OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Camp del Collet

El Camp del Collet és un antic camp de conreu modernament convertit en planter del terme municipal de Monistrol de Calders, al Moianès.
Està situat a prop i al nord-est del poble de Monistrol de Calders, a l'esquerra de la Golarda, entre aquesta riera i la Carretera de la Coma.
A les dècades dels seixanta i setanta del segle xx fou convertit en planter d'una empresa de jardineria que s'instal·là en aquest poble. Roman abandonat des de poc després, però manté el seu aspecte exòtic.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006.
# Cantó de Pontoise

El cantó de Pontoise és un cantó francès del departament de Val-d'Oise, situat al districte de Pontoise. Des del 2015 té 32 municipis i el cap és Pontoise.

## Municipis

* Ableiges
* Arronville
* Le Bellay-en-Vexin
* Berville
* Boissy-l'Aillerie
* Bréançon
* Brignancourt
* Chars
* Commeny
* Cormeilles-en-Vexin
* Courcelles-sur-Viosne
* Ennery
* Épiais-Rhus
* Frémécourt
* Génicourt
* Gouzangrez
* Grisy-les-Plâtres
* Haravilliers
* Le Heaulme
* Livilliers
* Marines
* Menouville
* Montgeroult
* Moussy
* Neuilly-en-Vexin
* Nucourt
* Le Perchay
* Pontoise
* Santeuil
* Theuville
* Us
* Vallangoujard

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1976 | Adolphe Chauvin | MRP, després CD |
| 1976-1982 | Marie-France Lecuir | PS |
| 1982-1988 | Jean-Philippe Lachenaud | UDF-PR |
| 1988-1989 | Philippe Hémet | UDF |
| 1989-1994 | Jean-Philippe Lachenaud | UDF |
| 1994-2000 | Philippe Hémet | UDF-CDS |
| 2001 | Philippe Houillon | DL |
| 2001- | Gérard Seimbille | Divers droite, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | 16.287 | 26.029 | 26.795 | 27.166 | 27.483 | 29.548 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Isleños

Isleños (illencs, en català) és el nom amb què es coneixen a Amèrica els descendents dels canaris que van emigrar al continent americà. Els principals països d'acollida són Veneçuela i Cuba, encara que també podem trobar colònies 'isleñas' al sud dels EUA, Puerto Rico, Uruguai, etc.
Molts d'aquests isleños es reunixen a les Cases de Canàries repartides per les ciutats i pobles més importants d'Amèrica que tenen una població de descendents canaris importants (l'Havana, Caracas, etc.).

## 'Isleños' als EUA

En 1731 famílies canàries van fundar la ciutat de San Antonio (Texas) i en l'actualitat existeix una menuda colònia de descendents.
Altres emigrants canaris es van assentar a la vall de Louisiana, a la desembocadura del riu Mississipi entre 1778 i 1783. L'aïllament geogràfic els va permetre preservar l'idioma i tradicions canàries. La major part dels isleños continuen parlant castellà amb dialecte canari en l'actualitat.
També hi ha colònies d'isleños a Florida.

### Comunitats 'isleñas' a Louisiana

La major part de la comunitat isleña de Lousiana es concentra en la població de St. Bernard Parish (Parròquia de Sant Bernat), on mantenen les tradicions pròpies del poble canari. Altres illencs es van assentar en la zona de Nova Orleans. Un important nombre d'illencs va patir les conseqüències de l'huracà Katrina el 2005. Els isleños segueixen mantenint les seues arrels canàries, organitzant viatges a les Illes Canàries tots els anys així com mantenint un museu en el qual mostren el patrimoni cultural de les illes. El contacte entre les comunitats isleñas i el poble canari és cada vegada més estret, afavorit per les autoritats de la comunitat autònoma.
Les comunitats isleñas són:
* Delacroix Island, Louisiana
* Wood Lake
* Reggio
* Yscloskey
* Shell Beach
* Hopedale

## Vegeu també

* Illes Canàries
* Dialecte canari

## Enllaços externs

* Isleños (castellà)
# Isles-lès-Villenoy

Isles-lès-Villenoy és un municipi francès, situat al departament de Sena i Marne i a la regió de Illa de França. L'any 2017 tenia 1014 habitants.
Forma part del cantó de Claye-Souilly, del districte de Meaux i de la Comunitat d'aglomeració del Pays de Meaux.

## Demografia

El 2007 tenia 865 habitants. Hi havia 280 famílies, 336 habitatges, (289 eren habitatges principals, 23 segones residències i 23 desocupats).

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 567 persones, de les quals 445 eren actives. De les 445 persones actives 416 estaven ocupades. Hi havia una cinquantena d'empreses: entre d'altres una empresa extractiva, cinc empreses industrials, dotze d'empreses de construcció, sis de comerç i reparació d'automòbils, quatre de transport, quatre d'hostatgeria i restauració, una empresa d'informació i comunicació, dues financeres, tres immobiliàries, nou empreses de serveis, tres entitats de l'administració pública. El 2009 hi havia un hipermercat i una botiga de mobles.
El 2009 hi havia una escola elemental.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements et de services dans le domaine du commerce en 2009
# Pollancre d'Elx

Pollancre d'Elx (Populus euphratica) és un arbre de poca alçària, l'aspecte del qual recorda l'eucaliptus; capçada d'un verd blavós. Fulles molt variables: lanceolades, ovades, triangulars, molt o poc dentades, etc., en un mateix arbre; normalment, però, les que predominen tenen un limbe molt característic en forma de cresta de gall, més ample que llarg i profundament dividit per 5 o 10 dents grans i agudes. Sinònims: om blanc. Als Països Catalans, només és present a la comarca del Baix Vinalopó, al País Valencià, on viu en sòls humits i més o menys salins. És una espècie introduïda; la seva àrea natural s'estén des de l'Àfrica del Nord fins als Himàlaies.

## Referències

* ↑ Masclans, F. Guia per a conèixer els arbres. Barcelona: Montblanc-CEC, 1981, p. 199. ISBN 94-85135-10-5 [Consulta: 2 juny 2014].
# Pollancre de la Riera de Sant Cugat

El Pollancre de la Riera de Sant Cugat (Populus nigra) és un arbre que es troba a Cerdanyola del Vallès (el Vallès Occidental), el qual és un pollancre ben plantat i un dels més grans i bells de tot Catalunya.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 4,54 m.
* Perímetre de la base del tronc: 5,07 m.
* Alçada: 22,34 m.
* Amplada de la capçada: 24,51 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 78 m.

## Entorn

Se situa a la riba dreta de la riera de Sant Cugat, enmig d'una horta i de conreus molt actius i ordenats, els quals produeixen una munió de verdures i hortalisses (faves, espinacs, bledes, tomàquets, cebes, alls i pebrots, entre d'altres) i fruiters. A la línia de la riera hi ha plantats plataners, àlbers i pollancres. La vegetació espontània està formada per plantes ruderals: esbarzer, canya, sarriassa, celidònia, Malva, falguera comuna, ortiga, mercurial i pa de cucut.

## Aspecte general

Té un aspecte bo, vigorós i sa. No presenta putrefaccions, ni excrescències ni branques esqueixades. Tot ell és ufanós i exuberant, tot i tindre algun signe d'infecció per fongs a la base de la soca.

## Accés

Cal dirigir-se al Parc Tecnològic del Vallès i accedir a peu per l'entrada principal, ja que el pas amb vehicle està restringit. És necessari seguir en direcció a la riera i, un cop som al passeig amb plàtans que l'envolta, continuar a mà dreta fins que s'acaba el passeig i els edificis del parc. Llavors, si mirem a l'altra banda de la riera podrem albirar el pollancre si ens ho permeten els canyissars. GPS 31T 0426756 4592839. Coordenades UTM: 31T X0426845 Y4593037.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 232-233.
* 1 2 Vicens i Llauradó, Albert, 2013. Excursions pels arbres singulars del Vallès Occidental. Col·lecció Llibres de muntanya, 33. Farell Editors, Sant Vicenç de Castellet. ISBN 9788492811526. Pàgs. 34-35.
# Ilnur Zakarin

Ilnur Azàtovitx Zakarin (en rus Ильнур Азатович Закарин, Nàberejnie Txelní, Tatarstan, 15 de setembre de 1989) és un ciclista rus, professional entre el 2012 i el 2022. En el seu palmarès destaca la victòria al Tour de Romandia de 2015, una etapa al Giro d'Itàlia de 2015 i una altra al Tour de França de 2016.
El 2009 va ser suspès durant dos anys per donar positiu en un control per anabolitzants.
Pocs dies abans de començar els Jocs Olímpics de Rio, es va anunciar que la Unió Ciclista Internacional excloïa Zakarin de poder participar en els Jocs, juntament amb altres ciclistes russos, degut al seu historial amb el dopatge.

## Palmarès

* 2007
** Campió d'Europa júnior en Contrarellotge
* 2011
** Vencedor d'una etapa al Friendship People North-Caucasus Stage Race
* 2012
** 1r al Gran Premi de Donetsk
** 1r al Gran Premi d'Adiguèsia i vencedor de 2 etapes
** Vencedor d'una etapa al Girobio
** Vencedor d'una etapa al Tour d'Alsàcia
* 2013
** Campió de Rússia en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi d'Adiguèsia
* 2014
** 1r al Gran Premi de Sotxi
** 1r al Gran Premi d'Adiguèsia i vencedor d'una etapa
** 1r al Tour de l'Azerbaidjan
* 2015
** 1r al Tour de Romandia
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 2016
** Vencedor d'una etapa a la París-Niça
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 2017
** Campió de Rússia en contrarellotge
* 2019
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2015. 44è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2016. Abandona (19a etapa)
* 2017. 5è de la classificació general
* 2019. 10è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2020. 22è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2016. 25è de la classificació general. Vencedor de la 17a etapa
* 2018. 9è de la classificació general
* 2019. 51è de la classificació general
* 2020. Abandona (12a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2017. 3r de la classificació general
* 2018. 20è de la classificació general

## Referències

* ↑ «El ruso Zakarin adelanta su retirada tras la exclusión del equipo Gazprom» (en castellà), 09-06-2022. [Consulta: 13 juny 2022].
* ↑ «Zakarin se lleva el Tour de Romandía». El Mundo Deportivo, 03-05-2015 [Consulta: 4 maig 2015].
* ↑ Durtán, Santi «La locomotora Zakarin gana en Imola». El Mundo Deportivo, 20-05-2015 [Consulta: 20 maig 2015].
* ↑ «La Federación rusa suspende a tres ciclistas». marca.com, 20-07-2009 [Consulta: 1r agost 2016].
* ↑ «La UCI excluye a seis ciclistas rusos, entre ellos a Zakarin». as.com, 28-07-2016 [Consulta: 1r agost 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Jaciment arqueològic del Pilar

El Pilar és un jaciment arqueològic maia situat a la frontera entre Belize i Guatemala. S'hi pot arribar des del Districte de Cayo de Belize, a 19 km al nord-oest del poble de San Ignacio, o des del departament del Petén a Guatemala, a 30 km al nord de Melchor de Mencos.
Hi ha una Reserva Arqueològica, de Flora i Fauna El Pilar declarada monument històric i àrea protegida pels dos estats. L'administren conjuntament l'Institut d'Arqueologia de Belize i l'Institut d'Antropologia i Història de Guatemala. El Pilar és el jaciment de major grandària sobre el riu Belize: inclou més de 25 places i centenars d'edificacions en una àrea total de gairebé 50 ha.
Per les anàlisis practicades a la ceràmica trobada al lloc, se sap que els monuments es construïren a partir del període preclàssic mitjà, vers el 800 ae. Cap al 250 ae hi havia grans construccions i una ocupació extensa en tota l'àrea de l'actual Pilar. En el seu apogeu devia acollir prop de 20.000 persones. L'ocupació del lloc i les construccions es mantingueren fins a aproximadament l'any 1000, i després s'abandonà el lloc.
Des del 1993 s'ha efectuat un programa d'excavació del jaciment, tot i que, per conservar-lo, la majoria dels monuments no s'exposen al visitant. L'única estructura exhibida íntegrament és una casa denominada Tzunu’un, representativa de les cases de l'antiga ciutat. També hi ha un jardí botànic maia que reprodueix les pràctiques agrícoles dels antics habitants.
El Pilar ha estat objecte de saqueig i vandalisme de tal manera que l'inclogueren el 1996 en la llista del Fons Mundial de Monuments dels 100 jaciments arqueològics de major risc al món.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Ford, Anabel «El Pilar Archaeological Reserve for Maya Flora and Fauna». The Guatemala Times, 02-05-2009 [Consulta: 26 juliol 2009].
* ↑ «Llista d'Àrees Protegides (gener, 2011)» (xls). conap.gob.gt. Arxivat de l'original el 8 d'octubre de 2011. [Consulta: 27 juny 2011].

## Bibliografia

* (anglès) «Belize Report: El Pilar Archaeological Reserve for Maya Flora and Fauna». BelizeTourism.net. Arxivat de l'original el 24 de novembre de 2010. [Consulta: 7 gener 2011.].
* (anglès) «The BRASS/El Pilar Program». Arxivat de l'original el 7 de març de 2011. [Consulta: 7 gener 2011.].
* (anglès) «Exploring Solutions Past: The Maya Forest Alliance». [Consulta: 7 gener 2011.].
# Can Ferrer (Begues)

Can Ferrer és un edifici del municipi de Begues (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici aïllat, de planta rectangular amb tres crugies, planta baixa, pis i golfes. La porta d'accés, descentrada de l'eix de la façana, presenta arc carpanell adovellat amb pedra de marès picada. Aquesta porta, l'obertura balconera i l'altra petita finestra amb llinda de pedra, són les úniques originals de la masia. Presenta imbricacions en el ràfec i coberta a dues vessants de teula àrab. A la façana hi ha un rellotge de sol del segle xix.

## Història

Els propietaris del mas tenen documentació que fa referència a la construcció d'aquest, en el segle xvii (1656). Al llarg del temps s'han construït diferents cossos al voltant de l'edifici original.

## Referències

* 1 2 3 «Can Ferrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Can Ferrer (Camós)

Can Ferrer és una masia de Camós (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran mas amb planta típica de tres crugies. Disposa d'una sala central de dimensions més grans que les laterals. Un cos transversal a la part de darrere li confereix una forma quadrada a la planta general. L'aparell presenta certes diferències: mentre a la part superior és de pedra ben tallada, la base, d'un metre d'alçada, s'ha aixecat amb pedruscall. La sala és més alta que les dependències laterals, cosa que resta reflectida a l'exterior per la prolongació de la coberta i les obertures del granes de la planta superior. La porta és d'arc de mig punt amb dovelles i les finestres disposen d'un ampit destacat. Una inscripció a la llinda, que no es pot transcriure, està datada a l'any 1642.

## Referències

* ↑ «Can Ferrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Premi de Periodisme Francisco Cerecedo

El Premi de Periodisme Francisco Cerecedo és un guardó periodístic que convoca l'Associació de Periodistes Europeus a Espanya per a guardonar aquelles persones que s'han distingit especialment pel seu treball periodístic o de divulgació, especialment aquells que realitzin treballs originals i evitin la pressió dels poders públics en defensa de la llibertat d'expressió. El guardó duu el nom del periodista gallec Francisco Cerecedo, mort el 1977. El premi es convoca anualment des de 1983.

## Guardonats

* 1983: Rafael Sánchez Ferlosio.
* 1984: Javier Pradera.
* 1985: José-Antonio Novais Tomé.
* 1986: Nativel Preciado.
* 1987: Juan Cueto Alas.
* 1988: No es convocà
* 1989: Raúl del Pozo.
* 1990: Maruja Torres.
* 1991: Chumy Chúmez.
* 1992: Eduardo Haro Tecglen.
* 1993: El Roto.
* 1994: Manuel Vicent.
* 1995: Francisco Umbral.
* 1996: Carmen Rico Godoy
* 1997: Fernando Savater.
* 1998: Jon Juaristi.
* 1999: Adam Michnik
* 2000: Arcadi Espada.
* 2001: Walter Haubrich.
* 2002: Soledad Alameda.
* 2003: Iñaki Gabilondo.
* 2004: Antonio Tabucchi
* 2005: Juan José Millás.
* 2006: Sylvain Cypel.
* 2007: Soledad Gallego-Díaz.
* 2008: Barbara Probst Solomon.
* 2009: Enric González.
* 2010: Pepa Bueno.
* 2011: Miguel Mora Díaz
* 2012: Michael Ignatieff
* 2013: Xavier Vidal-Folch.
* 2014: José Antonio Zarzalejos
* 2015: Félix de Azúa
* 2016: Claudio Magris
* 2017: Florencio Domínguez Iribarren
* 2018: Rubén Amón
* 2019: Javier Cercas
* 2020: Vicente Vallés
* 2021: Anne Applebaum
* 2022: Pilar Bonet

## Referències

* ↑ Rafael Sánchez Ferlosio, premio de periodismo Francisco Cerecedo, El País, 25 de maig de 1983
* ↑ Enric González gana el premio Francisco Cerecedo de Periodismo, El País, 20 de juliol de 2009
* ↑ Asociación de Periodistas Europeos. «Premio Francisco Cerecedo» p. 2, 2010. [Consulta: 26 juliol 2010].
* ↑ Miguel Mora, premio Cerecedo de periodismo, 30 de juny de 2011
* ↑ Michael Ignatieff, Premio de Periodismo Francisco Cerecedo, elcultural.es, 20 de juliol de 2012
* ↑ Xavier Vidal-Folch, ganador de la XXX edición del premio 'Francisco Cerecedo' de Periodismo, Europa Press, 17 de juliol de 2013
* ↑ José Antonio Zarzalejos, premio Cerecedo de periodismo, El País, 22 de juliol de 2014
* ↑ Los Reyes entregan a Félix de Azúa el premio Cerecedo de periodismo, El País, 25 de novembre de 2015
* ↑ «Claudio Magris, Premio de Periodismo 'Francisco Cerecedo' por sus "extraordinarias lecciones de humanidad y concordia"». Europa Press, 20-07-2016. [Consulta: 22 juliol 2017].
* ↑ Florencio Domínguez gana el Premio de Periodismo Francisco Cerecedo, El País, 11 de juliol de 2017
* ↑ Rubén Amón recibe el Premio Francisco Cerecedo de manos de los Reyes, El Confidencial, 22 d'octubre de 2018

## Enllaços externs

* Convocatòria del premi
* El Premi Francisco Cerecedo a El País
# Capella de Sant Simplici

La Capella de Sant Simplici és un edifici religiós del municipi de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Capella de nau única i absis semicircular cobert amb volta de mitja taronja amb dos trams: un de volta rebaixada i un altre d'enteixinat senzill a doble vessant, que es troba actualment en estat ruïnós. A la banda esquerra de la capçalera hi ha un nínxol amb decoracions florals i la data de 1730, probablement dedicat a Sant Jaume apòstol.
La façana té un campanar d'espadanya d'un sol arc, un petit ull de bou, i la porta quadrada amb bossellets i permòdols a l'arquitrau. Al damunt té una petxina de baix relleu com a frontó i la inscripció de 1568. Està adossada a una masia on vivia l'ermità i servia d'escola.

## Història

Tot i que la seva tipologia respon a una capella romànica, no en tenim cap dada documental anterior al segle xvi, en què apareix a les visites pastorals. Durant aquest mateix segle devia haver estat reedificada com ho indica la data del 1568 de la portada, conservant la seva estructura romànica. És possible que part de la decoració interior, que quasi no es conserva, sigui del segle xviii, com ho indica la data del presbiteri de l'any 1727.

## Referències

* 1 2 3 Text importat de: «Capella de Sant Simplici». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural. Llicència CC-0 [Importat: 25 agost 2014] (Vegeu l'avís legal per a reutilitzacions).
# Pouançay

Pouançay és un municipi francès, situat al departament de la Viena i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2018 tenia 235 habitants.

## Demografia

El 2007 ho havia 240 habitants a 92 famílies. Hi havia 111 habitatges, 94 habitatges principals, 5 segones residències i 12 desocupats.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 167 persones, de les quals 132 eren actives i 35 eren inactives. De les 132 persones actives 112 estaven ocupades.
El 2009, hi havia un taller de reparació d'automòbils i de material agrícola, una lampisteria i dos restaurants. iuna botiga de material esportiu.
L'any 2000 hi havia onze explotacions agrícoles que conreaven un total de 520 hectàrees.

## Referències

* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Nombre d'équipements et de services dans le domaine du commerce en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
# President de Xipre

El president de Xipre és el cap d'Estat i el cap de govern de la República de Xipre. El càrrec es va crear l'any 1960, després que Xipre obtingués la independència del Regne Unit. Actualment, i des del 28 de febrer de 2023, ostenta el càrrec Nicos Christodoulides (DISY).
D'entre tots els estats membres de la Unió Europea, Xipre és l'únic en el que es combinen els rols de cap d'estat i cap de govern, convertint-se així en l'únic amb un sistema de govern completament presidencialista. La Constitució de 1960 preveu un vicepresident xipriota turc amb amplis drets de veto, però des de 1963 els oficials turcoxipriotes van abandonar totes els càrrecs d'Estat, inclòs el de vicepresident, desocupat des de llavors.
El president rep oficialment el tracte de "la seva excel·lència" i obté un salari anual de 77,182 euros.

## Llista dels presidents des de 1960

| Núm. | Nom | Inici | Fi | Partit |
| 1. | Arquebisbe Makàrios III (Primer mandat) | 16 d'agost de 1960 | 15 de juliol de 1974 | Independent |
| 2. | Nikos Sampson | 15 de juliol de 1974 | 23 de juliol de 1974 | EOKA-B |
| 3. | Glafkos Klerides (Primer mandat, Interinament) | 23 de juliol de 1974 | 7 de desembre de 1974 | EK |
| 4. | Arquebisbe Makàrios III (Segon mandat) | 7 de desembre de 1974 | 3 d'agost de 1977 | Independent |
| - | Vacant | 3 d'agost de 1977 | 3 de setembre de 1977 | - |
| 5. | Spyros Kyprianou | 3 de setembre de 1977 | 28 de febrer de 1988 | DIKO |
| 6. | George Vasiliou | 28 de febrer de 1988 | 28 de febrer de 1993 | Cap/EDI |
| 7. | Glafkos Klerides (Segon mandat) | 28 de febrer de 1993 | 28 de febrer de 2003 | DISY |
| 8. | Tassos Papadópulos | 28 de febrer de 2003 | 28 de febrer de 2008 | DIKO |
| 9. | Dimitris Khristófias | 28 de febrer de 2008 | 28 de febrer de 2013 | AKEL |
| 10. | Nicos Anastasiades | 28 de febrer de 2013 | 28 de febrer de 2023 | DISY |
| 11. | Nicos Christodoulides | 28 de febrer de 2023 | actualitat | Independent |

## Referències

* ↑ «The President of the Republic receives the credentials of the Ambassador of the Arab Republic of Egypt» (en anglès). Cyprus Daily, 13-11-2017. Arxivat de l'original el 22 d’abril 2019. [Consulta: 22 abril 2019].
* ↑ Chrysopoulos, Philip. «Greek PM Tsipras Ranks 13th in Salary Among European Leaders» (en anglès). GreekReporter.com.

## Enllaços externs

* President de Xipre - Lloc web oficial (anglès)