OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El dia que va morir Marilyn

El dia que va morir Marilyn és una novel·la de Terenci Moix, publicada originalment el 1969. És l'obra que va consagrar el seu autor, i que el va situar com un dels novel·listes principals de la seva generació. La novel·la va ser rebuda com un manifest generacional, on es combinen la influència de la cultura de masses i el cinema en l'emergent cultura juvenil, la representació literària de la ciutat de Barcelona i el tractament de l'homosexualitat per primera vegada en la literatura catalana. El 1996 se'n va publicar una edició definitiva, revisada per l'autor i prologada per Enric Cassany.

## Argument i estructura

La novel·la narra la història de dues famílies, els Quadreny i els Llovet, el seu procés d'ascensió social des de la menestralia fins a l'alta burgesia —en el marc de la Segona República, la Guerra Civil i el franquisme—, fins a arribar a un dramàtic xoc entre pares i fills durant la mítica nevada del dia de Nadal de 1962.

## Recepció crítica

El dia que va morir Marilyn va obtenir un considerable èxit de públic i de crítica des del moment de la seva publicació. En una enquesta de crítics realitzada per la revista Serra d'Or, la novel·la va ser escollida com la millor novel·la del període 1964-1970. Segons Joan Triadú, la novel·la representa "un anhel col·lectiu i els mites de tota una edat", marcats per "el clam de la manca d'amor i l'interrogant del perquè d'una desfeta"; tanmateix, per a Triadú "la singularitat del problema dels "cadells" —l'homosexualitat— redueix en part la representativitat a benefici d'un interrogant encara més punyent sobre la naturalesa humana".

## Edicions

Terenci Moix va escriure una primera versió de la novel·la en castellà, sota el títol El desorden, que va romandre inèdita. La primera edició en català de la novel·la va ser publicada per Edicions 62 el 1969. Aquesta edició va patir la censura del règim franquista, que va suprimir un bon nombre de passatges en què Moix presenta escenes sexualment explícites o crítiques amb la religió o el franquisme. El 1996 Moix va emprendre una profunda revisió lingüística i estilística de l'obra, que també va restituir els passatges censurats.

## Referències

* ↑ Triadú, Joan. La novel·la catalana de postguerra. Edicions 62, p. 224.
* ↑ Cassany, Enric. «"Pròleg a l'edició definitiva"». A: Terenci Moix. El dia que va morir Marilyn: Edició definitiva. Edicions 62, 1996, p. vi-vii.
* ↑ Fernàndez, Josep-Anton. Another Country: Sexuality and National Identity in Catalan Gay Fiction (en anglès). Maneys for the Modern Humanities Research Association, 2000, p. 15.
# El retorn de Persèfone

El retorn de Persèfone és un quadre del pintor anglès Frederic Leighton, realitzat en 1891, que es troba en el Leeds Museums and Galleries de Leeds, Regne Unit.

## El tema

En el quadre, Leighton reflecteix el moment en el qual la deessa Deméter rep a la seva única filla (segons la Teogonia de Hesiodo), Persèfone des del inframundo. Deméter, deessa grega de l'agricultura, va buscar a la seva filla que havia estat raptada pel seu oncle Hades, enamorat de Persèfone. Aquesta havia menjat una llavor de magrana en els inferns pel que estava condemnada a romandre al territori de Hades. Deméter suplica a Zeus que l'ajudi a recuperar a la seva filla, i, segons algunes versions, Zeus i Hades acorden que passi sis mesos a l'any amb la seva mare i els altres sis al món de les tenebres.
Els autors han estat generosos en la representació del mite de Persèfone, particularment en l'episodi del seu rapte per Hades. (Rapte de Persèfone de Girardon, El rapte de Proserpina, de Bernini, etc.)

## Descripció de l'obra

Aquesta pintura, exhibida en la Royal Academy of Arts en 1891, representa a Deméter en la superfície terrestre, amb els braços oberts, exultant en rebre a la seva filla, que ascendeix de l'inframón acompanyada d'Hermes, el missatger dels déus, recognoscible pel caduceu a les seves mans.

## Referències

* ↑ Biblioteca mitológica. Alianza Editorial, 2004. ISBN 84-206-5808-1.
* ↑ VV.AA.. Técnicas y medios artísticos. Centro de Estudios Ramón Areces S. A, 2010. ISBN 978-84-9961-002-3.
* ↑ Martín, René. Diccionario de Mitología Clásica, pág. 462. Espasa Calpe, 2004. ISBN 84-670-1536-5.
# María Vázquez Pulgarín

María Vázquez Pulgarín (Còrdova, 1947 - Sóller, 2005) fou una promotora social espanyola. Tenia la titulació de disseny de moda però va enfocar la seva vida als serveis socials i al periodisme. Voluntària de la Creu Roja des de 1978, fou presidenta de la institució des del 1990 fins que va morir, amb la qual cosa es va convertir en la persona de les Illes Balears que ocupà més anys aquest càrrec.
Va formar un cos de voluntaris de la institució a la Vall i era col·laboradora habitual de l'Oficina de Drets Humans del Ministeri d'Afers Socials, on destaquen les seves funcions per facilitar l'arribada i l'estada dels refugiats bosnians que fugiren de la guerra durant el 1992. També va promoure un programa d'acollida d'infants de Txetxènia. Entre les distincions més importants per la seva labor humanitària destaca la Medalla de Plata de la Creu Roja Espanyola.
D'una rellevància semblant fou la seva vinculació al món del periodisme. Va treballar des de l'any 1979 a Última Hora, on va reflectir la desavinença política i social de Sóller. També eren freqüents les seves cròniques de Fornalutx, Deià i Valldemossa. Va col·laborar activament amb la revista Brisas, així com amb Última Hora Radio, Antena 3 Balears, TVE Balears i M7. També va dirigir el grup solleric Agrupació de teatre Nova Terra, que tradicionalment organitzava l'Adoració dels tres Reis d'Orient de Llorenç Moyà, a l'església de l'hospital del municipi.
La seva tasca social, periodística i cultural fou reconeguda amb el premi Reconeixement de Mèrits, atorgat per l'Associació Sollerica de Cultura Popular. El 2006 va rebre a títol pòstum el Premi Ramon Llull.
# María Victoria González Laguillo

María Victoria González Laguillo, coneguda com a Mariví González, (Ciutat de Mèxic, Mèxic 1961) és una jugadora d'hoquei sobre herba espanyola, ja retirada, guanyadora d'una medalla olímpica d'or.

## Carrera esportiva

Membre del Club de Campo de la Villa de Madrid va participar, als 30 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la competició femenina d'hoquei sobre herba. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) aconseguí guanyar un diploma olímpic en finalitzar vuitena.

## Referències

* ↑ «Comité Olímpico Español», 03-03-2016. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 gener 2024].
* ↑ «Olympedia – Mariví González». [Consulta: 21 gener 2024].
# Don Dracula

Don Dracula (ドン・ドラキュラ, Don Dorakyura) és un manga de caràcter còmic fet per Osamu Tezuka i publicat a la revista Weekly Shōnen Champion el 1979. Originalment, en japonès constava de dos volums.

## Argument

Havent viscut força anys a Transsilvània, el comte Dràcula es muda al Japó. Ell, la seva filla Chocola, i el fidel criat Igor continuen a viure al castell, ara dins del barri de Tòquio de Nerima.
Mentre la Chocola fa classes nocturnes a l'Escola Matsutani, Dràcula està desesperat per beure la sang de belles dones vérgens; un àpat d'acord amb la seva condició de vampir. Això no obstant, cada nit que Dràcula surt a cercar-ne al final s'involucra en algun esvalot, cosa que el fa provocar conflictes als locals. Com que ningú al Japó creu en l'existència dels vampirs, la seva sola presència genera controvèrsia entre els residents del municipi.
A la comèdia de com l'orgullós vampir s'acostuma a viure al Japó també hi intervé el professor Hellsing, nèmesi de Dràcula de més d'una dècada. Ha vingut al Japó a exterminar-lo, però té el tràgic defecte de patir hemorroides. En afegiment, Dràcula també és perseguit per la Blonda, la primera dona de qui va poder beure sang en haver arribat al país. Atès que la cara de la Blonda és un espantall, Dràcula no vol ni acostar-s'hi.
Publicat alhora i en la mateixa revista que Black Jack, Tezuka va comentar-ne que crear les pallassades del pobre vampir va ser molt agradable per a ell.

## Personatges

* Comte Dràcula
* Chocola
* Nobuhiko Ōbayashi
* Abraham van Helsing
* Carmilla
* Igor
* Blonda Gray
* Inspector de policia Murai

## Adaptació a l'anime

En deriva una sèrie de televisió en format d'anime que Tezuka Productions va posar en marxa el 1982, dirigida per Masamune Ochiai i amb les veus de Kenji Utsumi com a Don Dràcula i Saeko Shimazu com a Chocola. L'anime es va emetre entre el 5 d'abril i el 26 d'abril del 1982, però atesa la bancarrota de la companyia solament se'n van produir 8 episodis i només 4 d'aquests van ser difosos. Els 4 "perduts" es van recuperar quan es va doblar la sèrie per a reproduir-la a altres territoris, i actualment es pot veure la sèrie completa a la plataforma Viki.

## Vegeu també

* Osamu Tezuka

## Referències

* ↑ Vaca, S. «El manga Don Dracula de Osamu Tezuka será obra de teatro en abril» (en castellà). Crunchyroll, 18-02-2015. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ «Don Dracula vo» (en francès). Manga News. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ «ドン・ドラキュラ» (en japonès). allcinema. Stingray. [Consulta: 4 juliol 2014].
* ↑ Ressler, Karen. «Osamu Tezuka's Don Dracula Gets Stage Play» (en anglès). Anime News Network, 16-02-2015. [Consulta: 7 maig 2022].

## Enllaços externs

* "Don Dracula" manga page at TezukaOsamu@World
* "Don Dracula" manga publications page at TezukaOsamu@World
* "Don Dracula" anime page at TezukaOsamu@World
* Don Dracula (manga) a l'Enciclopèdia d'Anime News Network (anglès)
# Elisa Rigaudo

Elisa Rigaudo (Cuneo, 17 de juny de 1980) és una atleta italiana, medallista olímpica, especialitzada en marxa atlètica.
L'any 2008 va acudir als Jocs Olímpics de Pequín i hi guanyà la medalla de bronze en els 20 km. La marca assolida en aquesta competició és la que avui dia té com a millor marca personal en 20 km marxa, 1h:27:12.
El 2011 va aconseguir de nou una medalla de bronze, en aquesta ocasió en el Campionat Mundial de Daegu 2011. Inicialment havia obtingut el 4t lloc però l'atleta russa Olga Kanískina, guanyadora de la prova, va ser desqualificada el 24 de març de 2016 pel TAS, acusada de dopatge. La IAAF va anunciar que les medalles serien redistribuïdes en totes les competicions sota el seu control, motiu pel qual Rigaudo va passar del lloc 4t al 3r.
Va participar en els Jocs Olímpics dues vegades més. La primera va ser a Atenes 2004, en els quals va quedar en sisena posició. L'última ocasió va ser en els Jocs de Londres 2012, on va acabar en setè lloc.

## Referències

* 1 2 «European Athletics - Athlete: Elisa Rigaudo» (en anglès). [Consulta: 26 abril 2020].
* 1 2 3 IAAF. «The XXIX Olympic Games > 20 Kilometres Race Walk - women» (en anglès). [Consulta: 12 setembre 2014].
* ↑ Sports-Reference. «Athletics at the 2008 Beijing Summer Games: Women's 20 kilometres Walk» (en anglès). Arxivat de l'original el 2012-11-10. [Consulta: 12 setembre 2014].
* ↑ COI. «Elisa Rigaudo - Medal details» (en anglès). [Consulta: 12 setembre 2014].
* ↑ Sports-Reference. «Elisa Rigaudo» (en anglès). Arxivat de l'original el 2015-09-30. [Consulta: 12 setembre 2014].
* ↑ IAAF. «13th IAAF World Championships in Athletics > 20 Kilometres Race Walk - women» (en anglès). [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ «El TAS despulla a l'atletisme rus de deu medalles olímpiques i mundials». [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ «IAAF statement concerning CAS decisions: six Russian athletes». [Consulta: 24 març 2016].
* ↑ Sports-Reference. «Athletics at the 2004 Athina Summer Games: Women's 20 quilometris Walk» (en anglès). Arxivat de l'original el 2009-03-28. [Consulta: 12 setembre 2014].
* ↑ Sports-Reference. «Athletics at the 2012 London Summer Games: Women's 20 kilometres Walk» (en anglès). Arxivat de l'original el 2012-11-10. [Consulta: 12 setembre 2014].

## Enllaços externs

* Perfil IAAF - Elisa Rigaudo.
* Perfil EA - Elisa Rigaudo.
* Página personal de Elisa Rigaudo. Arxivat 2013-01-11 a Wayback Machine.
# Meridian (Nova York)

Meridian és una població dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 350 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Meridian tenia 350 habitants, 118 habitatges, i 90 famílies. La densitat de població era de 195,8 habitants/km².
Dels 118 habitatges en un 38,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61% hi vivien parelles casades, en un 10,2% dones solteres, i en un 22,9% no eren unitats familiars. En el 17,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,97 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,34.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,4% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 29,1% entre 25 i 44, un 19,1% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.250 $ i la renda mediana per família de 48.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.313 $ mentre que les dones 25.125 $. La renda per capita de la població era de 15.567 $. Entorn del 5,5% de les famílies i el 9,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Meridian». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Meridian». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Mesclum

El mesclum és una barreja de brots i de fulles, d'almenys cinc varietats diferents, de plantes de l'hort que es consumeixen en amanida (lletuga, herba dels canonges, ruca, xicoira, radicchio, escarola, enciam escaroler).

## Històric

El mesclun va ser inventat per monjos del monestir de Cimiez (els pares franciscans) de Niça.
Sembraven a eixam una barreja de granes, lo mesclum. El costum era d'oferir als pobres els plants que ells desdoblaven i que emportaven a una esportola (canastra amb ansa, de vim en forma de capelina capgirada).
El 10 de juliol de 1924, a París, Philippe Tiranty i Paul Gordeaux, reunits amb nombrosos amics al Porc d'Or (un cèlebre restaurant de La Villette), van decidir de crear el Foyer (la llar) de les Amitiés niçoises, i de dir-ne Lo mesclum. Per aquests humoristes i humanistes, aquesta expressió significava la vertadera convivència.
Gordeaux, sempre llest a retre servei als seus compatriotes (o estrangers, com Marcel Pagnol de Marsella), en dificultat a la capital francesa, era sobrenomenat el Cònsol de Niça a París (Arxius de Nice-Matin).
En aquesta època, el mot mesclum era desconegut del públic. Calia ser niçard per a saber que temps era temps els monjos de Cimiez donaven aquest nom a una barreja (mesclum, en occità) d'amanides de sentors diverses, les unes suaus, les altres amargues, provinents de l'hort monàstic. El conjunt era d'un gust exquisit que el feia preat pels gurmets. Avui, l'amanida de mesclum figura al menú dels restaurants gastronòmics francesos.

## Preparació

Es prepara, sigui amb assenyaladament lletuga, herba dels canonges, de la ruca, xicoreia, radicchio, escarola, enciam escaroler dit trocadero o francès, a les quals es pot afegir del pixallits, brots d'espinac, de verdolaga i plantes aromàtiques. La barreja d'amanides ha de comportar un mínim de cinc varietats per a tenir a la denominació. L'avantatge del mesclum a l'hort, és que se sembra en una erola i els brots frescos es van tallant a mesura que tornen a créixer, donant així una collita sempre renovada.
Aquesta barreja, lleugerament amarga, es pot servir simplement regada d'uraig d'oli d'oliva, però també perfumat amb fines herbes i all.

## Acord plat / vi

Tradicionalment, s'aconsell d'acompanyar aquesta amanida o d'un vi rosat (tavel (AOC), de Gigondèç (AOC) o Costers de Provença (AOC), sigui d'un vi blanc de Castèunòu de Papa (AOC) o un vi de pays d'Oc Sauvinhon, o bé d'un vi negre tal com calvi (AOC) on arbois (AOC).

## Notes i referències

* ↑ Juilliard Éditeur. La Cuisine du Comté de Nice, 1972, p. 216.
* ↑ Article journal Cannes-Nice-Midi : Galerie des Portraits (Niça), Carlos d'Aguila, 19 maig 1966.
* ↑ Accord mets / vin sur le site Platsnetvins Arxivat 2011-06-09 a Wayback Machine. taper Mesclun.

## Vegeu també

* Gastronomia d'Occitània
* Cruatge
# Eleccions legislatives estonianes de 2015

Les eleccions legislatives estonianes del 2015 es van celebrar a Estònia l'1 de març de 2015. La votació anticipada es va celebrar entre el 19 i el 25 de febrer, amb una participació del 33%. El Partit Reformista va continuar sent el més nombrós en el Riigikogu, amb 30 dels 101 escons. El seu líder, Taavi Rõivas, va continuar sent primer ministre. Els 101 diputats elegits d'aquesta 13a legislatura es van reunir al castell de Toompea, a Tallinn, deu dies després de les eleccions.

## Referències

* ↑ Record number of e-votes given in ongoing elections ERR, 26 February 2015
# Emirat de Gumel

Gumel, també escrit com Gummel, és una ciutat (vegeu Gumel) i un emirat tradicional, a l'estat de Jigawa, al nord de Nigèria. L'emirat tenia una superfície de 2854 km² i limitava al nord amb Níger, a l'est amb Hadeija, al sud amb Katagum i a l'oest amb Kano i Katsina. La població a començament de segle era de 18.000 persones de les ètnies kanuri, mangawa, kanawa i filane. Sota administració britànica es dividia en quatre districtes; una cinquena part estava cultivada però el terre és en general pobre i pateix de manca d'aigua.
L'emirat va ser fundat al voltant de 1750 per Dan Juma de la ciutat de Kano (a 121 quilòmetres al sud-oest) i els seus seguidors de la tribu Manga (mangawa). Poc després de la seva mort el 1754, va esdevenir un estat tributari del regne de Bornu. L'emirat va sobreviure als atacs de la gihad fulani de Usman Dan Fodio (la "guerra santa" fulani) a la primera dècada del segle xix i mai es va convertir en part de l'imperi fulani de Sokoto. El 1845 la capital de Gumel va ser traslladada des de Tumbi (30 km al nord, avui en l'actual Níger) a l'actual lloc. Les guerres amb els propers estats de Hadejia, Kano i Zinder (Damagaram) van afectar l'emirat des de 1828; la guerra amb Hadeija va continuar fins que l'emir de Gumel, Abdullahi, va morir en batalla el 1872. Incursions per la captura d'esclaus cap al final de segle procedents de Damagaram (Zinder), van despoblar Gumel. L'emir Ahmadu es va sotmetre als britànics el 1903, i l'emirat de Gumel es va incorporar a la província de Kano dins el protectorat de Nigèria del Nord. El 1915 l'emir Ahmadu fou deposat perquè per sobre de les quatre dones que se li permetien tenia també 66 concubines. Amb la independència va formar part de la regió septentrional; el 1976 va passar a formar part de l'estat de Kano, i des de 1991 forma part de l'estat de Jigawa.

## Emirs de Gumel

* 1749 - 1754 Dan Juma I dan Musa
* 1754 - 1760 Adamu Karro dan Digadiga Karro (+ 1760)
* 1760 - 1777 Dan Juma II dan Digadiga Karro
* 1777 - 1804 Maikota dan Adam Karro (+ 1804)
* 1804 - 1811 Kalgo dan Maikota (+ 1811)
* 1811 - 1828 Dan Auwa dan Maikota (+ 1828)
* 1828 - 1851 Muhamman Dan Tanoma dan Maikota (+ 1851)
* 1851 - 1853 Ceri dan Muhamman Dan Tanoma (1st time)
* 1853 - 1855 Muhamman Atu dan Dan Auwa
* 1855 - 1861 Ceri dan Muhamman Dan Tanoma (2nd time)
* 1861 - 1872 Abd Allahi dan Muhamman Dan Tanoma (+ 1872)
* 1872 - 1896 Abu Bakar dan Muhamman Dan Tanoma (+ 1896)
* 1896 - 1915 Ahmadu dan Abi Bakar
* 1915 - 1944 Muhamman na Kota dan Ahmadu (+ 1944)
* 1944 - 1981 Maina Muhammad Sani II dan Muhamman na Kota (+ 1912)
* 1981 - Ahmad Muhammad Sani II dan Maina Muhammad Sani II

## Referències

* The Britannica Concise Encyclopedia
* Notes on the Tribes, Provinces, Emirates and States of the Northern Provinces of Nigeria, per O. Temple
# Els Pregons Grans

Els Pregons Grans, també coneguda per els Peregons Grans, és una platja del terme municipal de Campos, a Mallorca. És similar a es Pregons Petits, té una llargàda de 200 metres, una amplada de 20 metres i una forma semicircular, formant una petit badia. Està situada entre es Trenc i es Pregons Petits. El sortint de la punta des Peregons separa aquesta última platja dels Pregons Grans. Molt a prop s'hi troba l'illa Gavina, principal illa del terme on s'hi troba una cova funerària de l'època pretalaiòtica.
Aquesta platja té un entorn verge sense que la intervenció humana hagi fet efecte. Terra endins també consta d'un sistema dunar poblat de pins blancs i savines comunes. Aquest trets fan que aquesta zona costanera hagi estat inclosa dins del Parc Natural Maritimoterrestre es Trenc - Salobrar de Campos.
L'ancoratge sobre el seu fons de sorra no és perillós, ja que el calat és de cinc metres de profunditat a 250 metres de la costa. Tanmateix no es recomanable acostar-se a la costa quan bufen vents de ponent o mestral.
L'accés terrestre als Pregons Grans només és possible fer-lo a peu. Existeix un camí que bordeja tota la costa des de la Colònia de Sant Jordi (Ses Salines), situat a 600 metres o des d'es Trenc (Campos). Aquests condicionants fan que aquesta platja tingui una afluència de banyistes no molt elevada. També s'hi pot practicar el nudisme.

## Referències

* 1 2 3 4 «Es Pregons Grans». Govern de les Illes Balears. Conselleria de Turisme. Arxivat de l'Platgesdebalears.com original el 2018-09-30. [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ Abraham Vidal, Sebastià. «Nomenclàtor Toponímic de les Illes Balears: Campos». IEC. [Consulta: 30 setembre 2018].
* 1 2 Jordi Carol; Carmen Muñoz. El litoral de Mallorca (en castellà). 1a.. Barcelona: GeoPlaneta, 2001, p. 51. ISBN 84-08-03939-3.
* ↑ «Indrets d'interès historicoartístic, cultural i natural de Campos». Ajuntament de Campos. Arxivat de l'original el 2021-10-18. [Consulta: 27 setembre 2018].
* ↑ «Parc Natural Maritimoterrestre es Trenc - Salobrar de Campos». Govern de les Illes Balears. [Consulta: 27 setembre 2018].
# Matías Emanuel Lequi

Matías Lequi (Rosario, 13 de maig de 1981) és un futbolista argentí, que ocupa la posició de central.
Ha militat en el River Plate al seu país, així com a l'Atlètic de Madrid i Celta de Vigo a la competició espanyola, el SS Lazio a la italiana i l'Iraklis a la grega.
# Empaquetament d’esferes en una esfera

L'empaquetament d’esferes en una esfera és un problema d’empaquetament tridimensional amb l’objectiu d’empaquetar un determinat nombre d'esferes iguals dins d’una esfera unitat. És l'equivalent tridimensional del problema bidimensional d'empaquetament de cercles en un cercle.
| Nombre d'esferes unitàries interiors | Radi màxim de les esferes interiors | Densitat d'empaquetament | Optimització |
| 1 | $1$ ≈ 1,0000 | 1 | Trivialment òptim. |
| 2 | ${\dfrac {1}{2}}$ ≈ 0,5000 | 0.25 | Trivialment òptim. |
| 3 | $2{\sqrt {3}}-3$ ≈ 0,4641... | 0.29988... | Trivialment òptim. |
| 4 | ${\sqrt {6}}-2$ ≈ 0,4494... | 0.36326... | Resultat òptim. |
| 5 | ${\sqrt {2}}-1$ ≈ 0,4142... | 0.35533... | Resultat òptim. |
| 6 | ${\sqrt {2}}-1$ ≈ 0,4142... | 0.42640... | Resultat òptim. |
| 7 | 0,3859... | 0.40231... | Resultat òptim. |
| 8 | 0,3780... | 0.43217... | Resultat òptim. |
| 9 | 0,3660... | 0.44134... | Resultat òptim. |
| 10 | 0,3530... | 0.44005... | Resultat òptim. |
| 11 | ${\dfrac {{\sqrt {5}}-3}{2}}+{\sqrt {5-2{\sqrt {5}}}}$ ≈ 0,3445... | 0.45003... | Resultat òptim. |
| 12 | ${\dfrac {{\sqrt {5}}-3}{2}}+{\sqrt {5-2{\sqrt {5}}}}$ ≈ 0,3445... | 0.49095... | Resultat òptim. |

## Referències

* ↑ Pfoertner, Hugo. «Densest Packings of n Equal Spheres in a Sphere of Radius 1. Largest Possible Radi» (en anglès), 02-02-2008. Arxivat de l'original el 2012-03-30. [Consulta: 10 març 2020].

## Bibliografia

* Huang, WenQi; Yu, Liang. Serial Symmetrical Relocation Algorithm for the Equal Sphere Packing Problem (en anglès), 2012.
* Gensane, T. «Dense packings of equal spheres in a larger sphere». Les Cahiers du LMPA J. Liouville, 188, 2003.

## Vegeu també

* Empaquetament d'esferes
* Empaquetament de l'esfera d'Apol·loni