuralista, roman com la més robusta història del cinema Japonès escrita per un occidental.
El 1998 va codirigir el documental coproducció de l'Argentina i França, Aller simple (Tres històries del Riu de la Plata).
En 2010 Noël Burch va rebre el Venice Horizons Award en el Venice Film Festival per la seva pel·lícula documental The Forgotten Space.
El gener de 2013 Noël Burch va llançar una campanya de recaptació de fons a Kickstarter.com per fer la pel·lícula narrativa The Gentle Art Of Tutelage.

## Referències

* ↑ Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos II 1996-2002. Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2003, p. 6-7. ISBN 950-05-1525-3.
# Neoperla anjiensis

Neoperla anjiensis és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina.

## Referències

* ↑ Needham, 1905. Proc.Biol.Soc.Wash. 18:108.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Yang, D. & C. Yang, 1998. Insects of Longwangshan 1998(8):43.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing Arxivat 2011-01-16 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* BioLib (anglès)
# Noël De Pauw

Noël De Pauw (Sint-Denijs-Boekel, Zwalm, 25 de juliol de 1942) va ser un ciclista belga que fou professional entre 1964 i 1972.
Durant la seva carrera professional aconseguí 16 victòries, destacant la Gant-Wevelgem de 1965.

## Palmarès

* 1963
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Bèlgica amateur
* 1965
** 1r a la Gant-Wevelgem
** 1r a l'Omloop Het Volk
** 1r a Bierges
** 1r al Critèrium de Moorslede
** 1r a Onze-Lieve-Vrouw Waver
* 1966
** 1r a Duffel
** 1r a Zolder
** 1r a Houtem
** 1r a Onze-Lieve-Vrouw Waver
* 1967
** 1r a Duffel
** 1r a Tervuren
** 1r a Tienen
** 1r a Stekene
** Vencedor d'una etapa dels Quatre dies de Dunkerque
* 1968
** 1r a Gistel
** 1r a Omloop Hageland-Zuiderkempen

## Enllaços externs

* Palmarès de Noël de Pauw (castellà)
# La Rebollera (Abella de la Conca)

La Rebollera era un bosc de roures rebolls del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Va desaparèixer en el gran incendi forestal d'agost del 1978, que afectà tot el vessant meridional de la Serra de Carreu.
Estava situat al nord-oest de la Masia Gurdem, a ponent de Cal Gurdem Vell, al sud de l'Obagueta del Cap Blanc i al nord de les Feixes de Solom. Forma part de la carena que inclou, de sud-oest a nord-est, el Cap de les Llenes, el Coll de Vacamina, la Rebollera i el Bony de Calama. Actualment el lloc, ara despoblat, rep encara el mateix nom.
El topònim, romànic modern de caràcter descriptiu, pren el nom dels arbres que formaven el petit bosc: roures rebolls.
# Chiusi della Verna

Chiusi della Verna és un municipi situat al territori de la província d'Arezzo, a la regió de la Toscana (Itàlia).
Limita amb els municipis de Bagno di Romagna, Bibbiena, Caprese Michelangelo, Castel Focognano, Chitignano, Pieve Santo Stefano, Poppi, Subbiano i Verghereto.
Pertanyen al municipi de Chiusi della Verna les frazioni de Biforco, Compito, Corezzo, Corsalone, Dama, Case Nuove, Frassineta, Gargiano, Giampereta, La Beccia, La Rocca, La Verna, Rimbocchi, Sarna, Val della Meta, Vallebona i Vezzano.

## Galeria fotogràfica

* Santuari de La Verna
# Green Mamba FC

El Green Mamba Football Club és un club swazi de futbol de la ciutat de Simunye.

## Palmarès

* Lliga swazi de futbol:
       2004, 2019, 2022
* Copa swazi de futbol:
       2004, 2012
* Trade Fair Cup swazi de futbol:
       2001, 2003, 2005

## Referències

* ↑ «Swaziland (eSwatini) - List of Champions». RSSSF.
* 1 2 «Swaziland (eSwatini) - List of Cup Winners». RSSSF.
# Can Boada (Nucli Antic)

Can Boada (Nucli Antic), segons el nomenclàtor oficial de la ciutat de Terrassa denominat amb el castellanisme Casc antic, és un barri de Terrassa que ocupa la part occidental del districte 5 o del Nord-oest, situat al marge esquerre del transvasament de la riera del Palau. Té una superfície de 0,28 km² i una població de 7.419 habitants el 2021. Està limitat al nord per la ronda de Ponent, al sud pel passeig del Vint-i-dos de Juliol al llarg de la via del ferrocarril Barcelona-Manresa de la RENFE, a l'est per l'avinguda de Josep Tarradellas i a l'oest pel camí de Can Gonteres.
El sector occidental del barri (fins al carrer de Joan d'Àustria) pertany a la parròquia de la Sagrada Família de Ca n'Aurell, mentre que l'oriental depèn de la parròquia de la Santa Creu del barri de Sant Pere, si bé hi ha un centre de culte (Santa Maria de Natzaret) a la plaça d'Agustí Bartra. La festa major és el tercer diumenge de juliol.

## Història

La barriada de Can Boada, que va néixer en terrenys pertanyents al mas de Can Boada del Pi, situat a l'altra banda del transvasament de la riera del Palau, ha crescut i s'ha desenvolupat en diverses fases. Les primeres cases d'autoconstrucció es van bastir prop del marge dret del torrent del Batlle, entre la via de la RENFE i el camí de Can Gonteres, en una zona qualificada de rural al pla d'ordenació urbana. Al començament de la dècada del 1960 l'empresa Agut SA, del sector elèctric, construeix per als seus treballadors uns pisos a l'altra banda de la riera del Palau (l'actual avinguda de Josep Tarradellas), prop de la via del tren; són els anomenats pisos de l'Agut.
Més amunt, seguint el curs de la riera, es van aixecar els pisos de Gibraltar, anomenats així perquè es construïren vora l'avinguda de Gibraltar, antic nom de l'actual Josep Tarradellas. Aquest polígon d'habitatges, bastit en tres etapes entre el 1966 i el 1973, al començament de la dècada del 1980 es dilueix com a barri diferenciat i passa a formar part de Can Boada. La denominació actual del barri, Can Boada (Casc Antic), sorgeix quan es produeix la segregació administrativa de Can Boada en dos sectors (1984), a banda i banda del transvasament, que va partir definitivament el barri; el sector sud, la part antiga, prendrà el nom de Casc Antic, mentre que el sector nord, on hi ha la masia originària i els pisos de Can Boada (1973-1977), s'anomenarà des de llavors Can Boada del Pi, igual que el mas que va donar nom inicialment al barri.
La construcció del pont sobre el transvasament ha fet possible de nou la comunicació entre les dues parts de Can Boada.

## Referències

* ↑ «Ajuntament de Terrassa – Anuari estadístic 2021». [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ Topònims locals. Barris de Terrassa
* ↑ Nieto, Jordi Plana. «Passejant per Terrassa: AVINGUDA DE CAN BOADA DEL PI», diumenge, 4 setembre 2016. [Consulta: 4 agost 2018].
# Robert Joseph Baker

Robert Joseph Baker (4 de juny de 1944, Willard, Ohio) és el bisbe de la diòcesi de Birmingham, amb seu a l'estat d'Alabama, Estats Units, des del 14 d'agost del 2007.

## Biografia

Fou ordenat a la diòcesi de Sant Agustí, Florida, el 21 de març del 1970 i enviat a Roma per fer-hi estudis de teologia dogmàtica. Durant els seus primers anys de sacerdoci estigué com a capellà a la diòcesi de Sant Agustí i fou formador de nous sacerdots al seminari. Fou nomenat bisbe de Charleston el 1999 pel Papa Joan Pau II, essent ordenat el 29 de setembre del 1999. El bisbe Baker promogué el creixement de la diòcesi de Charleston, Carolina del Sud, augmentant el nombre de conversions en aquesta zona i construint nous temples i col·legis catòlics.
El Papa Benet XVI el nomenà bisbe de Birmingham a l'estat d'Alabama el 14 d'agost del 2007 i fou instal·lat en aquesta diòcesi el 2 d'octubre del mateix any.

## Referències

* ↑ «Global Catholic Radio Conference - Speakers: Bishop Robert J. Baker», 03-02-2015. Arxivat de l'original el 2015-02-03. [Consulta: 13 enero 2017].
* ↑ http://old.usccb.org/comm/archives/2007/07-133.shtml%5BEnllaç+no+actiu%5D
# WaKeeney

WaKeeney és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 1.924 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, WaKeeney tenia 1.924 habitants, 882 habitatges, i 539 famílies. La densitat de població era de 434,4 habitants/km².
Dels 882 habitatges en un 25,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51% hi vivien parelles casades, en un 8,2% dones solteres, i en un 38,8% no eren unitats familiars. En el 36,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,14 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,8.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 23,5% entre 25 i 44, un 21,9% de 45 a 60 i un 26,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.945 $ i la renda mediana per família de 40.547 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.292 $ mentre que les dones 16.435 $. La renda per capita de la població era de 17.596 $. Entorn del 6,3% de les famílies i el 8,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- WaKeeney». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- WaKeeney». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# El Superpare: vacances d'estiu

El Superpare: vacances d'estiu (títol original en danès, Far til fire i solen) és un llargmetratge danès del 2018 dirigit per Martin Miehe-Renard. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Repartiment

* Elton Rokahaim Møller, Lille Per
* Laura Lavigne Bie-Olsen, Mie
* Mingus Hassing Hellemann, Ole
* Coco Hjardemaal, germana
* Martin Brygmann, pare
* Thomas Bo Larsen, oncle Anders
* Lukas Toya, Peter
* Naja Münster, Olivia

## Referències

* ↑ «Far til fire i solen» (en danès). [Consulta: 8 agost 2023].
* ↑ «El Superpare: Vacances d'Estiu». Goita què fan, ara!. [Consulta: 8 agost 2023].
# Green Level

Green Level és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2008 tenia 2.149 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Green Level tenia 2.042 habitants, 741 habitatges i 555 famílies. La densitat de població era de 559,2 habitants per km².
Dels 741 habitatges en un 33,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,5% hi vivien parelles casades, en un 23,5% dones solteres, i en un 25,1% no eren unitats familiars. En el 21,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,76 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,18.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,9% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 31% entre 25 i 44, un 22,4% de 45 a 60 i un 10,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.793 $ i la renda mediana per família de 34.242 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.143 $ mentre que les dones 21.161 $. La renda per capita de la població era de 12.403 $. Entorn del 10,3% de les famílies i l'11,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Green Level». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Green Level». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Can Boada de les Parentes

Can Boada de les Parentes és una masia del municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una masia de planta quadrangular amb diversos cossos annexos de diferents èpoques. El cos més antic conserva una finestra de finals del gòtic. El cos més modern està decorat amb ceràmica vidriada. Conserva uns grans cellers amb algunes bótes.

## Referències

* ↑ «Can Boada de les Parentes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].