OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Primera Regional Preferent mallorquina de futbol

La Primera Regional Preferent de Mallorca és un torneig organitzat per la Federació de Futbol de les Illes Balears (FFIB). Des del 2021 és la sisena categoria, per sota de la Primera, la Segona, la Primera Divisió RFEF, la Segona Divisió RFEF i la Tercera Divisió RFEF, i està per sobre de la Primera Regional.

## Sistema de competició

La Regional Preferent, igual que les altres categories, és un torneig que se celebra cada any. Està formada per un sol grup de 20 equips.

## Equips participants

Temporada 2021-22 :
| | Equip | Fundació | Població | Camp |
| 1 | UD Alaró | 1963 | Alaró | Municipal d'Alaró |
| 2 | Unió Esportiva Alcúdia | 1922 | Alcúdia | Camp Municipal d'Alcúdia |
| 3 | Club Esportiu Alqueria | 1976 | Santanyí (s'Alqueria Blanca) | Camp de Sa Teulera |
| 4 | Club Esportiu Artà | 1945 | Artà | Ses Pesqueres |
| 5 | Club Deportiu Calvià | Text de cel·la | Calvià | Text de cel·la |
| 6 | Cardassar | Text de cel·la | Text de cel·la | Text de cel·la |
| 7 | Esporles | Text de cel·la | Text de cel·la | Text de cel·la |
| 8 | Ferriolense | Text de cel·la | Text de cel·la | Text de cel·la |
| 9 | Genova | Text de cel·la | Text de cel·la | Text de cel·la |
| 10 | F.C. Inter Manacor | 2011 | Manacor | Na Capellera |
| 11 | UE Petra | 1926 | Petra | Poliesportiu Na Capitana |
| 12 | Pla de Na Tesa | Text de cel·la | Text de cel·la | Text de cel·la |
| 13 | UE Porreres | ? | Porreres | Camp Municipal de Ses Forques |
| 14 | Rtv La Victoria | Text de cel·la | Text de cel·la | Text de cel·la |
| 15 | Club Esportiu Sant Jordi | ? | Palma (Sant Jordi) | Camp Municipal de Sant Jordi |
| 16 | Santa Catalina Atl | Text de cel·la | Text de cel·la | Text de cel·la |
| 17 | CE Sineu | ? | Sinéu | Poliesportiu de Sineu |
| 18 | CD Son Cladera | ? | Son Cladera | Camp Municipal de Son Cladera |
| 19 | Son Sardina | 1972 | Palma (Son Sardina) | Camp Municipal de Son Sardina |
| 20 | CE Xilvar | 1972 | Selva | Campo de fútbol de Selva |
# Postils

Postils és una casa pairal de Navès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Es troba al sector central de llevant del terme municipal, a la carena dels vessants de l'esquerra de la Vall d'Ora, dins la demarcació de Tentellatge. S'hi accedeix des de la carretera C-26 de Solsona a Berga. Al km. 125,3 (42° 01′ 59″ N, 1° 40′ 39″ E﻿ / ﻿42.033049°N,1.677399°E﻿ / 42.033049; 1.677399) es pren la pista que es dirigeix cap al nord i porta a Postils en 1,8 km. El trencall està ben senyalitzat i la pista està en perfectes condicions. Postils és una casa de turisme rural.

## Descripció

Masia de planta rectangular amb teulada a doble vessant i orientada nord - sud. A la façana principal, fent cantonadaambel mur est, hi ha una balconada de fusta sostinguda per pilars de pedra. La porta és d'arc de mig punt adovellada. La planta baixa està coberta amb voltes de canó. A la planta superior hi ha la sala, voltada de cambres amb alcova.
A la façana principal hi ha adossada una capellaorientada nord - sud, amb porta allindada, més amunt hi ha un rosetó i a la part superior una arcada tapiada. És també de planta rectangular i té teulada a doble vessant. A l'oest, hi ha un gran cobert amb teulada d'un sol vessant.
El parament és de pedres irregulars amb morter i es conserva el portal de pedra amb arcada. Es conserven a la casa tres forns: dos de calç i un d'oli.
La casa gran i dues masoveries que hi ha all davant: la Caseta de Postils i Cal Cabaner, formen un barri, o clos tancat, al qual s'accedeix per una portalada.
Aquesta és la tercera casa de Postils i fou construïda a finals del segle xvi i principis del segle xvii. Les dues anteriors, estaven situades a prop d'aquesta (300 metres).
La gran capella es va construir l'any 1671 i es va restaurar el 1791, com consta a la llinda de la portalada, quan Jaume Postils era rector de la Selva.

## Història

Hi ha notícies que al 1337 Guillem de Postils era batlle de Navès i va mantenir relació amb el vescomtat de Cardona, però no té relació amb els Postils actuals.
El 1414 a la casa hi havia un Godail, segurament occità. El seu fill adoptà el nom de la casa i començà la nissaga Postils, que s'ha mantingut amb el mateix cognom al llarg de vint-i-dues generacions fins ara (2023).
A finals de febrer de l'any 1848, durant la segona guerra carlina, els isabelins van fer presoner l'amo de Postils, van tapiar la seva casa i se l'enduren a Mataró.

## Referències

* ↑ https://www.icgc.cat/bd/pubs/nomenclator/solsones/naves.pdf Arxivat 2023-03-11 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Postils». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* 1 2 3 4 Pujadó Puidomènech, Judit «La porta d'entrada a la Vall d'Ora». Descobrir, 295, 01-03-2023, pàg. 98 - 102.
# Postman

Postman és una plataforma d'API per als desenvolupadors per dissenyar, construir, provar i iterar les seves API. A l'abril de 2022, Postman informa que tenia més de 20 milions d'usuaris registrats i 75.000 API obertes, que diu que constitueixen el centre d'API públic més gran del món. L'empresa té la seu a San Francisco i manté una oficina a Bangalore, on es va fundar.
Postman va començar el 2012 com un projecte paralel de l'enginyer de programari Abhinav Asthana, que volia simplificar les proves de l'API, mentre treballava a Yahoo Bangalore. Va llançar Postman com a aplicació gratuïta a Chrome Web Store. A mesura que l'ús de l'aplicació va créixer, Abhinav va reclutar antics col·legues Ankit Sobti i Abhijit Kane per ajudar a crear Postman Inc. Els tres cofundadors lideren l'empresa avui, amb Abhinav com a conseller delegat i Sobti com a director tecnològic.
El 2022, Postman va ocupar el lloc número 28 a la llista Forbes Cloud 100, més que el número 54 l'any anterior.
Productes:
* Repositori d'API : permet als usuaris emmagatzemar, catalogar i col·laborar al voltant d'artefactes de l'API en una plataforma central dins de xarxes públiques, privades o de socis
* Creador d'API: ajuda a implementar un flux de treball de disseny d'API mitjançant especificacions que inclouen OpenAPI, GraphQL i RAML. Integra controls de font variats, CI/CD, passarel·les i solucions APM
* Eines: client d'API, disseny d'API, documentació de l'API, proves d'API, servidors simulats i detecció d'API
* Intel·ligència: advertències de seguretat, cerca de repositoris d'API, espais de treball, informes, govern de l'API
* Espais de treball: els espais de treball públics, privats i associats permeten als desenvolupadors col·laborar internament i externament

## Referències

* ↑ «API platform Postman valued at $5.6 billion in $225 million fundraise» (en anglès). TechCrunch. Arxivat de l'original el 2022-11-18. [Consulta: 19 abril 2022].
* 1 2 «Postman API platform hits 20M users, helps drive the ‘API economy’» (en anglès). VentureBeat, 19-04-2022. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «Postman Public API Network Now the World’s Largest Public API Hub» (en anglès). www.yahoo.com. Arxivat de l'original el 2022-05-12. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «How We Built Postman—the Product and the Company» (en anglès). Postman Blog, 05-04-2021. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «The Cloud 100 2022» (en anglès). Forbes. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «Postman API Platform | Repository» (en anglès). Postman API Platform. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ Lancaster, Bobby. «API Development: How to Build Better APIs with Postman» (en anglès). Postman Blog, 19-06-2020. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «Postman API Platform | Tools» (en anglès). Postman API Platform. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «Postman API Platform | Intelligence» (en anglès). Postman API Platform. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «Postman API Platform | Workspaces» (en anglès). Postman API Platform. [Consulta: 19 abril 2022].
# Postira

Postira és un municipi de Croàcia situat al comtat de Split-Dalmàcia, es troba a l'illa de Brač. Hi pertany el poble de Dol.
# James Neilson

James D. Neilson (Shreveport, Louisiana, 1 d'octubre de 1909 - Flagstaff, Arizona, 9 de desembre de 1979) va ser un director de televisió estatunidenc, conegut pel seu treball a Walt Disney's Wonderful World of Color.

## Direcció

Durant les dècades del 1950, 1960, i 1970, Neilson va dirigir uns 100 episodis de televisió, inclosos molts episodis de sèries dramàtiques com Adam-12, Ironside, Walt Disney's Wonderful World, Bonanza, Batman, Zorro, The Rifleman, Alfred Hitchcock Presents, i altres.
Entre els telefilms dirigits per Neilson hi ha Dr. Syn, Alias the Scarecrow, The Moon-Spinners, Gentle Giant, Bon Voyage!, The First Time, Where Angels Go, Trouble Follows, i Moon Pilot.
La direcció de Neilson fou nominada als Premis Emmy de 1959 per General Electric Theater.

## Altres treballs

A més de direcció, la filmografia de Neilson inclou alguns guions per a Wonderful World of Disney (1970), i fins i tot com a actor a Perry Mason (1961).

## Referències

* 1 2 3 4 James Neilson a Internet Movie Database (anglès)
* ↑ «New York Times Movies». Arxivat de l'original el 2013-02-16. [Consulta: 28 març 2020].
* ↑ «New York Times Biography». Arxivat de l'original el 2013-02-16. [Consulta: 28 març 2020].
* ↑ New York Times Movies
# James Northcote

James Northcote RA (1746 – 1831) fou un pintor anglès.

## Vida i obra

Northcote va néixer a Plymouth i va ser aprenent del seu pare, Samuel Northcote, un rellotger. Durant el seu temps lliure, dibuixava i pintava. El 1769 va deixar la feina del seu pare i es va establir com a pintor de retrats. Quatre anys més tard es va traslladar a Londres i va ser admès com a alumne a l'estudi i la casa de Sir Joshua Reynolds. Alhora, va assistir a les escoles de la Reial Acadèmia.
El 1775 va abandonar l'estudi de Reynolds i uns dos anys més tard, després d'haver fet alguns diners pintant retrats a Devon, se'n va anar a estudiar a Itàlia. Al seu retorn a Anglaterra, tres anys més tard, va tornar a visitar el seu comtat natal i després es va instal·lar a Londres, on John Opie i Henry Fuseli van ser rivals seus. Va ser escollit associat de l'Acadèmia el 1786, i acadèmic a la primavera següent. Els joves prínceps assassinats a la Torre, la seva primera obra important sobre un tema històric, data de 1786 i va ser seguida per l'Enterrament dels Prínceps a la Torre. Les dues pintures, juntament amb set més, es van destinar a la Shakespeare Gallery de Boydell.La seva Mort de Wat Tyler va ser exhibida el 1787; encarregada per un regidor de Londres, va ser exposada al Guildhall fins a la seva destrucció durant la Segona Guerra Mundial
Poc després, Northcote va començar un conjunt de deu temes, titulats "La noia modesta i l'excés", que van ser completades i gravades el 1796. Entre les produccions dels últims anys de Northcote són el Sant Enterrament i l'Oració a l'Hort, a més de molts retrats i diversos temes animals, com Lleopards, Gos i Garsa, i Lleó; aquests van tenir més èxit que els intents de l'artista en temes més elevats, com s'ha indicat per l'observació càustica de Fuseli a examinar l'Àngel oposant-se a Balaam - "Northcote, vostè és un àngel en un cul, però un cul en un àngel." El nombre d'obres de Northcote és al voltant de 2000 i va fer una fortuna de 40.000 £.
Va ser triat membre de la Reial Acadèmia el 1787. Va patrocinar l'admissió l'any 1829 de Thomas Sewell Robins a les escoles de la Royal Academy.

## Obra literària

Northcote també va veure la fama com a autor i els seus primers assajos van ser contribucions a l'Artista, editat per Prince Hoare. L'any 1813 va encarnar els seus records del seu antic mestre en una Vida de Reynolds. Les seves Faules —la primera sèrie publicada el 1828, el segon títol pòstum el 1833— van ser il·lustrades amb xilografies per Harvey dels propis dissenys de Northcote. En la producció de la seva Vida de Ticià, la seva última obra, publicada el 1830, va ser assistit per William Hazlitt, que prèviament, el 1826, havia donat a conèixer al públic a la New Monhly Magazine els seus reculls de les "converses" picants i cíniques de Northcote, causant alguns problemes al pintor i els seus amics.

## Notes

* 1 2 3 Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba actualment al domini públic: «Northcote, James». A: Sidney Lee. Dictionary of National Biography. 41. Londres: Smith, Elder & Co, 1895, p. 190–3.
* ↑ Peter, Linebaugh (2012).
* ↑ Ledbury, Mark .
# Can Cardona (Sant Just Desvern)

Can Cardona és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia en la qual es pot observar el seu creixement. Possiblement, primer s'afegí, darrere, el celler i la pallissa, integrada després a l'habitatge. Més endavant, s'amplià la seva planta amb dues tramades, una cada cantó, d'igual tipus i mantenint el nivell del ràfec. L'any 1721 la tramada afegida a la dreta creix ocupant part dels patis. Posseeix un portal dovellat i estucats del 1800 a la façana. La sala gran de la planta noble està travessada per una jàssera on es canvia el sentit de la coberta, vista interiorment, ja que no té golfes.

## Història

El 1659 podria ser la data d'una llinda que té els darrers nombres no gaire clars. En el 1707 data l'espitllera de l'escala. L'estuc data del 1800 i el 1840 es realitzen obres a la planta noble (data del festejador de la sala central).

## Referències

* 1 2 3 «Can Cardona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Predrag Đajić

Predrag Đajić (en serbi: Предраг Ђајић) (1 de maig de 1922 - 13 de maig de 1979) fou un futbolista serbo-bosnià de la dècada de 1940.
Fou 17 cops internacional amb la selecció iugoslava.
Després de la guerra fou un dels fundadors de l'Estrella Roja de Belgrad el 1945, on jugà fins a la seva retirada el 1955. Jugà 439 partits (143 a la lliga) i marcà 59 gols pel club.

## Referències

* ↑ (serbi) Predrag Đajić profile at Serbian national football team website
* ↑ Predrag Đajić a National-Football-Teams.com (anglès)
# President de l'Índia

El President de l'Índia és el cap d'estat d'Índia. És també el Comandant-en-Cap de les forces armades del país. És triat per un col·legi electoral compost per membres de les dues cases del Parlament, a Lok Sabha o Cambra dels diputats, i la Rajya Sabha o Senat.
Aquesta és la llista dels presidents de l'Índia després de 1950, quan el país va esdevenir una república.
| Nom | Començament del mandat | Fi del mandat |
| Rajendra Prasad | 26 de gener de 1950 | 13 de maig de 1962 |
| Sarvepalli Radhakrishnan | 13 de maig de 1962 | 13 de maig de 1967 |
| Zakir Hussain | 13 de maig de 1967 | 3 de maig de 1969 |
| Varahagiri Venkata Giri ¹ | 3 de maig de 1969 | 20 de juliol de 1969 |
| Muhammad Hidayatullah ¹ | 20 de juliol de 1969 | 24 d'agost de 1969 |
| Varahagiri Venkata Giri | 24 d'agost de 1969 | 24 d'agost de 1974 |
| Fakhruddin Ali Ahmed | 24 d'agost de 1974 | 11 de febrer de 1977 |
| Basappa Danappa Jatti ¹ | 11 de febrer de 1977 | 25 de juliol de 1977 |
| Neelam Sanjiva Reddy | 25 de juliol de 1977 | 25 de juliol de 1982 |
| Giani Zail Singh | 25 de juliol de 1982 | 25 de juliol de 1987 |
| Ramaswamy Venkataraman | 25 de juliol de 1987 | 25 de juliol de 1992 |
| Shankar Dayal Sharma | 25 de juliol de 1992 | 25 de juliol de 1997 |
| Kocheril Raman Narayanan | 25 de juliol de 1997 | 25 de juliol de 2002 |
| Avul Pakir Jainulabdeen Abdul Kalam | 25 de juliol de 2002 | 25 de juliol de 2007 |
| Pratibha Patil | 25 de juliol de 2007 | 25 de juliol de 2012 |
| Pranab Mukherjee | 25 de juliol de 2012 | 25 de juliol de 2017 |
| Ram Nath Kovind | 25 de juliol de 2017 | 25 de juliol de 2022 |
| Droupadi Murmu | 25 de juliol de 2022 | |
¹ president interí

## Referències

* ↑ «President, Vice President, Governors' salaries hiked to Rs 5 lakh, Rs 4 lakh, Rs 3.5 lakh respectively». Indo-Asian News Service. Times Now News, 01-02-2018.
* ↑ Constitution of India. Ministry of Law and Justice, Government of India, 1 desembre 2007, p. 26.
# Can Piu

Can Piu és una masia del Cartellà, municipi de Sant Gregori (Gironès), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Masia de planta rectangular, desenvolupada en planta baixa i un pis. Les parets portants són de maçoneria amb restes d'arrebossat a les façanes que deixa a la vista els carreus de les cantonades i els que emmarquen les obertures. La coberta és de teula àrab a dues vessants, acabada amb un ràfec de tres fileres de teula. La porta principal és d'origen medieval amb llinda de fusta, les dues finestres del pis també són d'origen medieval però amb llinda i brancals de carreus i les de la planta baixa són emmarcades amb carreus cisellats. L'interior és estructurat en tres crugies perpendiculars a la façana principal, a la central hi ha l'escala d'accés al pis. Els sostres són fets amb cairats, excepte la part posterior, que és amb volta de pedra.

## Història

A la part superior de la façana principal hi ha un rellotge de sol amb la data de 1828.
Hi havia hagut un paller al costat de la casa, que ha estat enderrocat no fa gaire i que junt amb la casa delimitaven l'espai de l'era.

## Referències

* 1 2 3 «Can Piu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2012].
# Jardins de Jaume Vicens i Vives

Els jardins de Jaume Vicens i Vives es troben en el Districte de les Corts de Barcelona. Van ser creats en 1967 amb un projecte de Nicolau Maria Rubió i Tudurí, en principi com a jardí privat, encara que el 1990 van ser oberts al públic. Estan dedicats a l'historiador Jaume Vicens i Vives.

## Descripció

Els jardins es troben a l'Avinguda Diagonal, a l'interior d'una illa de cases envoltats d'edificis en tres dels seus quatre costats. Es tracta del conjunt immobiliari denominat Barcelona-2, realitzat el 1966. Els jardins van ser encarregats a Rubió i Tudurí, antic director de Parcs i jardins de Barcelona, que va elaborar un conjunt de parterres de gespa amb alguns arbres disseminats. Aquests parterres estan a una altura superior dels camins que travessen el parc, i en el seu interior va disposar diverses placetes de forma quadrangular amb bancs per asseure's, que són com a illes en el mar verd circumdant.
El promotor immobiliari, Manuel de la Quintana, va encarregar a l'escultor Frederic Marès la col·locació d'un conjunt d'escultures decoratives disseminades en tot el recinte enjardinat, totes elles amb figures d'animals. Es va instal·lar així un conjunt de 24 escultures exemptes, 12 de bronze, 9 de pedra i 3 de marbre, més dos relleus, un en pedra i un altre en marbre. Entre els animals representats, la majoria estan vinculats al tema de la caça, hi ha cérvols, ossos, senglars, cabirols, gaseles, daines i cabres, alguns d'ells actualment mutilats a causa d'actes vandàlics.

## Referències

* 1 2 Jaume Fabre, Josep M. Huertas, Núria Rivero. «Conjunto de animales». [Consulta: 20 gener 2014].
* ↑ Lecea et al., 2009, p. 256-257.

## Bibliografia

* Lecea, Ignasi de. Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntamiento de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials, 2009. ISBN 978-84-96645-08-0.
# Inés Salzillo

Inés Salzillo va ser una pintora espanyola del segle xviii (nascuda en 1707, morta en 1783) que treballava en el taller familiar dels Salzillo encarregant-se de realitzar l'estofat i del daurat de les imatges realitzades en el taller familiar. Malgrat les poques referències que es disposa d'Agnès Salzillo, és considerada com una professional de l'estofat i la responsable de l'aplicació d'aquesta tècnica pictòrica a les figures tallades en els tallers del seu germà Francisco Salzillo, i encarregada també de la pintura de les teles i vestidures d'aquestes.
Encara que Agnès va aconseguir gran fama en la tècnica de l'estofat va haver d'abandonar el seu treball, com era costum en la seva època, en contreure matrimoni.

## Referències

* ↑ http://www.artehistoria.com/v2/contextos/12767.htm Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.educacionartistica.es/aportaciones/0_posters/visibilizacion/016_mu%C3%B1oz_mujeres_espa%C3%B1olas_arteyedart.pdf
* ↑ Enciclopedia Universal Ilustrada Europeo Americana, ESPASA, vol 53.
* ↑ Feminismos e interculturalidad.
* ↑ http://www.arteindividuoysociedad.es/articles/N21/Pilar_Munoz.pdf
# Carles Belmonte

Carles Belmonte (S.XVII - Barcelona, 1709) fou un organista barceloní.
Les úniques dades que es coneixen de Belmonte fan referència a les oposicions que es van realitzar l'any 1679 per a substituir al difunt organista Bernabé Iriberia a la catedral de Barcelona.

## Oposicions del 1679

El 1679, quan es van convocar les oposicions per la plaça d'organista de la catedral de Barcelona, la tasca d'organista la feia provisionalment Lluís Vicenç Gargallo, tot compaginant-la amb la seva feina principal, mestre de capella de la seu barcelonina. Els preparatius de les oposicions van ser els següents: preparació d'un informe per a la percepció de beneficis, el qual havia d'estar fet per l'arxiver; preparació i distribució de l'edicte el 24 d'abril; i nomenament dels examinadors. S'hi convidà el mestre de capella de catedral de Lleida, Joan Barter, el monjo Joan Cererols de Montserrat, el mestre Benet Buscarons de la barcelonina parròquia de Santa Maria del Pi i el mestre de capella i organista de la catedral de Vic, Joan Baseia. S'excloguí com a examinador el mestre de capella de la pròpia catedral, Gargallo, ja que un cosí seu (que possiblement era el mateix Carles Belmonte) es presentava a la plaça. Abans de començar les oposicions, es van considerar altres temes, com el salari que rebrien els examinadors i el que percebria el músic que aconseguís la plaça d'organista.
Les oposicions es van realitzar el 16 de maig i van durar tres dies. S'hi presentaren Pedro Jerónimo Borobia, Diego Xarava, Carles Belmonte i Gabriel Manalt. Xarava obtingué notòriament la primera posició però, tot i això, no li assignaren la plaça a conseqüència d'una prohibició del rei, el qual era el propietari de la capella, i perquè havia acudit a les oposicions sense el permís adient. El resultat de les oposicions fou el següent: Xarava primer, Barobia i Belmonte empatats en la segona posició, i Gabriel Manalt tercer. Després de fer una segona votació, un cop eliminat Xarava, el millor resultat fou per a Belmonte amb un total de 12 punts sobre 22. El 9 de juny de 1679, l'organista prengué jurament.
En morir Carles Belmonte fou reemplaçat per l'organista Joan Saló, el qual anteriorment ja l'havia substituït en les malalties i absències del titular.

## Referències

* ↑ Íñiguez Durín, Ana. «Belmonte, Carlos [Carles]». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, p. 344.
# Carles Borja

Carles de Borja i Castro (Gandia 1530 - 16 de juny de 1592), Duc de Gandia i Marquès de Llombai (1550-1592).
Era el primogènit de Francesc de Borja i Aragó i Elionor de Castro. Va nàixer a Madrid però fou enviat a Gandia per a la seua educació.
El 1548 es casa amb na Magdalena de Centelles i Cardona, comtessa d'Oliva, fet que uní les dues cases nobiliàries.
Estava fortament vinculat a la cort de Felip II, va ser ambaixador a Gènova, posteriorment virrei i capità general de Portugal. Felip II el visità a Gandia el 1586.

## Antecedents familiars

Fill de Sant Francesc de Borja i la dama portuguesa Elionor de Castro.

## Núpcies i descendents

Es va casar el 1548 amb Magdalena de Centelles i Cardona, germana i hereva del comte d'Oliva, amb qui va tenir dos fills:
* Francesc Tomàs de Borja, duc de Gandia.
* Gilabert de Centelles.

## Referències

* ↑ Diversos Autors, El Palau dels Centelles d'Oliva: recull gràfic i documental Associació Cultural Centelles i Riu-sech, 1997, p. 73, ISBN 84-6056972-1
# Premi a l'Equip Més Entretingut

El Premi a l'Equip Més Entretingut del Torneig ha estat triat a través de votació popular. és el trofeu que es lliura, triat a través de votació popular, cada edició de la Copa del Món de futbol. S'entrega des de la Copa del Món 1994.
| Copa del Món | Equip |
| Estats Units 1994 | Brasil |
| França 1998 | França |
| Corea-Japó 2002 | Corea del Sud |
| Alemanya 2006 | Portugal |
| Sud-àfrica 2010 | No atorgat |

## Enllaços externs

* FIFAworldcup.com Arxivat 2007-03-29 a Wayback Machine.
* FIFA.com