OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pedro Diz Romero

Pedro Diz Romero fou un periodista, advocat i polític espanyol. Fou director del diari La Mañana, d'antuvi proper al Partit Constitucional i després al Partit Liberal Fusionista, proper a Víctor Balaguer, des d'on defensà els interessos de les corporacions industrials catalanes. El 1881 va impulsar el Cercle Proteccionista a Madrid, fou soci honorari del Centre Industrial de Catalunya i mantingué relacions amb el Foment del Treball Nacional.
Políticament, d'antuvi va viure a Puerto Rico, on fou alcalde de Ponce el 1866 i fou elegit diputat del Partit Constitucional per Caguas el 1872, encara que no arribà a jurar el càrrec. El 1880 fou membre del Comitè Constitucional de la Província de Madrid i fou elegit diputat liberal pel districte d'Olot a les eleccions generals espanyoles de 1881. No fou reescollit a les eleccions de 1884 i des d'aleshores fou nomenat governador civil de Navarra (1885), Tarragona (1886) i Càceres (1887). El 1888 fou nomenat membre del Tribunal de Comptes.

## Enllaços externs

* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine. de p. 566
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Pedro Domingo Etchegoyen

Pedro Domingo Etchegoyen (Montevideo, c. 1895 - Montevideo, valor desconegut) va ser un futbolista uruguaià, que jugava de davanter, que va competir durant la dècada de 1920.
A nivells de clubs jugà al Liverpool Fútbol Club (1922-1924). Amb la selecció de futbol de l'Uruguai fou seleccionat per jugar la Copa Amèrica de 1923, que guanyà l'Uruguai. El 1924 fou convocat per disputar la competició de futbol dels Jocs Olímpics de París, on l'equip guanyà la medalla d'or, però ell no disputà cap partit.

## Referències

* ↑ Southamerican Championship 1923 a rsssf.com
* ↑ (anglès) Uruguayan Squads in the World Cup, RSSSF
* ↑ P. Casella a olympic.org
# Pedro Diniz

Pedro Diniz (22 de maig del 1970 a São Paulo, Brasil) és un pilot de curses automobilístiques brasiler retirat que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.
Pedro Diniz va debutar a la primera cursa de la temporada 1995 (la 46a temporada de la història) del campionat del món de la Fórmula 1, disputant el 26 de març del 1995 el G.P. de Brasil al circuit de Interlagos.
Va participar en un total de noranta-nou curses puntuables pel campionat de la F1 disputades en sis temporades consecutives (1995 - 2000) aconseguint una cinquena posició com millor classificació en una cursa (en dues ocasions), i assolí deu punts vàlids pel campionat del món de pilots.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Posició | Punts |
| 1995 | Parmalat Forti F1 Ford | Forti F1 | Ford | BRA 10 | ARG NC | SMR NC | ESP Ret | MON 10 | CAN Ret | FRA Ret | GB Ret | ALE Ret | HON Ret | BEL 13 | ITA 9 | POR 16 | EUR 13 | PAC 17 | JAP Ret | AUS 7 | - | 0 |
| 1996 | Ligier Gauloises | Equipe Ligier | Mugen Honda | AUS 10 | BRA 8 | EUR Ret | ARG 10 | SMR 7 | MON Ret | ESP 6 | CAN Ret | FRA Ret | GBR Ret | ALE Ret | HUN Ret | BEL Ret | ITA 6 | POR Ret | JAP Ret | | 15è | 2 |
| 1997 | Danka Arrows Yamaha | Arrows | Yamaha | AUS 10 | BRA Ret | ARG Ret | SMR Ret | MON Ret | ESP Ret | CAN 8 | FRA Ret | GBR Ret | ALE Ret | HUN Ret | BEL 7 | ITA Ret | AUT 13 | LUX 5 | JAP 12 | EUR Ret | 16è | 2 |
| 1998 | Danka Zepter Arrows | Arrows | Arrows | AUS Ret | BRA Ret | ARG Ret | SMR Ret | ESP Ret | MON 6 | CAN 9 | FRA 14 | GBR Ret | AUT Ret | ALE Ret | HUN 11 | BEL 5 | ITA Ret | LUX Ret | JAP Ret | | 14è | 3 |
| 1999 | Red Bull Sauber Petronas | Sauber | Petronas | AUS Ret | BRA Ret | SMR Ret | MON Ret | ESP Ret | CAN 6 | FRA Ret | GBR 6 | AUT 6 | ALE Ret | HUN Ret | BEL Ret | ITA Ret | EUR Ret | MYS Ret | JAP 11 | | 14è | 3 |
| 2000 | Red Bull Sauber Petronas | Sauber | Petronas | AUS Ret | BRA NVS | SMR 8 | GBR 11 | ESP Ret | EUR 7 | MON Ret | CAN 10 | FRA 11 | AUT 9 | ALE Ret | HUN Ret | BEL 11 | ITA 8 | USA 8 | JAP 11 | MYS Ret | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 99 (98) | 0 | 0 | 0 | 0 | 10 |
# Pere Oliver

Pere Oliver és el nom dels següents personatges:
* Pere Oliver de Boteller i de Riquer (Tortosa, 1517 - Barcelona, 1587) fou cabiscol i canonge de Tortosa.
* Pere Oliver i Domenge (Ciutat de Mallorca, 1886 - Felanitx, 1968) fou un polític mallorquí.
* Pere Oliver i Salt (Castellar del Vallès, 1798 - Sabadell, 1869) fou un gran propietari rural, president de la Caixa d'Estalvis de Sabadell i besavi de l'escriptor Joan Oliver.
# Blanquisme

Es parla de blanquisme per fer referència a una concepció de revolució socialista, generalment atribuïda al francès Louis Auguste Blanqui, que manté que aquesta hauria de fer-se efectiva per un grup de persones relativament petit però molt organitzat, en forma de conspiració secreta. Un cop assolit el poder de l'estat, aquesta elit podria introduir el socialisme o comunisme. Es considera, doncs, una forma de putschisme (putsch és una paraula alemanya que significa "cop d'estat"), és a dir, des del punt de vista que considera que la revolució hauria de prendre forma de cop d'estat.

## Blanquisme francès al segle xix

A França, després de la Il·lustració, el blanquisme va penetrar fortament entre els intel·lectuals i els estudiants (que aleshores estaven formats per elits) i va mantenir-se vigent durant el segle xix. Es tractà d'un moviment caracteritzat per una fèrria disciplina combativa i revolucionària, doctrinari i activista, primer a favor de la República per, un cop aconseguida aquesta, establir el comunisme a França.

## Ús pejoratiu

En general, fora de França, l'ús del mot "blanquisme" en aquest sentit és rarament utilitzat per a descriure un pensament propi, sinó més aviat per a acusar d'altres de no tenir prou en compte les masses de classe treballadora. Karl Marx, Friedrich Engels i Lenin, entre d'altres, es van cuidar de diferenciar bé la seva pròpia concepció de la revolució del blanquisme. Lenin va criticar obertament el blanquisme, però això no va evitar que alguns consideressin blanquista la seva manera de pensar i actuar.

## Referències

* ↑ Politicsprofessor.com definition of Blanquism Arxivat 2008-10-11 a Wayback Machine., consultada el 25 d'abril de 2007.
* ↑ NewYouth.com entry for Blanquism Arxivat 2008-08-21 a Wayback Machine., consultada el 25 d'abril de 2007.
# Blanquina March Almenara

Blanquina March Almenara (València, Horta, 1473 - Xàtiva, Costera, 1508) fou la mare de Joan Lluís Vives.
Blanquina March, mare de Joan Lluís Vives, va nàixer a València el 1473 i, encara que era filla de jueus, es va fer cristiana el 1491, a divuit anys, just un any abans del decret d'expulsió dels jueus.
Maridada amb Lluís Vives Valeriola, un xicotet comerciant de la ciutat també jueu convers, va morir de pesta el 1508 a Xàtiva i va ser soterrada a Alzira en el cementeri de Santa Caterina. Pocs anys abans, el 1501, el seu marit, que malgrat la seua qualitat de convers seguia les pràctiques de la religió judaica, fou detingut per primera vegada. El Sant Ofici va descobrir la sinagoga clandestina de València a casa de Castellana Guions, vídua del seu germà, Salvador Vives. Encara que en aquest primer procés va aconseguir alliberar-se de rebre cap pena, el 1522 va ser novament detingut, condemnat a la foguera i li foren confiscats tots els béns.
Complida la sentència el 1524, les seues filles, Beatriz i Leonor, van reclamar el dret sobre els 10.000 sous que la seua mare Blanquina March havia aportat al matrimoni en concepte de dot, quantitat que apareixia en el balanç de béns confiscats a son pare. El 1527, van guanyar el plet i van rebre el primer pagament de la devolució.
Per evitar la devolució total, el fiscal de la Inquisició començà un procés contra la memòria i els béns de Blanquina March, morta feia ja 20 anys.
Un any més tard, el 31 de gener de 1529, l'inquisidor Arnau Albertí sentenciava Blanquina per haver comès i perpetuat el crim d'heretgia i apostasia, per la qual cosa condemnava la seua memòria, lliurant la seua estàtua al braç secular, i els seus béns i drets s'aplicaven al fisc fins a la data de la mort de la jutjada. D'aquesta manera, les seues restes foren tretes del cementiri cristià i cremades públicament. I amb això les seues filles van ser privades de tot dret sobre els béns familiars, tant paterns com materns.

## Referències

* ↑ Diccionari biogràfic de dones. «Blanquina March Almenara». Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS). Arxivat de l'original el 2015-10-06. [Consulta: 6 octubre 2015].
# Pedro de Salazar y Mendoza

Pedro de Salazar y Mendoza (Toledo 1549 - Toledo 1629), fou un clergue secular i historiador castellà. Emparentat amb la Casa de Mendoza com a rebesnet del Cardenal Mendoza, va emprendre la carrera religiosa. Va estudiar a la Universitat de Salamanca, va ser administrador de l'Hospital de Sant Joan de Toledo i canonge penitenciari de la Catedral de Toledo des de 1614. En ambdós càrrecs va actuar com a mecenes d'El Greco, de qui va ser amic personal. Va ser un prolífic i erudit escriptor de cròniques, d'història, de llinatges i de dignitats seglars de Castella. La seva fama de genealogista li va portar també acusacions d'alterar la documentació per provar llinatges segons el gust del client.

## Obres

* Crónica del gran cardenal de España Don Pedro Gonçalez de Mendoça,.... María Ortiz de Sarauia, Toledo. 1625. Referida al seu rebesavi.
* Crónica de los Ponce de León, editada el 1620 amb gravats d'Alardo de Popma sobre dibuixos d'Antón Pizarro.
* Monarquía de España. J.Ibarra, Madrid. 1770-71. 3 toms.
* El glorioso San Idefonso, arçobispo de Toledo, primado de las Españas. Diego Rodríguez, Toledo. 1618.
* Origen de las dignidades seglares de Castilla y Leon.... Diego Rodríguez de Valdiuielso, Toledo. 1618. Reeditada el 1998 per la Universitat de Granada.
* Crónica de la provincia de Castilla. Cisneros, Madrid. 1977.
* Chronica del Cardenal Juan Tavera. Pedro Rodríguez, Toledo. 1603.
* Memorial del hecho de los Gitanos..... ¿Toledo?, ¿1618?
* Carta de Don Pedro Salazar de Mendoza a Diego Sarmiento de Acuña. 1612.
* Vida y sucesos prosperos y adversos de don fr. Bartolome de Carranza y Miranda, arzobispo de Toledo. J.Doblado, Madrid. 1788.

## Referències

* ↑ «GARCÍA DE PAZ, José Luis. Biografía de Pedro Salazar de Mendoza.». Arxivat de l'original el 2005-11-07. [Consulta: 2 juliol 2012].

## Bibliografia

* MELLADO, Francisco de Paula. Diccionario universal de historia y geografía. 8 toms. Madrid. 1846-50.
# Parisita-(Ce)

La parisita-(Ce) és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom de J.J. Paris, antic gerent de la mina de maragdes de Muzo, Colòmbia.

## Característiques

La parisita-(Ce) és un carbonat de fórmula química CaCe₂(CO₃)₃F₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5. És l'anàleg amb ceri de la parisita-(Nd) i d'una altra espècie sense anomenar amb lantani.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la parisita-(Ce) pertany a «05.BD: Carbonats amb anions addicionals, sense H₂O, amb elements de terres rares (REE)» juntament amb els següents minerals: cordilita-(Ce), lukechangita-(Ce), zhonghuacerita-(Ce), kukharenkoïta-(Ce), kukharenkoïta-(La), cebaïta-(Ce), cebaïta-(Nd), arisita-(Ce), arisita-(La), bastnäsita-(Ce), bastnäsita-(La), bastnäsita-(Y), hidroxilbastnäsita-(Ce), hidroxilbastnäsita-(Nd), hidroxilbastnäsita-(La), parisita-(Nd), röntgenita-(Ce), sinquisita-(Ce), sinquisita-(Nd), sinquisita-(Y), thorbastnäsita, bastnäsita-(Nd), horvathita-(Y), qaqarssukita-(Ce) i huanghoïta-(Ce).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina de Muzo (Boyacá, Colòmbia), en llits d'esquistos carbonosos, on sol trobar-se associada a altres minerals com: quars, pirita, marcassita, guix, maragda, calcita i albita.

## Referències

* ↑ «Parisite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 maig 2016].
# Hellborn

Hellborn, també coneguda amb el nom d'Asylum of the Damned, és una pel·lícula estatunidenca del grup Paragon Film estrenada el 2003. És l'última que va dirigir Philip J. Jones, que va morir d'un càncer el març del mateix any. El rodatge es va desenvolupar a Norwalk i Racine.

## Argument

James Bishop és un resident de psicologia que comença a treballar a l'Hospital Mental Saint Andrews, s'ha d'encarregar de pacients realment malalts. El seu entusiasme inicial es transforma aviat en perplexitat i posteriorment en autèntica por en descobrir que alguns dels pacients es moren sobtadament i que els seus companys de feina treballen per al diable i l'ajuden a obtenir les ànimes d'aquesta gent.

## Repartiment

* Bruce Payne: el doctor McCort
* Matt Stasi: James Bishop
* Tracy Scoggins: Helen
* Julia Lee: Lauren
* Tom Llistar, Jr.: Smithy
* Gregory Wagrowski: Hadley
* Bill Mckinney: l'empleat de l'estació de benzina
* Randall England: Harry Smith
* Joe Sabatino: Frank
* Deborah Flora: la infermera Wells
* Kyle T. Heffner: el doctor Peter Francis
* Stefan Marchand: Mark
* Michael Earl Reid: Que
* David Jean Thomas: Jackson
* Patrick Newall: el policia

## Enllaços externs

* Fitxa a Rotten Tomatoes. (anglès)
* Tràiler de la pel·lícula. (anglès)
# Bosquerola roquera

La bosquerola roquera (Basileuterus lachrymosus) és una espècie d'ocell de la família dels parúlids (Parulidae)

## Hàbitat i distribució

Habita boscos de Mèxic, des del sud de Sonora, San Luis Potosí, Tamaulipas, Veracruz, nord d'Oaxaca i pel vessant del Pacífic fins a Nicaragua.

## Referències

* ↑ «Bosquerola roquera». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Percivalle Doria

Percivalle Doria (en occità Perceval Doria) (Gènova, ca. 1195- Arrone, 1264) fou un militar i trobador italià, del qual ens han pervingut poesies tant en italià com en occità.

## Vida

Percivalle Doria, possiblement de la influent família genovesa dels Doria, està documentat des de 1228 com a podestà de nombroses ciutats tan norditalianes (Asti 1228, Parma 1243) com també occitanes (Arle 1231, Avinyó 1233, 1237), on hauria entrat en contacte amb la llengua i la poesia trobadoresca. Percivalle era un gibel·lí i Manfred de Sicília el feu vicari general d'Ancona i Spoleto (1255) i de la Romanya (1258). Comandà diverses accions bèl·liques, com la destrucció de Spoleto el 1259, i morí ofegat en el riu Nera di Narco el 1264 quan el creuava comandant un exèrcit per anar en ajuda de Manfred contra els exèrcits del Papa i de Carles d'Anjou.

## Obra
### En occità

* (371,1) Felon cor ai et enic (sirventès en elogi de Manfred de Sicília)
* (371,2 = 149a,1) Per aqest cors, del teu trip (tençó amb Felip de Valenza, personatge altrament desconegut)

### En italià

* Amor m'ave priso
* Come lo giorno quando è al mattino

## Referències

* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.
* ↑ Conservats en el manuscrit Vaticano Latino 3793.

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1376-1380 [Comentari i edició d'una poesia, amb traducció a l'espanyol]
* Giulio Bertoni, I trovatori d'Italia: Biografie, testi, tradizioni, note. Roma: Società Multigrafica Editrice Somu, 1967 [1915], pàg. 89-93 i 307-315 per l'edició de les poesies

### Repertoris

* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Perceval Doria és el número PC 371]

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-371/371%20-%20Perseval%20Doria.htm
* http://www.rialto.unina.it/BdT.htm
* http://www.treccani.it/enciclopedia/percivalle-doria_(Federiciana)/
* http://www.treccani.it/enciclopedia/percivalle-doria_(Dizionario-Biografico)/
# Pepe Rodríguez Rey

José Rodríguez Rey (Illescas, Toledo, 13 de març de 1968), conegut com a Pepe Rodríguez, es un cuiner espanyol, xef del restaurant "El Bohío" d'Illescas, amb una estrella Michelin. És més conegut per ser part del jurat de l'edició española de MasterChef.

## Biografia

Rodríguez Rey es va criar en l'entorn del restaurant familiar El Bohío, fundat com a casa de menjars el 1934 per la seva àvia Valentina i la seva tieta àvia Romana. El seu pare, Pedro Rodríguez Vallejo, va ser noveller i fotògraf taurí. Els seus pares van passar a fer-se càrrec del restaurant i, en acabar els seus estudis a l'institut, va començar a treballar com a cambrer. Quan la seva mare no va poder fer-se càrrec de la cuina, tant Pepe com el seu germà Diego, l'actual cap de sala, van començar a fer torns entre els fogons. Va començar a treballar a la cuina amb 22 anys, i a aquesta mateixa edat presidia Amidemar, una associació d'ajuda al toxicòman a Illescas: "Sortia de la cuina i me n'anava a donar un cop de mà als xavals que ho estaven passant malament".
A Vitòria va ser on va conèixer als principals cuiners espanyols i francesos dels anys 80, i a les figures actuals. A les vacances, quan no treballava a El Bohío hi anava per aprendre de grans mestres de la cuina. Els seus principals mentors van ser Martín Berasategui i Ferran Adrià. Ha afirmat que de petit volia ser cantant, però que en començar a treballar al restaurant va descobrir la seva passió com a cuiner: "La cuina és la meva passió, cada dia puc fer alguna cosa nova. Aquesta és la grandesa de l'ofici".
Sent-ne el propietari, El Bohío va rebre una estrella Michelin el 1999, i la preserva des de llavors. La guia més important d'alta cuina a Espanya, El millor de la gastronomia del crític Rafael García Santos, li va atorgar el premi a Cuiner de l'any (2010) i el premi de reboster de l'any (2011). L'any 2011 rep el premi Xef Millesime. La Reial Acadèmia Espanyola de Gastronomia li va concedir el Premi Nacional de Gastronomia 2010 al millor cap de cuina. Aquest mateix any va fundar, al costat del seu germà Diego, Iván Cerdeño i Rodrigo Delgado, el restaurant La casa de Carmen, a Oloraves del Rey, Toledo, que el novembre de 2013 també va aconseguir una estrella Michelin. A més de ser propietari d'ambdós restaurants, Pepe també es propietari d'una empresa d'assessorament de restaurants, empreses i col·lectivitats a través del grup Bohío. El 26 de novembre de 2011 va ser nomenat Empresari de l'Any per l'Associació empresarial Toledana.

## Referències

* ↑ Fernández Guadaño, Marta «Pepe Rodríguez, jurado de MasterChef: "Si no es por la tele, podríamos haber cerrado"». Expansión, 14-12-2017 [Consulta: 4 abril 2019].
* ↑ «Pepe Rodríguez Rey y el Bohío». Gastronomía. Chefs y restaurantes. Cocineando. Revista de recetas de cocina, vinos, dietas y alimentación. Arxivat de l'original el 31 de gener 2017. [Consulta: 5 abril 2019].
# Pere Vila i Fulcarà

Pere Vila i Fulcarà (Girona, 9 d'abril de 1973) és un polític català, alcalde de Llançà i diputat al Parlament de Catalunya en la X Legislatura.

## Biografia

És tècnic especialista en Turisme i Hostaleria. De 1994 a 2000 ha estat professor de la branca Serveis a l'Escola d'Hostaleria de l'Alt Empordà, de la que n'ha estat director des de 2000.
Des de 1994 milita a Convergència Democràtica de Catalunya i a la Joventut Nacionalista de Catalunya (JNC), fou president comarcal de l'Alt Empordà de CDC de 2008 a 2012. En les eleccions municipals espanyoles de 1995 i 1999 fou primer tinent d'alcalde i regidor d'Atenció Ciutadana, Turisme i Joventut de l'ajuntament de Llançà. A les eleccions municipals espanyoles de 2003 fou escollit alcalde de Llançà, càrrec que va revalidar a les eleccions municipals de 2007 i 2011. També ha estat president del Consell Comarcal de l'Alt Empordà de 2007 a 2009 i vicepresident primer del consell de 2009 a 2011.
Fou elegit diputat per Girona a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2012. Ha estat president de la Mesa de la Comissió de Salut i vicepresident de la Mesa de la Comissió d'Interior del Parlament de Catalunya.
Després de les eleccions municipals de 2015 fou desplaçat de l'alcaldia, però es mantingué com a regidor. A patir de l'11 de gener de 2017 recupera l'alcaldia de Llançà. De 2011 a 2012 havia estat diputat portaveu adjunt a la Presidència de la Diputació de Girona. El juliol de 2015 fou nomenat president de la Diputació de Girona i en el ple d'investidura es va comprometre a netejar la imatge de la institució. El 2018 fou substituït per Miquel Noguer, alcalde de Banyoles. Posteriorment fou nomenat director de Ports de la Generalitat, càrrec que mantingué fins al 2023, quan fou substituït per Annabel Moreno.

## Referències

* ↑ Pere Vila i Fulcarà al web de CiU
* ↑ Currículum Arxivat 2018-05-04 a Wayback Machine. al web de l'ajuntament de Llançà
* ↑ «Fitxa del Parlament de Catalunya». Arxivat de l'original el 2013-07-20. [Consulta: 9 setembre 2015].
* ↑ Consistori de Llançà en 2015 Arxivat 2015-11-22 a Wayback Machine. a municat.gencat
* ↑ Biografia Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. al web de la Diputació de Girona
* ↑ Parreño Mont, David «Disposats a eliminar la Diputació des de dins». Ara Comarques Gironines, 17-09-2015, p. 6 [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Annabel Moreno, nova directora general de Ports de la Generalitat». [Consulta: 28 juliol 2023].
# Historia del bikini

Historia del bikini és el nom del setè àlbum que tragueren al mercat els Hombres G. El llançament es produí l'any 1992.

## Llistat de cançons

* Un minuto nada + (4:26)
* Esto es el mar (5:20)
* Encima de ti (3:45)
* El orgullo de mamá (5:14)
* Tormenta contigo (5:47)
* El otro lado (4:37)
* Ella es una mujer (3:12)
* Los dos hemos caído (5:56)
* Si tú quieres (5:00)
* Blues del camarero (Veu: Rafa Guiterrez) (5:38)
* Te echo de menos (3:55)
# Historia ecclesiastica gentis Anglorum

Historia ecclesiastica gentis Anglorum és un llibre escrit per Beda al 731 que narra la història d'Anglaterra des del segle I fins al VIII, centrant-se en el paper de la religió. És coneguda per la quantitat de llegendes i tradicions que recull i per la defensa del món celta que realitza (compatible amb el cristianisme). Hi mostra una evident intenció política, per afavorir els interessos del regne de Northúmbria. És una de les fonts tradicionals per estudiar la mitologia germànica i la seva relació amb els déus celtes.
# Heraclit de Cime

Heraclit (en llatí Heracleitus, en grec antic Ἡράκλειτος) o potser Heraclides, fou un militar etoli nascut a Cime, a l'Eòlida.
Va ser nomenat per Arsinoe II, la dona de Lisímac de Tràcia, governador d'Heraclea quan aquesta ciutat li va ser donada pel seu marit. Heraclit va governar despòticament, de forma arbitrària i tirànica, i el seu mal govern va afectar la prosperitat de la ciutat. Quan va morir Lisímac la ciutat es va revoltar (281 aC) i s'hi van sumar els mercenaris que dirigia Heraclit, que el van arrestar i van restaurar la llibertat.

## Referències

* ↑ Heracleitus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 391
# Heraclià

Heraclià és el nom dels següents personatges:
* Heraclià, emperador romà usurpador 412-413
* Heraclià de Calcedònia, escriptor i bisbe de Calcedònia
* Heraclià d'Alexandria, metge grec