OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Prichard (Alabama)

Prichard, Alabama és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2005 tenia 27.963 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Prichard tenia 28.633 habitants, 9.841 habitatges, i 7.272 famílies La densitat de població era de 435,4 habitants/km².
Dels 9.841 habitatges en un 36,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 32,8% hi vivien parelles casades, en un 36% dones solteres, i en un 26,1% no eren unitats familiars. En el 23,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,84 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,35.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,4% tenia menys de 18 anys, un 11,4% entre 18 i 24, un 24,6% entre 25 i 44, un 21% de 45 a 60 i un 11,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones hi havia 84,1 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.544 $ i la renda mediana per família de 23.519 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.543 $ mentre que les dones 17.040 $. La renda per capita de la població era de 10.626 $. Aproximadament el 31,8% de les famílies i el 35,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Prichard». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Prichard». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 4 juliol 2010].
# Progradació

La progradació és una manera de deposició dels sediments, que es realitza quan en temps successius s'asseuen a part superposada cossos sedimentaris a més i més distància de la posició pel que fa a la font dels mateixos sediments.

## Tipologia

Es poden trobar exemples de progradació en diferents tipus d'ambients sedimentaris:
* l'exemple més típic de progradació és el que formen els sediments deltaics (tant marins com lacustres), que a partir de la desembocadura d'un riu tendeixen a «avançar» per sobre dels sediments de la conca receptora;
* en un entorn costaner, quan els sediments de les platges tendeixen a moure's cap al mar per sobre dels sediments més fins de la plataforma continental;
* en un entorn d'al·luvial, quan per exemple un con tendeix a moure's cap endavant sobre els sediments de la plana al·luvial, en general, més fins;
* en un ambient d'aigües profundes, quan els sediments de turbidites tendeixen a avançar sobre els sediments de la plana abissal;
* en un entorn de la plataforma carbonatada i penya-segat biocostruit, quan la proliferació d'organismes constructors és tal que exporten material carbonat cap a l'exterior de la mateixa plataforma, provocant l'avançs de la bioconstrucció cap a la conca.
La conseqüència comuna de gairebé tots aquests processos és que els sediments depositats en condicions d'elevada energia recobreixen els sediments indicatius de baixa energia del medi. Així, en una secció estratigràfica vertical, en la base es troben els sediments fins i per sobre els sediments gruixuts.
La transició entre els dos tipus de sediment pot ser més o menys gradual o brusc també en funció del tipus de medi ambient i de les condicions locals. En molts casos (sediments deltaics i costaneres, i els sediments de la plataforma de carbonat), aquesta tendència també expressa la transició de les condicions de la mar relativament profunda (per sota de la zona afectada per l'acció de les ones i corrents) en condicions del fons de la mar (dins el gruix d'aigua afectada per ones i corrents).
El contrari de la progradació en tots els seus aspectes es diu retrogradació; en aquest cas, els sediments d'alta energia estan coberts per altres sediments de baixa energia, més fi.

## Notes

* ↑ Amb l'excepció de les turbidites, en el qual el medi encara està en la profunditat de la mar, i l'avanç de fàcies d'alta energia es determinat per la presència de sediments relativament més gruixuts que es mouen per l'acció de la gravetat.

## Referències

* ↑ Progradació (Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans)
# Cementiri de Palau-solità

El Cementiri de Palau-solità és una obra de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La porta d'accés i tanca del cementiri de Palau-Solità està realitzada en estil eclèctic. La porxada d'accés està formada per un cos que segueix la tipologia de les masies de la contrada, amb parament de pedres irregulars, gairebé com si fos fet de còdols. A les cantoneres s'hi ha establert fàbrica de maó com a recurs decoratiu, complementat amb un treball d'arquets que segueixen la inclinació de la teulada, recordant el recurs decoratiu de les arqueries cegues del romànic. L'accés al cementiri es fa a través d'un gran arc de mig punt de fàbrica de maó, a d'intradós del qual es disposen maons de color a mode decoratiu. A la clau hi ha una pedra trapezoïdal. Aquest gran arc és sostingut per dues columnes molt petites, a sobre de bases quadrades de maó, de fust rodó i capitells d'inspiració hel·lenística. Decora el mur una sèrie de nou arcuacions que segueixen la inclinació de la teulada, aquesta és a dues vessants amb ceràmica en trencadís vidriat. Al bell mig hi ha una creu de pedra de tipologia patada. El ràfec té dues filades de teules en sobresortit.
La tanca rep el mateix tractament del mur, amb basament de maó, mur de pedra sense escairar i, a la part superior, disposició de trencadís ceràmic i, a sota, sanefa decorativa de petits arquets.

## Història

L'any 1902, segons queda recollit al Diario de Barcelona, entre els acords adoptats per la Comissió Provincial figura informar a la pròpia autoritat de la construcció d'un nou cementiri al municipi. El cementiri de la parròquia de Santa Maria de Palau-solità va ser dissenyat pels germans arquitectes Antoni de Falguera i Josep Maria de Falguera. El 8 de maig de 1904 s'oficia la inauguració amb una missa on assisteixen el bisbe auxiliar de la diòcesi, Ricard Cortés, i l'alcalde, Antoni Puigdoménech. La data del 1904 també consta a la propietat del nínxol número 1 de la primera sèrie. Al municipi coexistien actualment dues parròquies i encara hi existeixen: Santa Maria de Palau-solità i Sant Genís de Plegamans. Al llarg del temps el cementiri de Plegamans fou tancat per la seva saturació i durant molt de temps, els veïns del terme havien de rebre sepultura a Palau-solità.

## Referències

* 1 2 3 «Cementiri de Palau-solità». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Cementiri de Palamós

El cementiri de Palamós és sobre un promontori proper a Palamós (Baix Empordà). El recinte té planta trapezoïdal i la façana està orientada cap al sud-oest. La portalada té una obertura d'arc de mig punt i està coronada per un frontó, sostingut per pilastres, rematat per una creu de ferro forjat. A l'interior hi ha un primer espai amb una creu de terme al centre i edificacions a banda i banda. Seguidament, a un nivell més baix, trobem el llarg passadís central amb caminois perpendiculars als costats on s'aixequen els nínxols i mausoleus formant fileres. Les construccions que fan de mausoleus, són de planta rectangular amb coberta de volta de canó de rajola, són similars a les barraques de pescadors. Al fons la capella del Sant Crist de planta rectangular i coberta a dues vessants. La porta és d'arc apuntat emmarcada amb una decoració en baix relleu sobre la qual hi ha un petit rosetó. Els motius ornamentals són una barreja d'estils diversos. Hi ha gravada la data 1899. Tot el conjunt està enjardinat.

## Notes

* ↑ «Cementiri Municipal de Palamós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Proa

* Per a altres significats, vegeu «Proa (desambiguació)».
La proa és la part davantera d'un vaixell. L'altre extrem de l'embarcació s'anomena popa.
La proa està dissenyada per tal de reduir la resistència del buc tot tallant el fluid pel qual es navega. En un vaixell cal que sigui prou elevada i tenir un disseny que eviti que l'aigua la sobrepassi amb facilitat.
* Proa del Cutty Sark
* Proa del buc de salvament de Clogher Head
* Proa del destructor USS Barry
* Proa de bulb del vaixell d'aprovisionament alemany Berlin A 1411
* Proa de bulb d'un vaixell de càrrega polonès

## Referències

* ↑ «proa». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 17 agost 2013]
* ↑ «Proa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Proa (desambiguació)

«Proa» té aquests significats:
* Associacions:
** Edicions Proa, editorial catalana fundada l'any 1928
** PROA, federació de productores audiovisuals, fundada l'any 2008
** Proa (societat), institució cívica i cultural creada a València el 1935
* Nàutica: Proa, part davantera d'un vaixell
# Portes del carrer Major

Les Portes del carrer Major són un conjunt de portes de la Morera de Montsant (Priorat) incloses a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de portes de diversos estils i bastides amb materials també diversos, preferentment pedra i maó. Hom en troba en, pràcticament, totes les combinacions possibles: dovellades, de pedra fins a l'arc i aquest de maons, totes de maons, etc. Les formes són també diferents així com les mides. Se'n troben d'arc de mig punt i també d'arc apuntat.

## Història

La majoria d'aquests elements ha de datar-se cap a la fi del l'Edat Mitjana, malgrat que n'hi deu haver de més modernes. El conjunt constitueix una veritable tipologia de formes i materials utilitzats en la construcció de les portes de les cases i, a més a més, es troba en la seva totalitat al llarg del carrer Major.

## Referències

* 1 2 «Portes del carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].
# Portes de Mahdia

Les portes de la ciutat de Mahdia a Tunísia, com a tot el país, tenen unes característiques especials, per la manera com estan cuidades i pintades. A Mahdia es poden veure un grapat de portes a la part vella, algunes corresponents a mesquites (les bessones) o zawiyes i altres a cases particulars, sovint de notables. Alguna de les portes utilitza material romà i fins i tot una té una mitja columna púnica. Són de colors diversos predominant el verd.
# Publi Volumni Eutràpel

Publi Volumni Eutràpel (en llatí: Publius Volumnius Eutrapelus) va ser un cavaller romà del segle I aC. Formava part de la gens Volúmnia. El cognomen Eutràpel (grec antic: Εὐτράπελος, Eutrápelos 'astut') el va obtenir a causa de la seva vivacitat i enginy.
Ciceró li va dirigir dues cartes, i explica algunes anècdotes sobre ell. Va ser amic de Marc Antoni i company de les seves disbauxes. Citeris, l'amant de Marc Antoni, havia estat abans amant d'Eutràpel, i era anomenada Volúmnia, i lliurement la va cedir al seu amic. Va aconseguir força influència a partir del 44 aC després de la mort de Juli Cèsar i l'ascens de Marc Antoni. Ciceró va demanar alguns favors al triumvir a través de Volumni Eutràpel.
Després de la derrota a Mutina l'any 43 aC, Eutràpel i altres amics de Mar Antoni, van passar un moment delicat però ell va ser ajudat per Tit Pomponi Àtic. A la tornada de Marc Antoni va ser praefectus fabrum del seu exèrcit i va protegir a Àtic, que temia per la seva seguretat per causa de la seva connexió amb Ciceró i Brutus. A petició d'Àtic va esborrar de la llista de proscrits el poeta Luci Juli Càlid, a qui ell mateix havia inclòs.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 125.
# Publi Vitel·li el Vell

Publi Vitel·li el Vell (en llatí Publius Vitellius) va ser un cavaller romà, avi de l'emperador Vitel·li que va viure en temps d'August. Formava part de la gens Vitèl·lia, de la qual se'n desconeixen els orígens. Va ser procurator d'August.
Va néixer a Nucèria, però Suetoni no diu en quina de les tres ciutats que portaven el mateix nom. El seu pare era segurament Quint Vitel·li, que va ser qüestor amb August. Va tenir quatre fills: Luci, el pare de l'emperador, cònsol l'any 34, i que va tenir una distingida carrera militar; Publi, que va servir a les ordres de Germànic Cèsar a Germània, i a la mort de Sejà va ser empresonat; Aule, cònsol sufecte l'any 32, que va morir en el càrrec; Quint, un senador a qui Tiberi va separar del seu càrrec.

## Referències

* ↑ Suetoni. Vides dels dotze cèsars: Vitel·li 1;2;3
* ↑ Tàcit. Annals I,70: II,6,74; III,10,13,17; IV,28,32
# Chofetz Chaim (Llibre)

El llibre Chofetz Chaim (en hebreu: ספר חפץ חיים) és l'obra mestra del Rabí Israel Meir Kegan, també conegut com a Chofetz Chaim. El llibre tracta sobre l'ètica jueva i les lleis sobre la parla i el llenguatge. Aquesta obra es considera una font autoritzada sobre el tema.

## Resum del llibre

El tema del llibre són les lleis que tracten sobre l'ús apropiat del llenguatge. El Rabí Kegan ofereix diverses cites de fonts confiables com la Torà, el Talmud, i els Rixonim (els primers comentaristes), que tracten sobre la prohibició de la xafarderia i la difamació dels altres en la llei jueva. En el judaisme el concepte de lashon harà significa parlar malament, xafardejar, calumniar, i difamar a algú).
Lashon harà es tradueix de vegades com a calúmnia, encara que també es refereix a la prohibició de dir coses dolentes i desagradables sobre una persona, aquesta darrera prohibició és aplicable, tant en el cas quan la persona que està parlant realitza afirmacions veritables, com en el cas quan la persona que parla està dient falsedats.

## Estructura de l'obra

El llibre està dividit en tres parts:
* Mekor Chayim; el text legal.
* Beer Mayim Chayim; les notes a peu de pàgina i l'argument legal.
* Shemirat Ha-Lashón; és un tractat ètic sobre l'ús correcte del llenguatge.

## Sobre l'autor

El Rabí Israel Meir Kagan és comunament conegut com el Chofetz Chaim, el nom de la seva famosa obra sobre l'ús adequat del llenguatge. El Rabí va néixer a Zhetel, a Polònia, el 6 de febrer de 1838. A mesura que la seva reputació va anar creixent, estudiants de tot Europa es van unir amb ell, i per a l'any 1869 la seva casa va ser coneguda com la Ieixivà de Radun. El Chofetz Chaim va publicar 21 llibres. La seva primera obra va ser el llibre Chofetz Chaim (1873), aquesta obra va ser el primer intent d'organitzar i aclarir les lleis relatives al Lashon harà. Altres obres notables inclouen el text Shemirat Ha-Lashon, un treball ètic sobre la importància de fer servir el llenguatge d'una manera adequada, i la Mixna Berura, una obra escrita entre els anys 1894 i 1907, aquest llibre és un comentari sobre l'Orach Chayim, la primera secció del Xulkhan Arukh, un llibre que ha estat acceptat universalment pels jueus asquenazites com una font autoritzada de la Halacà (la Llei jueva).

## Referències

* ↑ «Chofetz Chaim Biography». Project Genesis. [Consulta: 18 gener 2013].

## Enllaços externs

* powerofspeech.org/ (anglès)
# Circuit curt

Es coneix com a circuit curt a aquella venda que duen a terme productors o agrupacions de productors en favor del consumidor final, amb la intervenció del mínim nombre d'intermediaris. La venda en circuit curt es pot fer en establiments minoristes, agrupacions de productors o d'altres establiments. A Catalunya, la venda en circuit curt es pot efectuar també a distància, o bé de forma ambulant d'acord amb el que estableix la normativa vigent sobre comerç interior.

## Referències

* ↑ «Circuit curt». Arxivat de l'original el 2018-12-15. [Consulta: 15 desembre 2018].
# Punta d'en Bous

La Punta d'en Bous és un cap en forma de punxa de la costa de la Marenda del terme comunal de Cotlliure, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord). Està situada a l'extrem nord-oest del terme de Cotlliure, a prop del termenal amb Portvendres i a l'extrem nord-occidental de la Platja de l'Oli.

## Referències

* ↑ La Punta d'en Bous en els ortofotomapes de l'IGN
# Cesare Rinaldi

Cesare Rinaldi (1559–1636) és un dels poetes més eminents de Bologna. Es va posar música als seus versos en forma de madrigals per part de Salamone Rossi i per part del cercle de la Cort Gonzaga de Màntua. També va escriure versos lloant a compositors, com Alessandro Striggio.

## Obres

* Delle rime di Cesare Rinaldi bolognese: parte sesta al sereniss. Sig. don Cesare d'Este duca di Modona impressor Gio. Rossi, 1598 - 129 pàgines.

## Poesies compostes com a madrigals

* Donna se voi m'odiate - compost per Alfonso Ferrabosco
* Por no mi dir ch'io moia - compost per Michelangelo Rossi

## Referències

* ↑ Carlo Cesare Malvasia (conte), Anne Summerscale Malvasia's Life of the Caracci p367 - 2000 "RINALDI, Cesare: Cesare Rinaldi (1559-1636) was one of Bologna's most eminent poets and was well known throughout Italy."
* ↑ Joel Newman The madrigals of Salamon de' Rossi 1962 "Cesare Rinaldi,and Rinuccini, all of whom were then living and were at one time or another in some relation to the Gonzaga Court"
# Puigderrós de Baix

Puigderrós de Baix és una possessió del terme de Llucmajor, Mallorca. Està situada a la Marina, a la carretera del Cap Blanc.
Aquesta possessió prové d'una segregació de la possessió anomenada inicialment Puigderrós que, a causa de la segregació, ara s'anomena Puigderrós de Dalt. Puigderrós de Baix està situada a la carretera del Cap Blanc i confronta amb les possessions de sa Bassa Crua, Son Granada de Baix i Puigderrós de Dalt. Quan se segregà tenia 371 quarterades.
A la costa s'hi ha construït la urbanització Puigderrós i en una altra part de la finca s'hi ha construït un camp de golf.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 14. Palma: Promomallorca, p. 56. ISBN 84-8661702-2.
# Castell de Corral Antón

El Castell de Corral Antón era una antiga fortalesa situada a Millars (província de València), a la comarca de la Canal de Navarrés. És bé d'interès cultural amb número ministerial RI-51-0010790, anotat el 3 de juny de 2002.
El castell està situat a esquena de la població de Millars, dominant la mateixa des d'una posició elevada. Devia ser d'una posició de guaita per millorar la capacitat de control de l'anomenat Castell de Baix o Castellet, que està a molta menor altura. A inicis del segle xxi, queden poques restes del castell, d'entre els quals destaca part del que va haver de ser l'única torre d'envergadura d'aquest, així com un tram de llenç de muralla en la seva zona més abrupta, que recau a la població.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 http://www.cult.gva.es/dgre/obres.htm.es/dgpa/BIC/Detalles_bics.asp?IdInmueble=3712
# Castell de Cortsaví

El Castell de Cortsaví fou el castell medieval d'estil romànic del poble de Cortsaví, del terme comunal del mateix nom, a la comarca del Vallespir, Catalunya del Nord.
Està situat a l'espai central del poble actual de Cortsaví, en un turó ampla a l'entorn del qual s'ha anat formant el poble. L'accés a la plataforma del castell es fa a través d'unes escales dissimulades entre les cases existents als seus peus.
Actualment romanen dempeus poques restes del castell, sobretot la part baixa del perímetre murat superior, del qual resten alguns panys de muralles, i algunes restes disperses en la plataforma d'aquest turó. Caldria fer-hi excavacions per tal de treure a la llum el que ha deixat el pas dels anys. Possiblement és un castell del segle xi.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «49 - Cortsaví». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan; Badia i Puigdevall, Eulàlia. «Cortsaví: Castell de Cortsaví». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Cortsaví». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Castell de Cortsaví en els ortofotomapes de l'IGN
# Pseudophoxinus sojuchbulagi

Pseudophoxinus sojuchbulagi és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1859. Conspectus systematis Cyprinorum. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 20. 421-441.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
# Cherserigone gracilipes

Cherserigone gracilipes és una espècie d'aranya araneomorfa de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae.
És l'únic membre del gènere monotípic Cherserigone.
Fou descrit per primera vegada per J. Denis l'any 1954,

## Distribució

És un endemisme d'Algèria, concretament a la zona d'Ahaggar.

## Referències

* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog 12.0 (American Museum of Natural History).
* ↑ Denis, J. «Araignées recueillies par P. Remy du Sud-Algérien au Hoggar.». Bulletin de la Société Zoologique de France, vol. 78, 1954, pàg. 311–324.
* ↑ «Gen. Cherserigone Denis, 1954». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Psofis (mitologia)

Segons la mitologia grega, Psofis (en grec antic: Ψωφίς) va ser una filla d'Èrix, rei dels sicans.
Quan Hèracles tornava de robar els ramats de Geríon, va passar per Sicília i es va casar amb Psofis, però l'heroi va marxar immediatament, i el seu pare va enviar la noia a casa d'un dels seus hostes, Licortas, que vivia a Fegea, a l'Arcàdia. Allà van néixer els seus fills bessons, Equèfron i Pròmac, que van fundar la ciutat de Psofis, en honor de la seva mare.
Es coneixen altres versions sobre l'origen de la ciutat de Psofis. Estèfan de Bizanci transmet la tradició que Psofis (Ψῶφις) era un fill de Licàon, mentre que Pausànias n'ofereix dues més: un fill d'Arró, descendent de Níctim, i una filla de Xantos, rei de Tebes.

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 468. ISBN 9788496061972.
* ↑ Estèfan de Bizanci, Ethnica, V 2.
* ↑ Pausànias, Descripció de Grècia, VIII 24.1.
# Psofoda pitblanc

El psofoda pitblanc (Psophodes leucogaster) és una espècie d'ocell de la família dels psofòdids (Psophodidae), de vegades considerat coespecífic amb el psofoda de bigotis (P. nigrogularis)

## Hàbitat i distribució

Habita el dens matoll costaner i el "mallee" del sud-oest i sud d'Austràlia.

## Referències

* ↑ Handbook of the Birds of the World and BirdLife International (2020). Handbook of the Birds of the World and BirdLife International digital checklist of the birds of the world. Version 5. Available at: