OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abraham Gottlob Werner

Abraham Gottlob Werner (25 de setembre de 1749 o 1750 - Dresden, 30 de juny de 1817) va ser un científic alemany.
Va néixer a Wehrau, una ciutat en la Silèsia prussiana, a l'actual Alemanya. Werner es va educar a Freiberg i a Leipzig, on va estudiar lleis, mineria i mineralogia i va ser llavors inspector nomenat i professor de la petita però influent Acadèmia de Mineria de Freiberg el 1775. Durant la seva carrera, la fama de Werner es va difondre per tot Europa, atraient estudiants que més tard es convertirien en els seus col·laboradors; entre ells es trobaven Robert Jameson que arribaria a ser un de renom professor a Edimburg i l'espanyol-mexicà Andrés Manuel del Río Fernández, descobridor del vanadi.
Proposà la teoria del neptunisme, que intentava explicar la història de la Terra d'acord amb la Bíblia i seguint l'ordre establert pel Gènesi, en un context històric en què les descobertes de fòssils feien desenvolupar idees divergents de la doctrina bíblica. Segons Werner, la Terra era originàriament una massa d'aigua amb materials en suspensió sotmesos a un procés de sedimentació per formar el nucli del planeta i els continents com una sèrie de capes: les més antigues i dures eren el granit mentre que les posteriors anirien presentant un major nombre de fòssils. El diluvi universal hauria repetit el procés, incrementat el nombre de capes. Aquesta teoria obsoleta fou coneguda com a neptunisme.
Creia que la Terra es podia dividir en grups principal: Primitiu (Urgebirge), amb roques ígnies intrusives i metasediments d’alt rang considerats els primers precipitats de l’oceà abans de l’aparició de la terra, Transitiu (Übergangsgebirge) amb calcàries no endurides, dics, llitons i seqüències gruixudes de Grauvaques que van ser els primers dipòsits ordenats de l’oceà. Es tractava de formacions "universals" que s'estenien sense interrupcions arreu del món, secundari o estratificat (Flötz) en la que les restes de roques fossilíferes restants, òbviament estratificades i certes roques "trampa" associades. Es creia que representaven l’aparició de muntanyes de sota l’oceà i es formaven a partir dels productes resultants de l'erosió dipositats als seus flancs, Al·luvial o terciari (Aufgeschwemmte) amb sorres, graves i argiles poc consolidades formades per la retirada dels oceans dels continents, i Volcànic, amb colades de lava més joves associades a les obertures volcàniques.

## Referències

* ↑ Asimov, Isaac. «Werner, Abraham Gottlob». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 196. ISBN 8429270043.
* ↑ Papavero, Nelson. Historia de la Biologia Comparada Vol. Viii El Siglo de Las Luces (parte) Iv (en anglès). UNAM, 1995, p. 36-37. ISBN 9703226485.
# Leola (Dakota del Sud)

Leola és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 462 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Leola tenia 462 habitants, 234 habitatges, i 135 famílies. La densitat de població era de 251,2 habitants per km².
Dels 234 habitatges en un 18,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,3% hi vivien parelles casades, en un 3% dones solteres, i en un 42,3% no eren unitats familiars. En el 40,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,97 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,64.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,6% tenia menys de 18 anys, un 4,8% entre 18 i 24, un 22,5% entre 25 i 44, un 23,2% de 45 a 60 i un 31% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.559 $ i la renda mediana per família de 33.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.250 $ mentre que les dones 22.321 $. La renda per capita de la població era de 15.807 $. Entorn de l'1,5% de les famílies i el 10,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Leola». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Leola». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Llac Sevan

El llac Sevan (en armeni Սևանա լիճ, Sewvank = 'Monestir Negre', o "Գեղամա ծով" transcrit Gelamai; en turc Gokcha, Goktscha, Gokçe Tengiz, Gökçe Goñ o Gökçe Deniz) és el llac més gran d'Armènia a la província oriental de Gelarquniq. Rep 28 rius i el Hradzan s'emporta l'aigua cap a l'Araxes. Té una superfície original de 1.360 km² (el 5% de la superfície de la República d'Armènia) i un volum de 58 km³. Mesura 260 km de perímetre i està a 1.950 sobre el nivell del mar. El monument més famós de la rodalia és el monestir de Sevanavank prop de la ciutat de Sevan. Un altre monestir és Hayrivanq, més al sud.
El 1933 es va posar en marxa un projecte per reduir-lo i aprofitar-hi les terres, treballs que van acabar el 1949; però el projecte fou revisat a la mort de Stalin el 1956 i el 1962 es va rebaixar fins a 18 metres (inicialment n'eren previstos 55), però després va seguir baixant. Els treballs subsegüents iniciats el 1981 van quedar parats vers el 1989 a causa de la guerra amb l'Azerbaidjan per l'Alt Karabakh. El 2003 es van acabar els treballs i es va deixar el nivell a 20 metres per sota del seu nivell originari, però amb tendència a pujar. La superfície actual n'és de 940 km².
# Llac Seliguer

El Llac Seliguer (en rus: Селиге́р) es troba als oblasts de Tver i de Nóvgorod a Rússia, forma part de la conca de drenatge del riu Volga. La seva altitud màxima és de 205 m, i la superfície és de 212 km², la fondària mitjana és de 5,8 m.
El llac Seliguer és un gran sistema de llacs amb moltes petites illes i està envoltat per boscos incloent pinedes i amb moltes petites fruites de bosc i bolets.
El llac Seliguer forma part d'una reserva de la natura i de vegades se'l coneix com el "Baikal europeu" per la seva diversa i especial flora.
Ostàixkov és l'única ciutat del llac i és un centre turístic popular a la Rússia central.

## Referències

* ↑ Seliger Lake - Pearl of Russia de Russia InfoCentre. Retrieved April 2009.

## Enllaços externs

* Tourism in Seliger area Arxivat 2016-03-13 a Wayback Machine.
* Travel and Tourism to Seliger Lake
* Map of Lake Seliger Arxivat 2005-08-29 a Wayback Machine.
# Acre

«Acre» té aquests significats:
* Acre (Etòlia), ciutat a l'antiga Etòlia.
* Acre (Israel), ciutat d'Israel coneguda tradicionalment com a Sant Joan d'Acre
* Setge d'Acre o Caiguda d'Acre, esdeveniment militar del 1291 que resultà en la pèrdua de la ciutat d'Acre per part dels cristians/europeus
* Estat d'Acre, estat nord-occidental del Brasil amb capital a Rio Branco
* Acre (unitat de superfície), unitat de superfície d'origen germànic, utilitzada principalment al Regne Unit i els Estats Units
Viccionari
# Licortes

Licortes (en llatí Lycortas, en grec antic Λυκόρτας) fou un home d'estat de la Lliga Aquea, nadiu de Megalòpolis.
Va ser el pare de l'historiador Polibi i amic de Filopemen, al que va recolzar sempre en la seva política.
El 189 aC la Lliga el va enviar com ambaixador a Roma junt amb Diòfanes de Mitilene del partit rival per rebre la decisió del senat en la qüestió sobre la guerra entre la Lliga Aquea i Esparta. Mentre Diòfanes estava disposat a acceptar qualsevol resolució del senat, Licortes defensava el dret de la Lliga a actuar com un estat sobirà, segons diu Titus Livi.
El 186 aC va ser un dels tres ambaixadors enviats a Ptolemeu V Epífanes per concertar una aliança, però a l'assemblea de la Lliga que es va fer l'any següent a Megalòpolis, quan era estrateg Aristen de Megalòpolis, ni Licortes ni els enviats egipcis van poder concretar quin dels diversos tractats signats anteriorment entre la Lliga i Egipte era el que s'havia renovat l'any anterior, el que va donar un triomf polític al partit d'Aristen. El mateix 185 aC Filopemen i Licortes van defensar a Argos, el tracte donat pels aqueus als espartans, que havia estat criticat per Cecili Metel. quan Appi Claudi Pulcre fou enviat des de Roma el 184 aC per posar fi a la qüestió, Licortes havia estat elegit altre cop estrateg, i va insistir que el tracte donat als espartans estava justificat, i no va acordar res amb l'enviat romà.
El 183 aC quan Dinòcrates i el seu partit van retirar a Messènia de la Lliga, Filopemen va enviar contra ells a Licortes, però no va poder forçar els passos del país. A la mort de Filopemen va ser nomenat general de la lliga altre cop (encara el 183 aC) i al començament del 182 aC va envair Messènia i va realitzar una completa venjança amb els assassins de Filopemen. No gaire després Messènia era readmesa a la Lliga i Licortes va demanar, contra el parer de Diòfanes, la readmissió d'Esparta, cosa que es va aprovar.
El 180 aC Licortes, el seu fill Polibi i el general Àrat (fill del famós Àrat de Sició) van ser nomenats ambaixadors per anar a Egipte, que havia fet propostes als aqueus, però la mort del rei egipci va impedir el viatge.
El 179 aC, amb Hipèrbat com a general de la Lliga, Licortes va estar contra l'exigència romana de cridar als exiliats espartans sense excepció i se li van oposar Cal·lícrates i Hipèrbat, aconseguint convertir-se en sospitós pels romans. A la guerra contra Perseu de Macedònia això no obstant, Licortes va recomanar observar estricta neutralitat.
Altre cop es va oposar a Cal·lícrates i Hipèrbat, que no volien intervenir a Egipte, i el 168 aC va proposar enviar ajut a Ptolemeu Fiscó i Ptolemeu VI Filomètor que havien demanat el suport dels aqueus contra els selèucides manats per Antíoc IV, però la moció no es va acceptar.
El 167 aC encara era viu però després ja no torna a ser esmentat i probablement va morir en aquesta època.

## Referències

* ↑ Lycortas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 848-849
# Albert Barthélémy

Albert Barthélémy (Anor, 3 de març de 1906 - Fourmies, 26 de novembre de 1988) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1928 i 1936. Durant la seva carrera professional aconseguí 14 victòries.

## Palmarès

* 1928
** 1r del Gran Premi de Fourmies
* 1929
** 1r del Gran Premi de Fourmies
* 1930
** 1r del Gran Premi de Fourmies
** 1r al Circuit de les Ardenes
* 1931
** Vencedor de 4 etapes a la Volta a Alemanya
* 1932
** 1r a la París-Lilla
** 1r a la París-Rennes
** 1r al Critèrium dels Aiglons i vencedor de 2 etapes
* 1933
** 1r a la París-Brussel·les

### Resultats al Tour de França

* 1929. Abandona (9a etapa)
* 1930. Abandona (10a etapa)
* 1932. 49è de la classificació general

## Enllaços externs

* Palmarès d'Albert Barthélémy Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (italià)
# Aialon

Aialon (hebreu: אַיָּלוֹן o איילון) va ser una ciutat i una regió cananea del centre de Palestina, al camí entre Jerusalem i la costa mediterrània.
Josuè va atacar els amorreus vora la ciutat de Gabaon, i va demanar a Jahvè que el sol s'aturés a Gabaon i la lluna a la vall d'Aialon, per poder castigar els enemics. Més tard Josuè va assignar la ciutat i el territori a la Tribu de Dan, i més tard van passar a la Tribu de Leví.
Quan Elon, jutge d'Israel, va morir, el van enterrar a Aialon, segons el Llibre dels Jutges. El Llibre dels Jutges diu també que la tribu de Dan no va poder treure els amorreus de les valls, i que van continuar habitant a Harheres, Aialon i Xaalbim. Però, quan les tribus de Josep van ser més fortes, els van sotmetre a prestacions forçoses.

## Referències

* ↑ Llibre de Josuè. 10:12
* ↑ Llibre de Josuè. 19:42; 21:24
* ↑ Llibre dels Jutges. 12:11
* ↑ Llibre dels Jutges. 1:34-35
# Alberto Jarabo Payá

Alberto Jarabo Payá (Alcoi, 12 de juliol de 1928 - 12 de maig de 2016) fou un advocat i polític valencià.

## Biografia

El 1950 es llicencià en dret per la Universitat de València. Treballà com a Inspector Tècnic de Treball i fou procurador a Corts Espanyoles de 1971 a 1977 pel terç familiar. Durant els darrers anys del franquisme va ocupar diversos càrrecs com subdirector general d'emigració (1964), Delegat provincial de Treball a València (1967-1971) i delegat nacional de premsa i ràdio del Movimiento Nacional (1973-1974).
El 1977 fou regidor de l'Ajuntament de València i un dels fundadors a València d'Aliança Popular, partit amb el qual fou elegit diputat per la província de València a les eleccions generals espanyoles de 1977. Fou president de la Comissió de Sanitat i Seguretat Social del Congrés dels Diputats.
Juntament amb Gonzalo Fernández de la Mora i Federico Silva Muñoz es va oposar a la Constitució espanyola de 1978, i va introduir una esmena per tal de prohibir que es federessin comunitats autònomes, per tal d'impedir una hipotètica federació dels Països Catalans.
Formà part de l'Assemblea de Parlamentaris del País Valencià i del Consell del País Valencià, presidit per Josep Lluís Albinyana, i fou conseller de turisme preautonòmic d'abril de 1978 a juny de 1979. El gener de 1979 anuncià que es retirava de la política per raons personals i professionals. Tornà a ocupar la seva plaça de funcionari d'Inspector de Treball i de la Seguretat Social de l'Administració central, fins que es va jubilar en 1993.

## Referències

* ↑ Fitxa històrica del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Parlament de Francesc Ferrer i Gironès de 29 d'octubre de 2000 al XLI Aplec del Puig a "La Patà" a la comarca de l'Horta
* ↑ Jarabo Payá no será candidato por Valencia, ABC (Madrid) 11 de gener de 1979, p18

## Bibliografia

* Javier Paniagua Fuentes i y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.287. ISBN 9788495484802.
# Alexfloydia

Alexfloydia repens és un gènere monotípic de plantes de la família de les poàcies. La seva única espècie: Alexfloydia repens B.K.Simon és originària de la costa est d'Austràlia.

## Descripció

És una planta herbàcia perenne; estolonífera, amb tiges de 18-24 cm d'altura; inerme; sense glàndules multicel·lulars; no aromàtica. Fulles no basalment agregades; no auriculades; sense bolets auriculars. Làmines de fulles lineals; amples; d'1-2 mm d'ample; camusa; sense venació croada; persistent. Ligulada amb pèls. Plantes bisexuals, amb espigues bisexuals; espiguetes hermafrodites.

## Taxonomia

Alexfloydia repens va ser descrita per Bryan Kenneth Simon i publicat en Austrobaileya 3(4): 670, f. 1. 1992.

## Etimologia

* Alexfloydia: nom genèric que va ser nomenat en honor del descobridor de l'espècie Alexander Floyd.
* repens: epítet llatí que significa "rastrer".

## Referències

* ↑ Watson L, Dallwitz MJ. «The grass genera of the world: descriptions, illustrations, identification, and information retrieval; including synonyms, morphology, anatomy, physiology, phytochemistry, cytology, classification, pathogens, world and local distribution, and references». The Grass Genera of the World, 2008. [Consulta: 19 agost 2009].
* ↑ «Black grass-dart butterfly - endangered species listing». Arxivat de l'original el 2006-09-07. [Consulta: 2 abril 2008].
* ↑ «Alexfloydia». [Consulta: 2 abril 2008].
* ↑ «Alexfloydia repens». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 22 abril 2014].
* ↑ Alexfloydia repens en PlantList.
* ↑ «Alexfloydia repens».
* ↑ «Alexander G. Floyd (1926 -)». [Consulta: 2 abril 2008].
* ↑ En Epítets Botànics.

## Bibliografia

* Sharp, D. & B. K. Simon. 2002. AusGrass: Grasses of Australia. CD-ROM, Versió 1.0. CD–ROM.
* Simon, B. K. 1992. Studies in Australian grasses 6. Alexfloydia, Cliffordiochloa and Dallwatsonia, three new panicoid grass genera from Eastern Australia. Austrobaileya 3(4(: 669–681.

## Enllaços externs

* Descripció de la sp.
* «Alexfloydia repens» (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units: Germplasm Resources Information Network (GRIN). Arxivat de l'original el 2009-05-08. [Consulta: 15 gener 2010].
# Alexej von Jawlensky

Alexej von Jawlensky, rus: Алексей Георгиевич Явле́нский, Aleksei Gueórguievitx Iavlenski, (Torjok, 13 de març de 1864 – Wiesbaden, 15 de març de 1941) va ser un pintor expressionista rus que va desenvolupar la seva carrera a Alemanya. Va ser membre del grup El genet blau (Der Blaue Reiter).

## Biografia

Era el cinquè fill d'una família d'origen aristocràtic. Als deu anys va marxar amb la seva família a Moscou, on va rebre alguns anys d'instrucció militar. La seva vocació per a convertir-se en pintor es va desenvolupar en visitar l'Exposició mundial de Moscou de 1880. El 1896 es va traslladar a Múnic, on va conèixer els artistes també d'origen rus Vassili Kandinski i Marianne von Werefkin.

## Obra

L'estil expressionista de Jawlensky es caracteritza per la senzillesa de les formes a més del tractament del color que recorda el primitiu art popular de Rússia. Després de la I Guerra Mundial va abandonar els contrastos cromàtics i va utilitzar tons foscs i uniformes a causa de la influència del cubisme. Alguna de les seves obres destacables són Paisatge de Murnau (1912) i Figures místiques (1927).

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.4. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 2 desembre 2014].
# Alan de Bretanya

«Alan de Bretanya» té aquests significats:
Reis, ducs i comtes de Bretanya:
* Alan I de Bretanya el Gran 890 a 907
* Alan II de Bretanya Barbitorte 936 - 952
* Alan (III) de Bretanya o Alan III de Nantes 988-990
* Alan III de Bretanya Rebrit 1008-1040
* Alan IV de Bretanya Fergent 1084-1115
# Liroconita

La liroconita és un mineral de la classe dels arsenats. Va ser anomenada així l'any 1825 per Wilhelm Karl von Haidinger, del grec leiros, pàl·lid, i konis, pols.

## Característiques

La liroconita és un arsenat, hidroxilat i molt hidratat, de coure amb alumini, per tant de la classe dels minerals fosfats. Cristal·litza en el sistema monoclínic. L'hàbit més comú és en forma de cristalls ben formats, amb cristalls fins o lenticulars, amb aspecte d'un octàedre pla. Les cares estretes són estriades amb estries paral·leles a la seva intersecció. També s'hi pot trobar en matriu granular massiva.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la liroconita pertany a «08.DF: Fosfats només amb cations de mida mitjana, amb proporció: (OH, etc.):RO₄ > 3:1» juntament amb els següents minerals: hotsonita, bolivarita, evansita, liskeardita, rosieresita, rusakovita, sieleckiita, calcofil·lita, parnauita i gladiusita.

## Formació i jaciments

És un mineral rar, que es forma com a mineral secundari en les zones oxidades dels jaciments d'altres minerals de coure. Sol trobar-se associada a altres minerals com: olivenita, calcofil·lita, clinoclasa, cornwallita, strashimirita, malaquita, cuprita o en limonites.

## Referències

* ↑ «Liroconite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 octubre 2014].
# Les Narbonnais

Les Narbonnais (cat. Els Narbonesos) és una cançó de gesta francesa del cicle de Guillem. Es data de principis del segle xiii, vers 1210. Narra les aventures dels set fills d'Aymeri de Narbona, d'on el títol que els denomina com a "narbonesos".

## Transmissió

Es conserva en cinc manuscrits, però són tots manuscrits cíclics, és a dir, manuscrits que reuneixen, una rere l'altra, diverses cançons del cicle de Guillem, ordenades segons la cronologia genealògica dels protagonistes. No se'n conserva, per tant, el que seria la redacció original.
Se'n feu una adaptació en prosa en una llarga obra redactada entre 1454 i 1456 i que reuneix les prosificacions de moltes de les cançons de gesta del cicle, el Guillaume d'Orange en prose.
Andrea da Barberino en feu una versió italiana en prosa vers 1410, les Storie Nerbonesi.

## Argument

Aymerí de Narbona reuneix els seus set fills (Bernart, Beuves, Guillem, Hernaut, Garí, Aymer i Guibert) i anuncia que, com que no el pot partir, llegarà el seu feu al petit, Guibert, i anima els altres a marxar a conquerir els seus propis feus. N'envia quatre a la cort de Carlemany i altres a altres corts. Tots conquereixen els seus feus i són armats cavallers per Carlemany. Però Narbona ha quedat desguarnida i un dia l'ataquen els sarraïns. Guibert és fet presoner però és alliberat pel seu pare, i marxa a demanar ajuda al rei. Pel camí s'assabenta de la mort de Carlemany, però aconsegueix l'ajuda de Lluís que, junt amb els altres sis fills i els seus exèrcits, derroten els sarraïns.

## Bibliografia

* Françoise Fery-Hue, "Narbonnais" a Dictionnaire des lettres françaises: le Moyen Âge, éd. Geneviève Hasenohr i Michel Zink, Paris, Fayard (La Pochothèque), 1994, p. 1055-1056
* Real, Elena, Épica medieval francesa. Madrid: Síntesis, 2002 ISBN 8477389926, p. 200-201
* Martí de Riquer, Los cantares de gesta franceses, Barcelona, Ariel, 2009 [traducció a partir de la versió ampliada francesa], ISBN 9788424936150, p. 155-156, 194

## Referències

* ↑ Per la divisió de les cançons de gesta franceses en cicles, vegeu Llista de cançons de gesta franceses.
* ↑ Genealogia ficticia des del punt de vista històric, naturalment.
* ↑ Fitxa d'aquesta obra a ARLIMA.

## Enllaços externs

* Fitxa de l'obra a ARLIMA
# Alfambra (riu)

* No s'ha de confondre amb Alfambra, un poble del mateix nom..
L'Alfambra és un afluent del riu Túria, neix en la Serra de la Moratilla, al cim de Peñarroya a uns 2.000 metres d'altura a la província de Terol.
En un recorregut sinuós, primer en direcció al nord i després en direcció al sud, les seves avingudes ocasionals causen greus danys a les hortes de les petites poblacions per on transcorre. El riu discorre per les poblacions de Galve, Orrios i Alfambra, d'on pren el seu nom, a més de per Peralejos, Cuevas Labradas, Tortajada i Terol on s'uneix al riu Túria. Té aigües són vermelloses a causa de la presència de gran quantitat d'argiles.
El seu cabal és escàs, amb fortes crescudes a la fi de l'hivern, primavera i tardor. Actualment no compta amb embassaments o preses, però està en projecte la presa d'Alcamines de 16,35 hm³, un projecte que no fa unanimitat.
Durant la Guerra Civil espanyola, el mes de febrer de 1938, pocs dies després de perdre Terol, els franquistes van desbordar els flancs republicans i van infligir a aquests una dura derrota a la vall de l'Alfambra, enfrontament que va suposar un greu menyscapte per a l'Exèrcit Popular de la República.

## Referències

* ↑ «Alfambra (riu)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Rechazo al embalse de Los Alcamines». El Períodico, 24-03-2006.
* ↑ «Embalses, actuales y futuros» (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa, 02-04-2007. Arxivat de l'original el 2019-07-09. [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ Casas de la Vega, Rafael. Alfambra: la reconquista de Teruel (en castellà). Rafael Casas de la Vega, 1976, p. 367-378. ISBN 8421757156.