OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jo, superjò i allò

Jo, superjò i allò (ego, superego i id en llatí) són conceptes fonamentals en la teoria de la psicoanàlisi amb la qual Sigmund Freud va intentar explicar el funcionament psíquic humà postulant l'existència d'un «aparell psíquic» que té una estructura particular. Freud sostingué que aquest aparell està dividit, a grans trets, en tres instàncies, el jo, el superjò i l'allò conceptes que, tanmateix, comparteixen funcions i no es troben separades físicament. Alhora, gran part dels continguts i mecanismes psíquics que operen en cadascuna d'aquestes entitats són inconscients.

## Origen i diferències en la terminologia

En algunes publicacions es poden trobar els termes allò, jo i superjò en llatí com a id, ego i superego, respectivament. Aquestes formes van ser adoptades per primera vegada per James Strachey en la seva traducció de l'obra de Freud a l'anglès, titulada Standard Edition i publicada entre 1953 i 1974. Els termes originals emprats per Freud són alemanys: das Es, das Ich i das Über-Ich —respectivament, l'allò, el jo i el superjò (literalment, sobre jo). Freud emprà el terme das Es que ja havia estat emprat per Georg Groddeck, un metge alemany que tenia unes idees no convencionals que havien cridat l'atenció de Sigmund Freud (els traductors de Groddeck tradueixen a l'anglès el terme com l'allò).

## Referències

* ↑ Groddeck, Georg «The Book of the It». Journal of Nervous and Mental Disease, 49, 1928.

## Vegeu també

* El jo i l'allò
* Sigmund Freud
* Psicoanàlisi
* Consciència
* Inconscient
* Preconscient
# Prescripció (dret)

Prescripció és en dret, l'adquisició o extinció de drets per haver transcorregut un cert lapse de temps en determinades condicions. Així, pel transcurs del temps, es consoliden situacions de fet, s'adquireixen coses que fins aleshores eren alienes per la institució coneguda com a usucapió, ...
La prescripció extingeix les pretensions relatives a drets disponibles, tant si s'exerciten en forma d'acció com si s'exerciten en forma d'excepció.
S'entén com a pretensió el dret a reclamar d'altri una acció o una omissió. S'interromp el còmput per la reclamació judicial o extra judicial. A Catalunya hi ha tres terminis prescriptius per interposar accions judicials en matèria civil: decennal, triennal i anual (Codi Civil de Catalunya Llibre I, Títol II, Capítol I).
Al contrari de la caducitat, la prescripció ha de ser al·legada per la part a la qual beneficia.
Un termini de prescripció pot ser interromput per l'actuació del fiscal, o pels actes de la part a la qual perjudica, de tal manera que un acte judicial a instància de part pot fer aturar el compte del termini. Una vegada resolta la qüestió per una actuació judicial, el termini torna a comptar.

## Vegeu també

* Silenci administratiu.
# Principi de Lund

El principi de Lund és un important principi en les relacions ecumèniques entre esglésies cristianes. Afirma que les esglésies han d'actuar juntes en tots els assumptes, excepte aquells en els quals profundes diferències de convicció les obliguen a actuar separadament.
Va ser acordat el 1952 per la Conferència Fe i Ordre del Consell Mundial d'Esglésies ocorregut a Lund, Suècia.

## Referències

* ↑ «Lund Principle» (en anglès), 22-05-2012. [Consulta: 20 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Ruta de Sant Vicent a València
* Comunicado del XV Encuentro Ecuménico de El Espinar 2005 Arxivat 2008-05-13 a Wayback Machine. (castellà)
* The Lund principle Arxivat 2008-09-07 a Wayback Machine. (anglès)
# Joan Antoni Solans Huguet

Joan Antoni Solans Huguet (Barcelona, 15 d'octubre de 1941 - Calella de Palafrugell, 2 de setembre de 2019) fou un arquitecte i urbanista català.
Es llicencià a la Universitat de Barcelona el 1965. Dedicat essencialment a l'urbanisme, fou director dels treballs del Pla general metropolità de Barcelona, i entre 1977-80 fou delegat de Serveis d'Urbanisme a l'ajuntament de Barcelona. Entre 1980 i 1997 fou director general d'Urbanisme de la Generalitat de Catalunya i vicepresident de l'Institut Català del Sòl.
Les seves aportacions teòriques i la seva experiència docent han influït les noves generacions d'urbanistes. El 2003, va rebre la Creu de Sant Jordi. Des del 2004, fou membre de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi (i president d'aquesta entitat des del 2011 fins a la seva mort) i, des del 2005, fou membre de l'Institut d'Estudis Catalans, en l'apartat de Ciències i Tecnologia. Fou coautor del llibre Gaudí 2002. Miscel·lània i membre d'honor de l'Agrupació Catalana de Tècnics Urbanistes. El 2004 li fou atorgada la insígnia de cavaller de la Legió d'Honor. Va morir el 2 de setembre de 2019, a l'edat de 77 anys, en un accident de trànsit.

## Referències

* 1 2 «Joan Antoni Solans Huguet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Joan Antoni Solans, el centinela del urbanismo catalán, El País, 16 de gener del 2000
* ↑ Soley, Jordi Pujol i. «El Solans de tots». [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ País, Ediciones El «Solans abandona por su total desacuerdo con la política de la Generalitat» (en castellà). El País [Madrid], 07-10-2000. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «REIAL ACADÈMIA CATALANA DE BELLES ARTS DE SANT JORDI». Arxivat de l'original el 2023-06-16. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «Mor atropellat l'exdirector d'Urbanisme de la Generalitat Joan Antoni Solans». Ara, 02-09-2019. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ Rodríguez, Marta. «Mor atropellat l'exdirector general d'Urbanisme Joan Antoni Solans». El País, 02-09-2019. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ «Solans, con toda Catalunya en su cabeza», 03-09-2019. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «PressReader.com - Your favorite newspapers and magazines.». [Consulta: 30 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Fitxa de Joan Antoni Solans Huguet de l'IEC Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
* Notícies sobre Joan Antoni Solans a El País
# Joan Antoni Soler i Morell

Joan Antoni Soler i Morell (Vilanova i la Geltrú, Garraf, 5 de juliol de 1824 — l'Havana, Cuba, 1908) fou un terratinent i militar indià.
Fill de Pau Soler i Ballester i de Gertrudis Morell i Ballester, i germà de l'empresari Pau Soler i Morell. Emigrà a Cuba, on fou hisendat i propietari de l'ingeni sucrer La Diana. Entre altres càrrecs, fou coronel de milícies de l'Havana i tinent coronel cap de les milícies de Matanzas. Més tard, fou nomenat conseller i alcalde de Matanzas i també senador. Obtingué diverses condecoracions, com la de comanador de l'orde d'Isabel la Catòlica a Amèrica, la gran creu de l'Orde del Mèrit Militar i la de comanador de l'orde de Carles III. Es casà amb Cristina Baró i Ximénez, filla de l'indià Josep Baró i Blanxart, primer marquès de Santa Rita i vescomte de Canet de Mar. Posteriorment, el 1881, rebé el títol de comte de La Diana, que passà al seu fill Juli Soler i Baró (Matanzas, Cuba, 1866 - Marianao, Cuba, 1950).

## Referències

* ↑ «Joan Antoni Soler i Morell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Joan Olibó

Joan Olibó (Sant Cebrià de Rosselló, 24 d'octubre del 1909 - 5 de juliol del 2000) va ser un polític i escriptor nord-català que havia estat alcade de Sant Cebrià del 1956 al 1989.

## Biografia

Militant socialista, adherit als 22 anys a la SFIO, i amic de Léon Blum i d'André Malraux, es distingí pel suport que prestà als exiliats republicans en acabada la guerra civil espanyola, especialment pel camp de presoners que el govern francès establí al seu poble. Funcionari territorial departamental, va ser un dels primers càrrecs destituïts pel govern de Vichy. Durant la Segona Guerra Mundial va ser responsable departamental en la clandestinitat, i formà part de la xarxa Louis Brun de resistència i evasió cap a Espanya de membres de la resistència. A aquesta xarxa, creada per indicació del president Companys també hi participaren catalans del sud com Heribert Barrera, Octavi Viladrosa, Manuel Viusà, i Joan Fanega. Alcalde de Sant Cebrià des del 1956, el 1962 convencé el pintor François Desnoyer de crear una fundació al poble per a la difusió de la seva obra artística.; el pintor feu donació de gran part de la seva col·lecció, així com el seu arxiu personal. El 1974, Olibó va erigir un monument al president Companys, obra de Miquel Paredes prop del desaparegut camp de refugiats i el 1977 acollí a l'ajuntament la constitució de l'organisme consultiu de la Presidència de la Generalitat de Catalunya. Escrigué 26 llibres en francès.
L'ajuntament de Sant Cebrià li va dedicar l'escola pública Collège Alice et Jean Olibo.

## Obres

* Jean Olibo Bretagne mienne Perpignan, Le livre de l'amitié, 1951
* Roussillon terre des dieux, le livre de mon pays Perpignan: Impr. du Midi, 1952
* Saint Cyprien de Desnoyer Perpignan: Imp. du Midi, 1970
* Parcours, "Paco", Espagne 1936-1939 Perpignan: Éditions du Castillet, 1972 (reeditat el 2009, éd. Cap Bear)
* Simples Histoires Perpignan: Les Éd. du Castillet, [1974]
* Mains jointes, France 1940-1945 Perpignan: [s.n.], [1976?]
* Chemins et sentiers Barcelona: Argos Vergara, 1979 ISBN 8449928303
* Confidences [Perpignan]: [J. Olibo], 1981
* Les aventures de Toto le lapin blanc Perpignan: Éd. du Castillet, 1982
* Nuit et jours Perpignan: Éd. du Castillet, 1984

## Referències

* ↑ «Heribert Barrera i Costa». Fundació Josep Irla. [Consulta: 24 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Ressenya de l'homenatge que li tributaren a l'Ateneu Barcelonès el 1978 Arxivat 2010-10-06 a Wayback Machine.
# Polígon de la Torre Llobeta

El Polígon de la Torre Llobeta està delimitat pel passeig de Maragall, els carrers d'Amílcar i de Cartellà i l'avinguda dels Quinze al barri de Vilapicina i la Torre Llobeta del districte de Nou Barris de Barcelona. Pren el nom d'una casa pairal tardogòtica de finals del segle xv, que actualment acull un centre cívic.

## Història i descripció

El 1928, en plena dictadura de Primo de Rivera, Santiago Comas d'Argemir i Serrallonga vengué els antics terrenys agrícoles que envoltaven la Torre Llobeta a la Junta Mixta de Urbanización y Acuartelamiento de Barcelona, formada pel Ministeri de l'Exèrcit i l'Ajuntament de Barcelona, amb la intenció inicial de construir-hi una caserna. Tanmateix, aquest projecte no es va portar a terme, i el 1933, ja durant la II República, el ministeri proposà el traspàs de la finca a l’Ajuntament. Aquest hi planificà la creació d’un gran parc municipal, però les reivindicacions veïnals forçaren que el juliol del 1936 s’acceptés la construcció d’una escola per al barri.
El projecte quedà en suspens per la Guerra Civil espanyola, i finalment fou descartat pel nou ajuntament franquista, que el 1945 n'esdevingué l'únic propietari. El 1948, l'Institut Municipal de l'Habitatge hi començà la construcció d'un polígon d'habitatges per a reallotjar els habitants de barraques i cases destruïdes arran de la celebració del XXVV Congrés Eucarístic Internacional (1952). Aquests foren ocupats entre 1952 i 1955, però el polígon es degradà ràpidament, amb els espais verds pràcticament abandonats.
Fou projectat per l'arquitecte J. Jiménez Solà com un conjunt de blocs amb patis interiors agrupats en quatre illes de cases, separades en grups de dos per una gran plaça enjardinada, amb la casa pairal i l'escola Joan Maragall (avui Institut Manuel Carrasco i Formiguera), construïda el 1960.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Torre Llobeta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 6 Sánchez Ruiz, Jordi. «Història de la Torre Llobeta». Noubarris.info, 20-11-2023.
# Pomacentrus emarginatus

Pomacentrus emarginatus és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oest de Nova Guinea i Palau.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Princé

Princé (en bretó Priskieg) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 349 habitants. Limita al nord-oest amb Dompierre-du-Chemin, al nord amb Luitré, a l'oest amb Châtillon-en-Vendelais, a l'est amb Juvigné (Mayenne), al sud-oest amb Montautour i al sud-est amb La Croixille (Mayenne),

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 452 | 509 | 460 | 393 | 346 | 333 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1953-1979 | Louis Groussard |
| 1979-1983 | Roger Vanier |
| 1983-1989 | Albert Gasté |
| 1989-2008 | Roger Vanier |
| 2008- | Georges Groussard |
# Princival·leïta

La princival·leïta és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la turmalina. Rep el nom en honor de Francesco Princivalle (Merlara, Pàdua, Itàlia, 19 de setembre de 1956), professor titular de mineralogia del Departament de Matemàtiques i Geociències de la Universitat de Trieste, a Itàlia.

## Característiques

La princival·leïta és un ciclosilicat de fórmula química Na(Mn₂Al)Al₆(Si₆O$_{18}$)(BO₃)₃(OH)₃O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2020, sent publicada l'any 2022. Cristal·litza en el sistema trigonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museo Civico di Storia Naturale di Milano, a Milà (Itàlia), amb el número de catàleg: m38850.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Curiglia, una localitat de la província de Varese, a la Llombardia (Itàlia). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Princivalleite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 març 2022].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Pezzotta, Federico; Skogby, Henrik; Altieri, Alessandra; Hålenius, Ulf; Tempesta, Gioacchino; Cempírek, Jan «Princivalleite, Na(Mn 2 Al)Al 6 (Si 6 O 18)(BO 3) 3 (OH) 3 O, a new mineral species of the tourmaline supergroup from Veddasca Valley, Varese, Italy». Mineralogical Magazine, 86, 1, 01-02-2022, pàg. 78–86. DOI: doi:10.1180/mgm.2022.3 [Consulta: 18 octubre 2022].
# Proasellus ambracicus

Proasellus ambracicus és una espècie de crustaci isòpode pertanyent a la família dels asèl·lids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: Grècia.

## Referències

* ↑ Dudich, E., 1925. Systematische Studien an italienischen Aselliden. Annales Musei Nationalis Hungarici 22: 281-301.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Roberto Argano, Giuseppe Lucio Pesce, 1980. Nouvelles données sur les asellides de la Grèce continentale et insulaire (Crustacea, Isopoda). Volum 7, Edició 5 de Bulletin Zoölogisch Museum. Universiteit van Amsterdam. Het Museum. 59 pàgines.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ A Pan-European Species directories Infrastructure (PESI) (anglès)
* ↑ World Marine, Freshwater and Terrestrial Isopod Crustaceans Database (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)

## Bibliografia

* Schotte, M., B.F. Kensley i S. Shilling, de 1995 en endavant. World list of Marine, Freshwater and Terrestrial Crustacea Isopoda. National Museum of Natural History Smithsonian Institution: Washington DC, els Estats Units.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
* BioLib (anglès)
# Probabilitat d'incompliment

La probabilitat d'incompliment (PD, del terme anglès probability of default) és un paràmetre utilitzat en el càlcul de capital econòmic o capital regulatori de Basilea II per a una institució bancària. Aquest és un atribut del client d'un banc.
# Joan de Balle i Ruyra

Joan de Balle i Ruyra, conegut sovint com Joan de Balle i Milans del Bosch, prenent com a segon cognom el de la primera muller del seu pare, (Arenys de Mar, 20 de maig de 1779 - Barcelona, 23 d'abril de 1845) fou un advocat i polític liberal. Va ser diputat a les Corts de Cadis (1810-1813) i el 24 de novembre de 1812 fou elegit president del Congrés de Diputats (fins al 23 de desembre del mateix any). Durant el Trienni Liberal (1820-1823) va tornar a ser escollit diputat de les Corts. Va actuar-hi com un polític liberal i es mostrà com un industrialista i prohibicionista (proteccionista). Després, tanmateix, la seva carrera política es va limitar a ser diputat provincial a la diputació entre 1837 i 1840 per Arenys de Mar. De fet, Joan de Balle treballava com a apoderat general del duc de Medinaceli a Catalunya, és a dir, el gerent de les seves múltiples propietats, fet que el va obligar alguns cops a prendre decisions contràries al seu liberalisme.

## Obres

* Discurso pronunciado por un diputado en Cortes por la Provincia de Barcelona para apoyar el dictamen sobre prohibiciones de géneros y frutos extrangeros Barcelona 1820
* Informe que sobre la Memoria para la supresión del diezmo, leída a las Cortes por el Exmo. Sr. Secretario del despacho de Hacienda, D. Juan Álvarez y Mendizábal, dio el letrado Dr. D. Juan de Balle Barcelona 1842

## Referències

* ↑ «Partida de baptisme de Joan de Balle i Ruyra». FamilySearch, 21-05-1779. [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ «Partida de defunció de Joan de Balle i Ruyra» (en castellà). FamilySearch, 23-04-1845. [Consulta: 18 maig 2022].
* 1 2 3 4 Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 89, entrada: "Balle i Milans del Bosch, Joan". ISBN 84-297-3521-6.
* ↑ «Juan de Valle (Balle) y Milans del Bosch - Presidente - Congreso de los Diputados». [Consulta: 18 maig 2022].
# Joan Mesquida i Pisà

Joan Mesquida i Pisà. Mercader mallorquí i destacat austriacista. Fill del mercader Joan Mesquida Guaita i d'Uniça Pisà Solivelles. Carles II concedí al seu pare la ciutadania militar i el títol de dipositari reial, els drets i delmes de les cavalleries de Llombregat (Petra), Cruelles (Esporles) i Barceló (Felanitx). Es va casar amb Elionor Sastre i Mesquida. Va heretar les propietats familiars i el càrrec de dipositari reial.
Durant la Guerra de Successió donà suport a l'austriacisme amb les seves embarcacions i suport econòmic tant a Menorca com a Barcelona. Quan va acabar la guerra va decidir exiliar-se. El cronista Castellví assenyala que Carles VI el gratificà el 1716 amb 900 ducats pel naixement de l'arxiduc Leopold. Amb el Tractat de Viena (1725) es retornà al seu fill el càrrec i a la seva dona les propietats expropiades. Morí a Viena el 1730.

## Referències

* ↑ CASTELLVÍ, Francesc de. Narraciones históricas. Vol. I, II, III i IV. Madrid: Fundació Francisco Elías de Tejada y Erasmo Pércopo, 1997-2002.
# Jaume Monzó Cots

Jaume Monzó Cots (Barcelona, 31 d'octubre de 1946 - Barcelona, 7 de gener de 2020) fou un nedador català de la dècada de 1960.
Pertanyia al CN Montjuïc. Fou múltiple campió estatal (1963-67) i va batre deu vegades el rècord d'Espanya de 200 m esquena, sis cops en una piscina de 50 m.
Guanyà la medalla d'argent en els 200 metres esquena al Campionat d'Europa de natació de 1966 a Utrecht. També competí en la mateixa prova als Jocs Olímpics d'Estiu de 1968. A més guanyà la medalla de bronze als Jocs del Mediterrani de 1967 a Tunis en 100 m esquena.

## Referències

* 1 2 «Muere Jaume Monzó, segundo medallista europeo español de la historia» (en castellà). Diari AS. PRISA, 08-01-2020.
* 1 2 «Jaume Monzó Cots». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Jaime Monzó» (en francès). [Consulta: 12 setembre 2012].
* ↑ «Perfil». sports-reference. Arxivat de l'original el 2012-11-13.
# Projecte Skunkworks

Un Projecte Skunk Works està desenvolupat normalment per un reduït i estructurat grup de persones que investiguen i desenvolupen un projecte principalment en nom de la innovació. El terme generalment es refereix als projectes de tecnologia, que prové del terme Skunk Works, un apel·latiu per als Programes de Desenvolupament Avançat de la Lockheed Martin (anteriorment Projectes de Desenvolupament Avançat de la Lockheed).
Un projecte Skunkworks sovint es porta a terme amb un alt grau d'autonomia i llibertat per la burocràcia, per completar treballs en projectes avançats o secrets. Aquests projectes es duran a terme sovint en secret en l'enteniment que si el desenvolupament té èxit, el producte es dissenyarà d'acord amb el posterior procés habitual.
# Pseudoromicia roseveari

Pseudoromicia roseveari és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. És endèmic de Libèria.

## Descripció
### Dimensions

És un ratpenat de petites dimensions, amb una llargada total d'entre 89 i 91 mm, llargada de l'avantbraç de 37,1 mm, llargada de la cua d'entre 39 i 47 mm, llargada del peu de 8 mm i llargada de les orelles d'entre 13 i 14 mm.

### Aspecte

El color general del cos és xocolata, amb la base dels pèls lleugerament més fosca a les parts ventrals. Les orelles són relativament curtes i arrodonides. El tragus té el marge exterior corb i un lòbul diferent de la base. Les membranes alars són de color marró fosc. La cua és llarga i inclosa completament a l'ample uropatagi, que és marró fosc.

## Biologia
### Alimentació

S'alimenta d'insectes.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie és coneguda només de dos individus capturats a prop del Mont Nimba, a Libèria.
Viu probablement a les selves pluvials d'entre 450 i 550 metres d'altitud.

## Estat de conservació

Aquesta espècie, havent estat descoberta recentment, encara no ha estat subjecta a cap criteri de conservació.

## Referències

* ↑ Monadjem et al., 2013

## Bibliografia

* Ara Monadjem, Leigh Richards, Peter J.Taylor i Samantha Stoffberg «High diversity of pipistrelloid bats (Vespertilionidae: Hypsugo, Neoromicia and Pipistrellus) in a West African rainforest with the description of a new species» (en anglès). Zoological Journal of the Linnean Society, 167, 2013, pàg. 191-207.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Pseudoromicia tenuipinnis

Pseudoromicia tenuipinnis és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a Angola, Burundi, el Camerun, la República Centreafricana, el Congo, la República Democràtica del Congo, Costa d'Ivori, Guinea Equatorial, Etiòpia, el Gabon, Gàmbia, Ghana, Guinea, Guinea-Bissau, Kenya, Libèria, Nigèria, Ruanda, el Senegal, Sierra Leone, Tanzània, Togo i Uganda. Els seus hàbitats naturals són els boscos humits tropicals de plana i montans, les sabanes humides, els boscos secs tropicals i els manglars. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Fahr. J. Pipistrellus tenuipinnis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 10 juliol 2014.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :