OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manganflurlita

La manganflurlita és un mineral de la classes dels fosfats. Rep el nom com anàleg de manganès de la flurlita.

## Característiques

La manganflurlita és un fosfat de fórmula química ZnMn$^{2+}$₃Fe$^{3+}$(PO₄)₃(OH)₂(H₂O)₇·2H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2017. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 66682.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita Hagendorf South situada a Waidhaus, dins el districte de Neustadt an der Waldnaab (Baviera, Alemanya), on sol trobar-se associada a la fosfofil·lita. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Manganflurlite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 juliol 2021].
# Disanites

Disanites o Deisanites (també daysanites, daysaniyya) foren els deixebles de Bar Daisan (Bardesanes, Ibn Daysan), heresiarca sincretista d'Edessa del segle ii, condeixeble i contemporani del rei Abgar el Gran. El fundador és considerat un fals profeta pels musulmans i un heretge per l'Església catòlica.
Vinculats primer amb els valentinians, van desenvolupar una forma especial de gnosi. Els disanites consideren la llum i l'ombra com l'origen de les coses, del bé i del mal. Professaven una espècie de fatalisme astrològic i el docetisme, i negaven la resurrecció de la carn. Per la posteritat la doctrina disanita fou considerada en la línia dels maniqueus, igual que la dels seus rivals els marcionites.

## Referències

* ↑ Montserrat Torrents, Josep. Los gnósticos. Madrid: Gredos, 1990, p. 61. ISBN 8424908848.

## Bibliografia

* F. Nau, Bardisane, l'Astrologue. Le livre dels lois des pays, París 1899
# Diferencial (mecànica)

El diferencial és l'element mecànic que permet que les rodes dreta i esquerra d'un vehicle girin a revolucions diferents, segons aquest es trobi prenent una corba cap a un costat o cap a l'altre.
Quan un vehicle pren una corba, per exemple cap a la dreta, la roda dreta recorre un camí més curt que la roda esquerra, ja que aquesta última es troba a la part exterior de la corba.
Antigament, les rodes dels vehicles estaven muntades de forma fixa sobre un eix. Aquest fet significava que una de les dues rodes no girava bé, desestabilitzant el vehicle. Mitjançant el diferencial s'aconsegueix que cada roda pugui girar correctament en una corba, sense perdre per això la fixació de les dues sobre l'eix, de manera que la tracció del motor actua amb la mateixa força sobre cadascuna de les dues rodes.
El diferencial consta d'uns engranatges disposats formant una "U" amb l'eix. Quan les dues rodes recorren el mateix camí, per anar el vehicle en línia recta, l'engranatge es manté en situació neutra. Tot i així, en un revolt els engranatges es desplacen lleugerament, compensant d'aquesta manera les diferents velocitats de gir de les rodes.
La diferència de gir també es produeix entre els dos eixos. Les rodes directrius descriuen una circumferència de radi major que les no directrius, per això s'utilitza el diferencial.
Un vehicle amb tracció a les quatre rodes pot tenir fins a tres diferencials: un a l'eix frontal, un a l'eix del darrere i un diferencial central.
En l'hipotètic cas que tots dos eixos siguin directrius, el que tingui més angle de gir descriurà un cercle més gran. Napier worm-drive final-drive, differential and axle casing.jpg

## Vegeu també

* Diferencial autoblocant
* Haldex
* Diferencial Torsen
* Diferencial de lliscament limitat o Ferguson
* Vis sens fi
* Caixa de canvis.
* Overdrive (mecànica).

## Referències

* ↑ diferencial a Optimot

## Enllaços externs

* Explicació magistral de com marxa un diferencial (anglès)
* diferencial autoblocant (Mecànica virtual.org) Arxivat 2017-10-17 a Wayback Machine.
* La taula SAE J306 de classificació d'olis de transmissions i diferencials
* Diverses aplicacions dels Diferencials en mecanismes de tota classe Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* «El diferencial». Quèquicom. [Consulta: 1r desembre 2017].
# Diferencies entre sexes en l'ésser humà

Les diferencies entre sexes en l'ésser humà són aquelles que es produeixen entre homes i dones en diferents aspectes, com ara el fenotip (característiques físiques observables), el genotip (constitució genètica) i el comportament. Les diferències entre sexes en l'ésser humà són complexes i no es poden atribuir a un únic factor. És important tenir en compte que les diferències entre sexes no impliquen superioritat o inferioritat de cap dels dos gèneres, sinó que són simplement diferències que es produeixen entre homes i dones. L'estudi de les diferències entre sexes ha sigut objecte de la recerca de la ciència de la salut des de la fi del segle XX i altres disciplines.
Des del punt de vista fenotípic, les diferències entre sexes més evidents són les relacionades amb la reproducció. Així, els homes tenen òrgans reproductors externs (penis i escrot) i les dones tenen òrgans reproductors interns (úter, trompes de Fal·lopi i ovaris). També hi ha diferències en la composició corporal, amb una major quantitat de massa muscular i massa òssia en els homes i una major quantitat de greix corporal en les dones.
Des del punt de vista genètic, les diferències entre sexes es produeixen a nivell de cromosomes, amb els homes que tenen un parell de cromosomes sexuals XY i les dones que tenen un parell XX. Això es tradueix en diferències en la producció i l'acció d'alguns hormones sexuals, com ara estrògens i testosterona.
Finalment, també hi ha diferències en el comportament entre sexes, que han estat objecte de debat i investigació durant dècades. Així, s'ha observat que hi ha diferències en les habilitats quantitatives i visuoespacials entre els sexes, amb una major variabilitat en els homes. Les dones, per la seva banda, tendeixen a destacar en les habilitats verbals. No obstant, és important destacar que aquestes diferències no són universals i que hi ha moltes dones que excel·leixen en les habilitats quantitatives i molts homes que destaquen en les habilitats verbals.

## Referències

* 1 2 Valls-Llobet, Carme «La ciencia de la diferencia : La invisibilidad de las mujeres en las ciencias de la salud». Mètode: Revista de difusió de la investigació, 91, 2016, pàg. 72-77. DOI: 10.7203/metode.7.8155.
* ↑ Breslau, Naomi [et al]. «Sex Differences in Posttraumatic Stress Disorder». Archives of General Psychiatry, 54, 11, 01-11-1997, pàg. 1044. DOI: 10.1001/archpsyc.1997.01830230082012.
* ↑ Halpern, Diane F. [et al]. «The Science of Sex Differences in Science and Mathematics». Psychological Science in the Public Interest, 8, 1, 21-06-2016, pàg. 1–51. DOI: 10.1111/j.1529-1006.2007.00032.x.
# Manikaran (cràter)

Manikaran és un cràter sobre la superfície de (951) Gaspra, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 62 ° de latitud nord i 155 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 0.4 km. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1994 i fa referència a Manikaran, una ciutat a l'Índia amb balneari.

## Referències

* ↑ "Manikaran (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Courbon, P.; Chabert, C.; Bosted, P.; Lindsley, K. Cave Books, Saint Louis. Atlas of the Great Caves of the World, 1989.
# Manihot

Manihot és un gènere de plantes de la família de les euforbiàcies, amb 98 espècies a Amèrica tropical i càlida. El membre més conspicu és tapioca ('Manihot esculenta) (yuca, mandioca, casava o casabe).
Les spp. de Manihot són menjades (aliment) per les larves d'algunes spp. de Lepidoptera incloent Endoclita sericeus i Hypercompe hambletoni.

## Taxonomia

* Manihot brasiliensis
* Manihot esculenta
* Manihot glaziovi
* Manihot grahamii
* Manihot palmata
# Desperate Fight Records

Desperate Fight Records va ser un segell discogràfic independent, existent entre 1993 i 2000, de la ciutat sueca d'Umeå. Va ser fundat José Saxlund i el cantant de Refused Dennis Lyxzén.
El segell es va enfocar a les bandes locals de hardcore punk vinculades a un estil de vida straight edge i vegetarià/vegà com Abhinanda o Final Exit. Actualment, Dennis Lyxzén dirigeix el segell Ny Våg.

## Referències

* ↑ «Interview with Jose Saxlund (ex-Abhinanda, Desperate Fight Records)». [Consulta: 26 març 2013].
* ↑ «Desperate Fight Records at Discogs». [Consulta: 26 març 2013].
* ↑ «Ny Våg Records CDs and vinyl at Discogs» (en inglés). [Consulta: 16 març 2013].
# Mari Pau Domínguez

Mari Pau Domínguez (Sabadell, Vallès Occidental, 1963) és una periodista i escriptora catalana.

## Trajectòria

Després de finalitzar els seus estudis, va començar a treballar en els mitjans escrits i va col·laborar amb El Periódico de Catalunya i Diario 16. En televisió va debutar en els serveis informatius del Centre Territorial de Catalunya de TVE, a Sant Cugat. El 1989 va ser fitxada per Jesús Hermida per incorporar-se a la plantilla del seu magazín Por la mañana. L'abril de 1990 va ser designada per presentar l'edició de cap de setmana del Telediario amb Francine Gálvez. No obstant això, tan sols tres mesos després va abandonar l'informatiu per incorporar-se a Catalunya Ràdio.
El 1991 va tornar a Madrid i es va fer càrrec de Telenoticias, l'informatiu de mitjanit de Telemadrid, on va romandre fins a 1993. El 1994 va tornar a TVE amb el programa d'entrevistes ¿Y quién es él?, que li va permetre apropar-se a personatges com a Antonio Gala. Dos anys després es va fer càrrec del magazín radiofònic A vivir que son dos días, de la Cadena SER durant els mesos d'estiu. El setembre de 1997 va tornar a Telemadrid amb un programa de testimoni, titulat La hora de Mari Pau, que es va mantenir en antena fins al març de 1999.
El seu següent projecte va ser en la recentment creada Castilla-La Mancha TV, on es va fer càrrec de l'informatiu des de 2001. El setembre de 2008 va començar la seva participació en el programa Queremos hablar, de Punto Radio, presentat per Ana García Lozano. Va col·laborar, a la vegada, en diverses publicacions, destacant la revista setmanal YO DONA, del diari El Mundo, on participa amb freqüència.
El setembre de 2011 va tornar a televisió com a col·laboradora al programa Te damos la tarde que presenta Nieves Herrero a 13 TV. Les seves col·laboracions s'han estès a altres programes de debat polític com El cascabel, Más claro agua (2013-actualitat) o La marimorena (2013-actualitat) a 13 TV, Más vale tarde (2013-actualitat) a La Sexta, Más Madrid (2014-2015) a Telemadrid, Las Claves del Día (2015-2016) a Telemadrid, Amigas y conocidas (2014-2016) a La 1 i Hoy es noticia (2016-actualitat) a 13 TV.

## Literatura

Ha fet també incursions al món de la literatura, publicant des d'assajos fins a llibres d'humor i la novel·la La tumba del irlandés.

### Llibres publicats

* Aprendices de divos (1994).
* La ex siempre llama dos veces (1993), amb Beatriz Pérez-Aranda.
* La tumba del irlandés (2000).
* Ahora o nunca : cuando se pone en marcha el reloj biológico (2001).
* Dime que no eres tú (2006).
* El Diamante de la reina (2008)
* La casa de los siete pecados (2009), premiat amb el I Premio CajaGranada de novel·la històrica.
* Una diosa para el rey (2011), novel·la històrica
* Las dos vidas del capitán (2014), novel·la històrica sobre la vida de Diego de Alvear y Ponce de León
* La corona maldita (2016), novel·la històrica sobre Felip V d'Espanya.

## Referències

* ↑ «Inmaculada Galván y Ricardo Altable presentarán 'Pulsando España' en 13tv». FormulaTV, 20-09-2011. [Consulta: 21 novembre 2011].
# Mare de Déu de les Pinyeres

La Mare de Déu de les Pinyeres és una ermita romànica reconstruïda en època barroca situada als termes municipals del Masroig i Bellmunt del Priorat (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Tots dos municipis hi fan romeria el dia de la festivitat, el dissabte després de Dilluns de Pasqua.

## Descripció

Conjunt d'edificacions adossades, la principal de les quals la constitueix una petita església romànica, ampliada a un cos de planta rectangular de bones dimensions, reforçat per carreus als angles i contraforts al costat de migdia, i cobert per teulada a dues vessants. L'interior és d'una nau amb quatre tramades, presbiteri aixecat i cor al primer tram. D'un fris continu arrenca la volta, de mig punt amb llunetes. L'altar, segons sembla reconstruït després de la Guerra Civil, presenta elements neoclàssics i en un petit cambril visitable, la reproducció de la imatge de la Mare de Déu de les Pinyeres, l'original fou retirada per mor de robatori, i calia ser datada del segle xvii o xviii. Coronada per un petit campanar d'espadanya, l'ermita presenta la façana de gres vermell on és visible encara la porta amb arc de mig punt, dovellada.
El conjunt comprèn, a més a més, la casa de l'ermità, un atri de l'ermita, annexos amb una cisterna, etc. La paret de migdia té un rellotge de sol.

## Història

La construcció de l'edifici sembla remuntar-se a la segona meitat del segle xii o primer terç del segle xiii i fou dedicat a temple parroquial del poble de les Pinyeres. A l'abandonament d'aquest, per epidèmia segons algunes versions o per fet de guerra segons algunes altres, l'edifici fou reconstruït el segle xvii o xviii dins l'estil abarrocat tardà propi de la comarca i convertit en ermita. Disposà d'ermità fins al segle passat. El 1936 fou confiscada i venuda a diferents titulars, amb la consegüent polèmica posterior, actual encara. El 1986 s'hi feien obres de consolidació.
Hom hi celebra festa el primer dissabte després de Pasqua de Resurrecció. És interessant la llegenda referent a l'abandonament del poble citada per J. Asens. Els veins del Masroig i Bellmunt, fan romeria cada any a l'ermita.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ermita de la Mare de Déu de les Pinyeres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Ermita de la Mare de Déu de les Pinyeres». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Districte de Diessenhofen

El districte de Diessenhofen és un dels vuit districtes del cantó suís de Turgòvia. Té 6 413 habitants (cens de 2007) i una superfície de 41,2 km². Està format per 3 municipis i el seu cap és Diessenhofen

## Municipis

| Nom | Habitants (31.12.2007) | Superfície en km² |
| Basadingen-Schlattingen | 1679 | 15.7 |
| Diessenhofen | 3160 | 10.0 |
| Schlatt | 1574 | 15.5 |

## Vegeu també

* Districtes del Cantó de Turgòvia
# Marsyas de Frígia

Marsyas de Frígia fou un afluent del riu Meandre. Heròdot l'esmenta com καταρράκτης; i Xenofont diu que naixia a Celaenae. El seu naixement era a un lloc proper al mateix Meandre al que després desaiguava.

## Referències

* ↑ «Ma'rsyas (Μαρσύας)». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood (en anglès). Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
# Maria Galvany

María de Jesús Elena Lorenza Ciriaca Ramona de San Juan Bautista Galbán Martínez (Mancha Real, prov. de Jaén, 6 d'agost de 1875 - Madrid, 3 d'agost de 1927) fou una soprano espanyola; el seu cognom era Galbán, però se'l canvià pel de Galvany quan decidí dedicar-se a la lírica.
Començà els estudis de cant al Conservatori de Madrid, amb el professor Lázaro María Puig, i continuà amb el baríton Napoleone Verger, el que li comportà el seu debut el 1897 a Cartagena amb Lucia di Lammermoor. L'èxit assolit li valgué l'entrada immediata en el Teatre Reial de Madrid, on entre aquell mateix any i el 1899 actuà amb èxit amb el difícil repertori, interpretant Na Lucia, Na Elvira a Il puritani, a Margarida de Valois en Les Huguenots. Després es presentà en els principals teatres espanyols i el 1901 debutà a Lisboa cantant per primera vegada en La traviata.
Aquell mateix any s'enfrontà al públic italià a Milà i a Gènova, i al públic rus a Odessa. Continuà brillantment la seva carrera i retornà diverses vegades a Itàlia on, el 1908, aconseguí un considerable èxit al teatre La Fenice de Venècia, en el paper d'Ofèlia de l' Hamlet de Ambroise Thomas. Posseïa una veu fina, però molt extensa i inigualable en aquest tipus de coloratura amb què a al canvi del segle xix al xx, les sopranos més conegudes afrontaren el repertori italià de principi del segle xix, originàriament destinat al contralto d'agilità. Despullades del seu caràcter dramàtic originari i per això desnaturalitzades, aquestes òperes s'adornaven amb barroquismes i meres exhibicions de picchiettati, cadències arbitràries i interpolacions que entusiasmaven el públic poc entès.
En aquesta contextura foren memorables els èxits que Maria Galvany aconseguí amb El barber de Sevilla, substituint l'ària original de la «lliçó» per les variacions de Heinrich Proch.

## Referències

* ↑ Arenas, Antonio «María Galvany, una "prima donna" de la música europea desconocida en Granada». El Ideal, 15-09-2016 [Consulta: 14 gener 2018].
* ↑ Santiago, Israel «María Galvany, una diva olvidada». Granada Hoy, 09-08-2016 [Consulta: 14 gener 2018].

## Enllaços externs

* Obituari de Maria Galvany al diari La Libertad, Madrid, 5 d'agost de 1927, p. 3
* L'ària de La flauta màgica «La reina de la nit» interpretada per Maria Galvany el 1906
* L'ària «Sempre libera» de La Traviata interpretada per Maria Galvany el 1911
# Manuel Calecas

Manuel Calecas (en grec Μανουὴλ Καλήκας) fou un parent del patriarca Joannes Calecas, i se suposa que va viure al voltant de 1360 ja que va combatre les doctrines de Gregori Palamàs. Es creu que era un monjo dominic i que va escriure diverses obres en les que es decantava en favor de l'església de Roma tot i que ell era grec, i va ser molt lloat pels seguidors de la doctrina catòlica.
Les seves obres són:
* Libri IV adversus errores Graecorum de Processione Spiritus Sancti.
* De Essentia et Operatione Dei (περὶ οὐσίας καὶ ἐνεργείας). Aquesta obra anava dirigida contra Gregori Palamàs, i va ser aprovada pel Sínode de Constantinoble.
* De Fide deque Principiis Catholicae Fidei (περὶ πίστεως καὶ περὶ τῶν ἀρχῶν τῆς καθολικῆς πίστεως). En deu capítols.

## Referències

* ↑ Calecas, Manuel a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 562
# Districte de Pelhřimov

El districte de Pelhřimov - (txec) Okres Pelhřimov - és un districte de la regió de Vysočina, a la República Txeca. La capital és Pelhřimov.

## Llista de municipis

Pelhřimov - Arneštovice - Bácovice - Bělá - Bohdalín - Bořetice - Bořetín - Božejov - Bratřice - Budíkov - Buřenice - Bystrá - Cetoraz - Čáslavsko - Častrov - Čejov - Čelistná - Černov - Černovice - Červená Řečice - Čížkov - Dehtáře - Dobrá Voda - Dobrá Voda u Pacova - Dubovice - Důl - Eš - Hojanovice - Hojovice - Horní Cerekev - Horní Rápotice - Horní Ves - Hořepník - Hořice - Humpolec - Chýstovice - Chyšná - Jankov - Ježov - Jiřice - Kaliště - Kámen - Kamenice nad Lipou - Kejžlice - Koberovice - Kojčice - Komorovice - Košetice - Krasíkovice - Křeč - Křelovice - Křešín - Leskovice - Lesná - Lhota-Vlasenice - Libkova Voda - Lidmaň - Litohošť - Lukavec - Martinice u Onšova - Mezilesí - Mezná - Mladé Bříště - Mnich - Moraveč - Mysletín - Nová Buková - Nová Cerekev - Nový Rychnov - Obrataň - Olešná - Ondřejov - Onšov - Pacov - Pavlov - Píšť - Počátky - Polesí - Pošná - Proseč - Proseč pod Křemešníkem - Putimov - Rodinov - Rovná - Rynárec - Řečice - Salačova Lhota - Samšín - Sedlice - Senožaty - Staré Bříště - Stojčín - Střítež - Střítež pod Křemešníkem - Svépravice - Syrov - Těchobuz - Těmice - Ústrašín - Útěchovice - Útěchovice pod Stražištěm - Útěchovičky - Včelnička - Velká Chyška - Velký Rybník - Veselá - Věžná - Vojslavice - Vokov - Vyklantice - Vyskytná - Vysoká Lhota - Vystrkov - Zachotín - Zajíčkov - Zhořec - Zlátenka - Želiv - Žirov - Žirovnice

## Referències

* ↑ «Okres Pelhřimov» (en txec). Územně identifikační registr ČR [Registre d'identificació territorial]. República Txeca. [Consulta: 30 desembre 2021].
# Dettey

Dettey és un municipi francès, situat al departament de Saona i Loira i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 99 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Dettey era de 99 persones. Hi havia 40 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 20 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 66 habitatges, 42 eren l'habitatge principal de la família, 19 eren segones residències i 5 estaven desocupats. 62 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 42 habitatges principals, 26 estaven ocupats pels seus propietaris, 15 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien dues cambres, 5 en tenien tres, 17 en tenien quatre i 18 en tenien cinc o més. 30 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 17 habitatges hi havia un automòbil i a 23 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Dettey el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 12 | 45 a 49 | 8 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 8 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 8 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 4 | 5 a 9 | 0 |
| 8 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 63 persones, 46 eren actives i 17 eren inactives. De les 46 persones actives 45 estaven ocupades (29 homes i 16 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 17 persones inactives 8 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 8 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa d'hostatgeria i restauració i 1 d'una empresa immobiliària.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un restaurant.
L'any 2000 a Dettey hi havia 15 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Dettey a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Dettey a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Marinaïta

La marinaïta és un mineral de la classe dels borats, que pertany al grup de la ludwigita.

## Característiques

La marinaïta és un borat de fórmula química Cu₂Fe$^{3+}$O₂(BO₃). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1980. Cristal·litza en el sistema monoclínic. És l'anàleg de coure de la ludwigita. Presenta una combinació única d'elements, sent l'únic borat natural conegut en l'actualitat amb coure i ferro.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la fissura del volcà Tolbàtxik generada en les erupcions dels anys 2012 i 2013. El volcà Tolbàtxik es troba a Kamtxatka, al Districte Federal de l'Extrem Orient de Rússia. Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Marinaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r desembre 2016].