OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Perarnau

Joan Perarnau (Vilallonga de la Salanca, 1911 - Cotlliure, 1993) va ser un escriptor i religiós que promogué el català al Rosselló.

## Biografia

Va ser ordenat sacerdot el 1937 i exercí de rector a Fontpedrosa, Sallagosa, Cotlliure i altres parròquies. També va ser canonge. Obertament catalanista, després del Vaticà II (i a causa de l'esperit renovador que aportà aquest a l'església catòlica) instituí la missa en català a la parròquia de Sant Mateu de Perpinyà, alhora que la conservava a Cotlliure.
En el camp literari, va ser mantenidor dels Jocs Florals de la Ginesta d'Or i publicà poesies emb el pseudònim Escolanet.

## Bibliografia

* Ramon Corts, Joan Galtès, Albert Manent, dirs. Diccionari d'Història Eclesiàstica de Catalunya vol. III Barcelona: Generalitat de Catalunya-Editorial Claret, 2001
# 34é NHK Kōhaku Uta Gassen

El 34é NHK Kōhaku Uta Gassen (第34回NHK紅白歌合戦, en català: 34a Batalla de Cançons de Roigs i Blancs) fou celebrat el 31 de desembre de 1983 a Shibuya, Tòquio i emés en directe i en so estereofònic per la Televisió General i Ràdio 1 de la Corporació Emissora del Japó (NHK). L'emissió va durar des de les 21:00 fins a les 23:45 hores de la nit de cap d'any. Seguidament a la fi d'emissió del programa, comença el programa especial de cap d'any.
En aquesta edició l'equip guanyador fou l'equip blanc o shiro-gumi, compost pels artistes i grups masculins. A més d'això, Kenji Sawada i Kiyoko Suizenji van rebre les copes d'or i d'argent respectivament, un premi honorífic atorgat per primera vegada a aquesta edició i per darrera al 1985.

## Presentadors

* Tetsuko Kuroyanagi — Presentadora i padrina de l'equip roig.
* Kenji Suzuki — Presentador i padrí de l'equip blanc.
* Tamori — Humorista i moderador del concurs.
* Motoyo Yamane — Reporter del jurat.
* Keiichi Ubukata — Reporter al centre de votació.
* Tatsuo Kaneko i Keiko Sugiura — Locutors a la televisió.
* Kazuo Furuya — Locutor a la ràdio.

## Cançons participants

| Equip roig | Equip roig | Equip roig | Equip roig | Equip roig | Equip blanc | Equip blanc | Equip blanc | Equip blanc | Equip blanc |

## Votació
### Jurat

* Toshirō Mifune (Actor)
* Hakuō Matsumoto II (Actor de kabuki)
* Reiko Ōhara (Actriu)
* Kōichi Tabuchi (Jugador de baseball)
* Hisako Higuchi (Jugadora de golf)
* Keiko Matsuzaka (Actriu)
* Yūko Tanaka (Actriu)
* Toshihide Takanosato (Lluitador de sumo)
* Kōji Tanigawa (Jugador de shogi)
* Mariko Hayashi (Escriptora)
* Kōshi Kurumizawa (Escriptor)
* Tomiko Miyao (Escriptora)
* Sayoko Yamaguchi (Topmodel)
* Kōji Yakusho (Actor)
* Hiroshi Kagawa (Director de programació de l'NHK)
* Tot el públic present al NHK Hall
* 88 persones seleccionades de les 8 regions del Japó

### Vot regional

Votacions :
| Regions | Hokkaidō |
| Regions | Tōhoku |
| Regions | Kantō |
| Regions | Chūbu |
| Regions | Kinki |
| Regions | Chūgoku |
| Regions | Shikoku |
| Regions | Kyūshū |

## Referències

* ↑ «NHK紅白歌合戦ヒストリー». [Consulta: 24 abril 2024].
* ↑ «第34回紅白歌合戦 アーカイブス【mysound】» (en japonès). [Consulta: 24 abril 2024].
* ↑ «第34回 1983年 NHK紅白歌合戦 出演者・曲目一覧». [Consulta: 24 abril 2024].
* ↑ «- YouTube». [Consulta: 24 abril 2024].
# Alton (Illinois)

Alton és una ciutat a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia 30.496 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Alton tenia 30.496 habitants, 12.518 habitatges, i 7.648 famílies. La densitat de població era de 752,8 habitants/km².
Dels 12.518 habitatges en un 29,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 39,3% hi vivien parelles casades, en un 17,4% dones solteres, i en un 38,9% no eren unitats familiars. En el 33,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,36 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 29,1% entre 25 i 44, un 20% de 45 a 60 i un 16% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.213 $ i la renda mediana per família de 37.910$. Els homes tenien una renda mediana de 33.083 $ mentre que les dones 22.485 $. La renda per capita de la població era de 16.817 $. Aproximadament el 14,7% de les famílies i el 18,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Alton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Alton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Neolamprologus splendens

Neolamprologus splendens és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Tanganyika (Àfrica oriental)

## Referències

* ↑ Colombé, J. & R. Allgayer 1985. Description de Variabilchromis, Neolamprologus et Paleolamprologus genres nouveaux du Lac Tanganyika, avec redescription des genres Lamprologus Schilthuis, 1891 et Lepidiolamprologus Pellegrin, 1904. Rev. Fr. Cichlido. Núm. 49: 9-28.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Neolamprologus splendens» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A. (1998): Tanganyikan cichlids in their natural habitat. Cichlid Press.
* Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Neolamprologus. p. 274-294. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Jaume Sidera i Plana

Jaume Sidera i Plana (la Cellera de Ter, la Selva, 20 d'octubre de 1929 - Lleida, 3 de gener de 2024) va ser un religiós claretià, professor, traductor i biblista català.
Amb només 10 anys, ingressà al Seminari Menor Claretià, i estudià a Alagó i Barbastre. Va tenir la primera professió com a claretià a Vic el 1946 i la perpètua a Sabadell el 1950. Estudià Teologia a Valls entre el 1949 i el 1954 i fou ordenat prevere a Barcelona el juny del 1954. Durant els seus primers anys com a claretià, Sidera i Plana va ensenyar grec i llatí a Barbastre, va col·laborar amb la revista Palaestra Llatina i va publicar amb Pere Codina una gramàtica llatina, la Graècia de Roma del 1963. Exercí com a professor de llatí a Cervera entre el 1958 i el 1961, i posteriorment, va estudiar filologia clàssica a la Universitat de Barcelona (UB). També exercí com a formador a Solsona fins al 1968, passà per Montgat, Valldoreix i Llúria, i fou professor de grec al seminari menor de la Conreria.
Dedicà bona part de la seva vida de missioner a l'ensenyament i la difusió de les Sagrades Escriptures. El 1978 va publicar una versió catalana popular del Nou Testament, a partir dels textos originals i amb la col·laboració de Pere Franquesa Burdó i Ramon Caralt Roca, que ha merescut diverses edicions. Fou traductor d'altres textos contemporanis per a la col·lecció "Clàssics del Cristianisme", i formà part de l'equip que el 1993 va treure a llum la Bíblia interconfessional. És autor d'una biografia de tres volums del P. Josep Xifré i Mussach, tercer superior general de la congregació claretiana. I també va escriure una biografia d'Óscar Romero.
Durant 20 anys va impartir classes sobre l'Antic Testament a l'Institut Superior de Ciències Religioses de Lleida (IREL). Des de la seva arribada a Lleida s'incorporà a l'equip pastoral de la parròquia Sant Antoni M. Claret de Balàfia de Lleida, i des de l'any 2008 les seves homilies es publicaven a la web de la parròquia per posar-les a l'abast de tothom. Aquestes homilies, les corresponents a l'any litúrgic B, foren publicades per l'editorial Claret.

## Referències

* ↑ «Mor el missioner claretià i biblista Jaume Sidera als 94 anys. Claretià i biblista, Sidera va publicar el 1978 una versió catalana popular del Nou Testament». El Nacional, 03-01-2024 [Consulta: 3 gener 2024].
* 1 2 «S'ha mort el missioner claretià i biblista Jaume Sidera. Sidera va publicar el 1978 una versió catalana popular del Nou Testament». VilaWeb, 03-01-2024 [Consulta: 3 gener 2024].
* 1 2 «Fallece el misionero claretiano y biblista Jaume Sidera y Plana a los 94 años Durante 20 años impartió clases sobre el Antiguo Testamento en el Institut Superior de Ciències Religioses de Lleida». Catalunya Cristiana, 03-01-2024 [Consulta: 3 gener 2024].
* 1 2 «Mor el claretià i biblista Jaume Sidera i Plana». Congregació de Missioners Claretians. [Consulta: 3 gener 2024].
# Cadena 13

Cadena 13 fou una emissora de ràdio privada en català de caràcter generalista i comercial. Va començar les emissions el 12 de desembre de 1983 i les va finalitzar el 1992. Hom considerava aquesta cadena vinculada a la Fundació Catalana de Comunicació.
Entre els professionals de la ràdio hi havia: Fina Brunet, Salvador Escamilla, Pepa Fernández, Enric Frigola, Albert Malla, Gemma Nierga i Francesc Novell, Mònica Terribas, Jordi Mateu, Alfons Murga, Xavier Guix, Joan Morros, Ferran García, Miquel Murga, Ramon Serra, Pep Vila, Xavier Palau, Joan Gil...

## Història

El 28 d'abril de 1990 es va fer públic que la cadena COPE, per mitjà de les seves societats Ràdio Sabadell i Editorial Catalana, havia arribat a un acord amb els accionistes de la societat radiofònica Cadena 13 per adquirir el 50% del seu capital.

## Programes

* Campi qui dormi
* Catalunya en joc
* El so màgic
* Esports amunt
* Joc de dames
* Mallamusicals, programa presentat per Albert Malla.
* Música a la carta
* Temps era temps

## Emissores

* Barcelona: Ràdio Avui
* Igualada: Anoia Ràdio
* Blanes: Antena Blava
* Manresa: Ràdio Catalunya
* Cervera: Ràdio Cervera
* Vic: Ràdio Granollers
* Vic: Ràdio Vic
* Olot: Ràdio Olot
* Palamós: Ràdio Costa Brava
* Girona: Ràdio Grup
* Tarragona: Ràdio Mar
* El Masnou: Ràdio el Masnou
* Puigcerdà: Ràdio Pirineus
* Lleida: Ràdio Terra Ferma
# Casa Moreu

La Casa Moreu és una casa renaixentista de Betren al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. D'acord amb una posició elevada, s'hi bastí una notable "auviatge" quadrangular amb els edificis disposats en forma de "U", amb la casa configurant la tanca per la banda del carrer i les bordes situades als costats del pati o corral que dona al darrere (vers la carretera, amb una possible sortida).

## Descripció

És un exemple de casa amb especialització de l'espai interior: planta baixa amb l'entrada des del carrer, distribuïdor amb sortida al pati ("corrau"), "codina" o "recodina", en una banda, "cerèr" i "lenhèr", d'altra; l'edifici adossat per aquesta banda té entrada independent que mena al paller i a les cambres dels mossos. En el primer pis una sala fa de distribuïdor, enfront queda la "cambra de banh" amb la latrina sobresortint en la façana secundària, i a cada costat sengles "minjadors", que donen accés al seu torn a un total de vuit "cambres"; l'esmentat espai adossat a ponent, manté l'accés independent, però en aquest espai queda reduït a dues estances. Finalment, el grandiós "humarau" amb un dipòsit d'aigua és aixoplugat per una coberta de fusta i teulada de pissarra, amb la "capièra" paral·lela a la façana, i els clàssics "penaus" en els estrems.
La porta de la casa, com que es confon amb el portal, assoleix necessàriament una notable amplitud; obra de fàbrica -marbre d'Arties- resolta amb un arc de mig punt estricte. La sòbria decoració es concentra a la porta pròpiament dita, amb dues fulles de fusta dividides en tres plafons: sengles cercles amb una estrella inscrita centren els quart d'esfera superior, i en el central es llegeix el nom de Crist. La segona porta és també de fàbrica, els muntants laterals en biaix que culmina en un triangle rebaixat centrant la llinda monolítica, i en mig de la data gravada 1831.
Encastada a la part superior de l'angle nord-est hi ha una estela funerària, possiblement una tapa de sarcòfag, on està esculpida en alt relleu una figura jacent frontal, amb el cap recolzat sobre un coixí i les mans sobre el pit, l'esquerra més amunt que la dreta. La figura vesteix una túnica que li cobreix el cap. La part inferior està fragmentada. L'execució és molt tosca.

## Història

El cognom o apel·latiu Morèu no deixa d'ésser significatiu si acceptem una relació amb el món musulmà. En la relació de focs de la Val figura don Pere d'Arnal Morèu prevere arrelat a Cap d'Aran ((1313). Més recentment "l'auviatge" Morèu passà als Vidal, notable llinatge de la Val documentada a Betren d'ençà d'un Vidal sacerdot (1267). Mentre que els Vidal de Vielha foren rectors, priors de Mijaran, cirurgians o apotecaris, els membres de la línia dels Vidal de Betren sembla que al segle xviii s'especialitzaren en l'ofici de notaris, tal vegada com continuadors d'aquell Vidal d'Escunhau notari de la Val al segle xiv.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Moreu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Gluck (cràter)

Gluck és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 100 km de diàmetre. Porta el nom del compositor alemany Christoph Willibald Gluck (1714-1787), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1979.

## Referències

* ↑ «Gluck». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 11-10-2016. [Consulta: 31 maig 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Cadena Local TV

Cadena Local TV, anteriorment Local Media TV, és una agrupació de televisions locals d'Espanya creada el 1994, i no emet programació pròpia als Països Catalans.

## Referències

* ↑ Altarriba Piguillem, Laia. La TDT local als Països Catalans una oportunitat perduda per millorar la vertebració de l'espai català de comunicació. Informe Media.cat, 2010, p. 52-53.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2014-12-17 a Wayback Machine.
# Jaume Simó i Bofarull

Jaume Simó i Bofarull (Reus, 1884 – Torreón, Mèxic 1958) fou un polític català, germà de l'arquitecte Josep Simó i Bofarull.

## Biografia

Estudià a Reus i el batxillerat el feu als jesuïtes de Sarrià. Es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona i de jove ingressà al Centre Nacionalista Radical, que formava part del Partit Republicà Radical. Amb aquest partit va ser escollit el 1919 alcalde de Reus on va presidir i impulsar la Diada de la Llengua Catalana a la ciutat i va crear la junta municipal d'extinció de la mendicitat. Durant la seva presidència es va catalanitzar el Centre de Lectura de Reus (1911-1912) i es va convocar el Primer Congrés d'Ateneus. En l'àmbit periodístic col·laboraria en publicacions com Semanario Católico de Reus (1903-1904), Pàtria Nova (1905), Germinal (1906), Foment (1908), La Columna de Foc (1918), Revista del Centre de Lectura, Diario de Reus (1902 i 1932), Estudis (1935) i als periòdics republicans El Poble i La República. Dirigí Athenaeum: revista del Centro de Lectura (1910-1911). Entrà a la lerrouxista Casa del Poble de la que en va ser l'indiscutible líder local.
Aconsellat per Lerroux, va anar a viure a Valladolid, ja que temia veure's implicat en l'assassinat de l'alcalde Manuel Sardà. Un sector de la població, propera a la FAI, el volia fer passar per culpable, però un ampli nucli de reusencs, incloses les revistes satíriques, el consideraven innocent. Un cop proclamada la Segona República Espanyola, s'afilià al Foment Nacionalista Republicà, però després ingressà al Partit Radical i fundà el Partit Radical Autònom de les Comarques Tarragonines (PRAT), amb el qual va ser elegit diputat al Parlament de Catalunya, de la mateixa manera que va ser elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1931. Durant aquests anys també va ser nomenat governador civil de Girona. Per l'agost de 1936 va formar part del Jurat Popular de Tarragona, presidit pel president de l'Audiència Provincial. Aquesta institució es va formar a finals d'agost de 1936 quan un Decret de la Presidència del Consell de la Generalitat va crear els denominats “Jurats Populars per a la repressió del feixisme”, uns jurats que actuaven dins de les Audiències Provincials i imposaven les penes d'acord amb el Codi de Justícia Militar.
En acabar la guerra civil espanyola es va exiliar a Mèxic.

## Referències

* ↑ «Jaume Simó i Bofarull». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Anguera, Pere. El Centre de Lectura de Reus: una institució ciutadana. Barcelona: Edicions 62, 1977, p. 120-122. ISBN 8429712879.
* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 613.
* ↑ Pagès, Pelai «La justícia revolucionària i popular a Catalunya (1936-1939)». Ebre, 01-12-2004, pàg. 36-37.

## Bibliografia

* Pere Anguera. Siluetes vuitcentistes: 20 impulsors del Reus del segle XIX. Reus: La Creu Blanca, 1982. Pàgs. 89-90

## Enllaços externs

* Jaume Simó i Bofarull. memoriaesquerra.cat
* Fitxa del Congrés dels Diputats
# Rocs de la Torre

Els Rocs de la Torre és una formació muntanyosa del terme de Conca de Dalt, dins de l'antic municipi d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà, en l'àmbit de l'antic poble de Senyús.
Estan situats al sector nord-oriental del terme, a la dreta del torrent de Perauba i al sud-est del Forcat de les Llaus, al sud del Canal de la Rama i a ponent de la Solana de la Torre de Senyús. Al seu sud-est, a la dreta del barranc del Vinyal, es troben els Rocs de la Torre de Senyús, amb els quals sovint es confonen, atesa la similitud de noms.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casa Moradell

La Casa Moradell és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al Carrer Nou de Figueres, a la zona situada entre la plaça Ernest Vila i la Plaça Creu de la Mà. És un edifici de planta baixa i dos pisos. La planta baixa presenta portal d'accés a la dreta i el que era un gran finestral a l'esquerra, que s'ha convertit en l'accés d'una cafeteria. Els dos pisos superiors segueixen la mateixa ordenació amb dos balcons per pis, en el primer de balconada correguda. Tots el guardapols presenten motiu ornamental central. La coberta és de terrassa amb barana d'obra, que té un cos central amb orla floral. Als laterals de la façana imitació d'encoixinat rústic i al mig de la façana canal estucada.

## Referències

* ↑ «Casa Moradell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Montivernage

Montivernage és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 32 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Montivernage era de 32 persones. Totes les 10 famílies que hi havia eren unipersonals (10 dones vivint soles i 10 dones vivint soles).
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 19 habitatges, 16 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 19 habitatges eren cases. Dels 16 habitatges principals, 14 estaven ocupats pels seus propietaris i 1 estava llogat i ocupat pels llogaters; 1 tenia tres cambres, 7 en tenien quatre i 7 en tenien cinc o més. 12 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 2 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Montivernage el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 22 persones, 12 eren actives i 10 eren inactives. Les 12 persones actives estaven ocupades(8 homes i 4 dones).. De les 10 persones inactives 1 estava jubilada, 4 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una fusteria.
L'any 2000 a Montivernage hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Montivernage a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Montivernage a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Alex Morgan

Alex Morgan (San Dimas, 2 de juliol de 1989) és una davantera de futbol internacional pels Estats Units, amb la qual ha guanyat un Mundial, uns Jocs Olímpics i una Copa d'Or. Ha marcat 102 gols amb l'equip de la selecció. Al 2013 la federació la va incloure al All-Star Team históric de la selecció. Està llicenciada en economia política per la Universitat de Berkeley.
Ha sigut 3ª al FIFA World Player 2012, 5ª al 2013, 8ª al 2011, i nomenada jugadora de l'any dels Estats Units (2012) i de la CONCACAF (2013). Amb la selecció va guanyar la medalla d'or dels Jocs Olimpics de 2012 i va guanyar la Copa del Món el 2015. A Europa va guanyar la Lliga de Campiones jugant a l'Olympique de Lió, el 2017.

## Trajectòria

| Temporades | Club | Títols | Selecció (fases finals) |
| | Cypress Elite |
| 2007 - 2010 2008 - 2009 | California Golden Bears West Coast FC | | Copa d'Or sub-20 2008 (subcampió) Mundial sub-20 2008 (campió) |
| 2010 0 | California Storm Pali Blues | | Copa d'Or 2010 (3r lloc) 0 |
| 2011 | Western New York Flash | 1 Lliga (WPS) | Mundial 2011 (subcampió) |
| 2012 | Seattle Sounders | | Jocs Olímpics 2012 (campió) |
| 2013 - 2015 0 | Portland Thorns 0 | 1 Lliga (NWSL) 0 | Copa d'Or 2014 (campió) Mundial 2015 (campió) |
| 2016 - act. | Orlando Pride |

## Referències

* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2016-08-19. [Consulta: 28 juliol 2016].
* 1 2 3 Alex Morgan, il était une fois une superstar du foot en Amérique
* ↑ Los Angeles Times
* ↑ Marca
* ↑ «CONCACAF». Arxivat de l'original el 2016-08-17. [Consulta: 28 juliol 2016].