OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hypselecara coryphaenoides

Hypselecara coryphaenoides és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16 cm de longitud total.

## Hàbitat

És una espècie de clima tropical entre 22 °C-30 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones (rius Negro, Trombetas, Tapajós, Maués i Uatumã), afluents del curs superior del riu Orinoco i conca del riu Aguaro.

## Referències

* 1 2 3 «Hypselecara coryphaenoides» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* ↑ Stawikowski, R. i U. Werner, 1998. Die Buntbarsche Amerikas, Band 1. Verlag Eugen Ulmer, Stuttgart, Alemanya, 540 p.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Fish collection database of the National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Riehl, R. i H.A. Baensch, 1996. Aquarien Atlas, Band 1. 10a. edició. Mergus Verlag GmBH, Melle, Alemanya. 992 p.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Publi Fonteu

* Per a altres significats, vegeu «Publi Fonteu Capitó».
Publi Fonteu (en llatí Publius Fonteius) va ser un jove romà d'una obscura família, probablement la gens Fonteia, que va ser escollit com a pare adoptiu per Publi Clodi Pulcre quan va necessitar ser adoptat per un plebeu per poder accedir al càrrec de tribú de la plebs l'any 60 aC, abandonant la gens Clàudia, que era patrícia. Tot el procedimnt va ser absurd i il·legal. Fonteu estava casat i tenia tres fills i tenia poc més de 20 anys, mentre que Clodi Pulcre en tenia 35, però finalment l'adopció es va formalitzar. El primer acte del nou pare va ser emancipar al seu fill.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 180.
# Carme Gandia Garriga

Carme Gandia Garriga (Barcelona 1923 - Olot 2001) va ser una pintora realista catalana. De formació autodidacta, és un dels pocs testimonis femenins de l'escola de paisatge d'Olot, a la comarca La Garrotxa, zona en la qual exposaria més de deu vegades i en la qual residiria des de 1986 fins a la seva mort. La seva especialitat eren paisatges de Girona i marines de la Costa Brava o de Barcelona. Encara que també era admiradora dels mestres de la pintura i especialment de Francisco de Goya, sord igual que ella. Carme realitzaria en la seva joventut reproduccions de quadres com La Vicaria, de Marià Fortuny. En els anys vuitanta, després d'un llarg període sense pintar, va realitzar exposicions en galeries de Barcelona com la Sala Jaimes del Passeig de Gracia, comptant amb el reconeixement d'alguns crítics de l'època com Lina Font, la primera crítica d'art de Catalunya, que van destacar la sensibilitat de la pintora i l'emoció que transmetia la seva obra.
A pesar que molts dels quadres no es van catalogar en vida de l'artista, el pintor Miquel Cazaña Llagostera, net de la mateixa, ha catalogat més de 200 obres arran de contactar amb els antics clients de Carme o amb els seus descendents.

## Referències

* ↑ «Recullen el llegat de Carme Gandía, pintora que va viure molts anys a la Vall d'en Bas». Ràdio Olot. [Consulta: 16 novembre 2015].
* ↑ «Descobrint la pintora Carme Gandía, insòlit testimoni femení de l'escola de paisatge d'Olot». elgarrotxi.cat. Arxivat de l'original el 2015-12-25. [Consulta: 12 novembre 2015].
* ↑ «Reivindiquen el llegat de la paisatgista Carme Gandía». El Punt Avui. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Carme Fiol i Costa

Carme Fiol i Costa (Barcelona, 17 d'octubre de 1956) és una arquitecta, paisatgista i dissenyadora catalana.
Graduada en Arquitectura per l'ETSAB l'any 1981 i màster d'Arquitectura i Disseny d'Edificis a la Universitat de Colúmbia de Nova York l'any 1986. El 2007 va obtenir el títol de Doctora Europea per la Universitat Politècnica de Catalunya.
De 1993 a 2002 va ser professora de Departament d'Urbanisme i Ordenació del Territori de l'ETSAB. El 1997 va ser nomenada membre del jurat del Concurs Impératrice de la Fondation Roi Baudouin de Brussel·les. També ha estat professora a la Facoltà di Architettura de la Universitat de Càller, Itàlia.
Des de 1982 treballa conjuntament amb el seu marit, Andreu Arriola. Sota la firma Arriola-Fiol, entre 1981 i 1988 van treballar al Departament de Projectes Urbans de l'Ajuntament de Barcelona, on van realitzar diferents parcs públics, com el de l'Estació del Nord —en col·laboració amb l'escultora Beverly Pepper— i el Central de Nou Barris. El 1990 van rebre el Premi Prince of Wales de la Universitat Harvard.

## Referències

* ↑ Cera, Laura. «Carme Fiol: “El curtterminisme fa malbé alguns paisatges”», 23-10-2023. [Consulta: 29 octubre 2023].
* 1 2 «Arriola & Fiol, arquitectes» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-12-12. [Consulta: 23 setembre 2014].
* ↑ «Arriola & Fiol. Profile» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-08-20. [Consulta: 23 setembre 2014].
* ↑ «Biografías. Arriola-Fiol» (en castellà). Scalae. Agencia Documental de Arquitectura, 30-06-2012. Arxivat de l'original el 2021-02-05. [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ «Andreu Arriola».
# James Whitbread Lee Glaisher

James Whitbread Lee Glaisher (1848-1928) va ser un matemàtic anglès professor de la universitat de Cambridge.

## Vida i Obra

Fill de l'astrònom, matemàtic i meteoròleg James Glaisher, va fer els estudis secundaris al Saint Paul's School de Londres. El 1867 va ingressar al Trinity College de la universitat de Cambridge on es va graduar el 1871 com segon wrangler. El mateix any de la seva graduació, va ser escollit fellow del Trinity College, càrrec que va mantenir fins al 1901.
Va ser membre de la Royal Astronomical Society des de 1881 (de la qual en va ser president en diferents ocasions), de la London Mathematical Society (que també va presidir en diferents moments). de la British Association for the Advancement of Science (en la que va formar part del comitè de taules matemàtiques des del 1872) i de la Royal Society des del 1875.
Durant més de quaranta anys va ser el editor de les revistes Messenger of Mathematics i The Quarterly Journal of Pure and Applied Mathematics.
Malgrat que va publicar més de quatre-cents articles científics, no va publicar mai cap llibre. En els anys 1880's tenia dos llibres pràcticament acabats (sobre funcions el·líptiques i sobre la funció zeta), però no els va arribar a publicar en espera de millorar-los.
A part de la seva activitat acadèmica en el món de les matemàtiques, Glaisher va ser un col·leccionista compulsiu de ceràmica. En morir, el catàleg de la seva col·lecció, tot i que incomplet, ocupava quaranta volums manuscrits. La col·lecció es troba avui en dia al Fitzwilliam Museum de Cambridge. La seva gran col·lecció de llibres es troba a la biblioteca universitària.

## Referències

* ↑ Hunt, 1996, p. 747.
* ↑ Els wranglers eren els estudiants que obtenien les millors notes en els exàmens de matemàtiques de la universitat.
* ↑ Garfinkle, 2007, p. 425.
* ↑ Hunt, 1996, p. 751.
* ↑ Hunt, 1996, p. 752.
* ↑ Roy, 2017, p. 387.
* ↑ Hunt, 1996, p. 752-753.
* ↑ Poole, 1994, p. 1 i ss..
* ↑ Hunt, 1996, p. 754.

## Bibliografia

* Garfinkle, Robert A. «Glaisher, James Whitbread Lee». A: Thomas Hockey (ed.). Biographical Encyclopedia of Astronomers (en anglès). Springer, 2007, p. 424-425. ISBN 978-0-387-31022-0.
* Hunt, John.L. «J. W. L. Glaisher, FRS, ScD (1848-1928)» (en anglès). Quarterly Journal of the Royal Astronomical Society, Vol. 37, 1996, pàg. 743-757. ISSN: 0035-8738.
* Poole, J. «James Whitbread Lee Glaisher ScD FRS (1848-1928) a Cambridge mathmetician and collector» (en anglès). ECC Transactions. English Ceramic Circle, Vol. 15, Num. 2, 1994.
* Roy, Ranjan. Elliptic and Modular Functions (en anglès). Cambridge University Press, 2017. ISBN 978-1-107-15938-9.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «James Whitbread Lee Glaisher» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Jones, Phillip S. «Glaisher, James Whitbread Lee». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 10 gener 2018]. (anglès)
* Housman, A.E. «James Whitbread Lee Glaisher, FRS». Trinity College Chapel. [Consulta: 13 gener 2018]. (anglès)
# Jazz Magazine

La revista Jazz Magazine, també coneguda com el “órgano oficial del Hot Club de Barcelona” era una publicació de caràcter mensual i bimensual que seguia l'actualitat de la sala de jazz de la Ciutat Comtal, així com els principals artistes de jazz a nivell mundial. Comptava amb el visat de censura governamental.

## Història

El naixement de Jazz Magazine té el seu origen en la fusió de les revistes Música viva i Mundo musical i el seu centre d'operacions, tant administratiu com periodístic, estava situat a l'antic carrer Cortes. Com a curiositat, cal destacar que malgrat tractar-se d'una revista mensual només es podia adquirir entre el dia 20 i el dia 25 de cada mes. El seu preu aleshores era d'una pesseta. Gràcies a l'acceptació anterior d'aquestes dues, les edicions de Jazz Magazine arribaven a l'Amèrica llatina i a Portugal, entre d'altres. El primer número es va publicar a l'agost del 1935 i l'últim al juny del 1936, data en la qual van haver de parar les rotatives a causa de l'inici de la Guerra Civil espanyola. Existeix una edició digital completa dels 8 números a l'Arxiu de Revistes Catalanes Antigues. Els originals estan al dipòsit de l'Ateneu Barcelonès. Els redactors en van ser: Pedro Andreu, Emilio de León, That Mouse, Santiago Sató, Antonio Tendes, P. Colomina, Charles Delaunay, José Ribalta, José Olivella, Juan Aragonés, Henk Nielsen Jr., Fausto del Cerro i Jacques Bureau.

## Continguts

Dintre dels continguts de Jazz Magazine es podia trobar un ampli ventall de possibilitats. Existien articles de gran valor sobre composició i instrumentació moderna, sobre tècnica instrumentista i sobre interpretació, notícies del món del jazz, cròniques dels esdeveniments que tenien lloc al Hot Club de Barcelona, crítica dels millors discs del mercat, cròniques de ràdio. També hi destacava de manera notable la publicitat, ja que s'hi publicaven molts anuncis, la majoria de compositors que presentaven les seves partitures, encara que també s'hi oferien luthiers i orquestres.

## Relació amb el Hot Club de Barcelona

El Hot Club de Barcelona, que va ser creat el maig 1935, tenia una activitat frenètica i extensa. Per aquest motiu, es van moltes filials que durant el 1935 van aparèixer per tot Catalunya (Badalona, Calella, Figueres, Granollers, Manresa, Mataró, Rubí, Sabadell, Terrassa, Vic, Vilafranca...). Amb la voluntat de propagar el jazz s'organitzaven disco fòrums, concerts, conferències, projeccions de cinema, programes de ràdio i festivals de jazz. L'empenta del jazz a l'àrea de Barcelona va arribar fins a València, on aquells anys es va crear un Hot Club. Per tant, veient la magnitud que va assolir el Hot Club no és d'estranyar que necessités un mitjà per donar a conèixer la seva activitat, i el que és més important, la seva passió.

## Referències bibliogràfiques

* http://www.bnc.cat/digital/arca/index.html (ARCA)
* http://ccuc.cbuc.cat/record=b1028896~S23*cat (CCUC)
* http://www.vilaweb.cat/noticia/3861731/20110317/noticia.html (VILAWEB)

## Referències

* ↑ 1953-, Pujol Baulenas, Jordi,. Jazz en Barcelona, 1920-1965. 1. ed. Barcelona: Almendra Music, 2005. ISBN 8492388439.
# Casa Vicenç Ferrer Bataller

La Casa Vicenç Ferrer Bataller és una obra eclèctica de Begur (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta en "L" de PB i pis pel costat del carrer i d'una planta més pel costat del jardí (soterrani). La façana del carrer se separa per formar un petit entrant que es tanca per mur on es potencia l'entrada per una porta de forja. Aquest pati dona lloc a la porta d'accés i a 2 finestres compostes simètricament (són de llinda planera) i que es repeteixen a la planta pis, però transformant-se en portes d'un balcó en forma d'"U" i que arriba fons el nivell del carrer (la barana és de forja). Aquesta façana es clou amb un ràfec aguantat per mènsules i barana de balustres amb un gran escut central. Tota la façana està decorada amb motius florals geomètrics. Les façanes laterals fan de mitgeres. La façana posterior dona a uns horts-jardins. Al carrer del jardí hi ha un desnivell que guanya la casa en una planta. La façana és totalment llisa i composta amb 3 obertures de balcó per planta i simètricament disposades. A la PB sobresurt un balcó continu que connecta amb la galeria, adossada a la part dreta i que forma l'"L". Aquest balcó forma un porxo en arcs, que s'uneixen amb els de la galeria, en planta soterrani. La galeria és de dues plantes i està orientada a oest. Té 5 arcuacions a cada planta d'arcs carpanells que s'uneixen a les columnes cilíndriques per uns capitells florals. En el primer pis s'uneix al balcó de la casa i la barana és de balustres. El tester de la galeria té una finestra de llinda planera. La galeria es clou amb un terrat planer i que dona lloc a una terrassa per la casa. Té barana de balustres. Els fusts de la galeria estan pintats de color blau. La façana està arrebossada formant esgrafiats de pedres. El teulat és de teula àrab i a dues aigües. El jardí dona al Camí de Mar i té escala per desnivell.

## Història

Segons el portal de forja: V.F.B (inicials) i data, "1887".
Segons data de primer pis (damunt del balcó), "1892".
Casa feta després de la tornada de Cuba.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Vicenç Ferrer Bataller». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 juny 2020].
# Casa Vicenç Llorca

La Casa Vicenç Llorca és un antic edifici del municipi de la Garriga (Vallès Oriental) que formava part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar aïllat. Consta de soterrani, planta baixa i golfes. Les obertures estan encerclades amb llindes amb vessant d'aigua i motius florals. Faixa perimetral a la planta baixa, cantonades encerclades a manera de pilastres. Les obertures de la planta baixa formen una arcuació limitada per una faixa perimetral al damunt de la qual hi ha una pesada cornisa a manera de coronament suportada per cartel·les.

## Referències

* ↑ «Casa Vicenç Llorca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Carl Neumann

Carl Gottfried Neumann (1832-1925) va ser un matemàtic alemany.

## Vida i Obra

El seu pare era el físic Franz Ernst Neumann i la seva mare era cunyada del matemàtic Friedrich Bessel. Va fer els seus estudis a Königsberg, on va establir relacions d'amistat amb els seus professors universitaris, Richelot i Hesse. Després de obtenir el doctorat el 1855, va llegir la seva tesi d'habilitació a la universitat de Halle el 1858, sota la supervisió d'Eduard Heine.
A continuació va estar fent de professor ajudant a les universitats de Halle (1858-1863), Basilea (1863-1865) i Tubinga (1865-1868). El 1869 va ser nomenat catedràtic de la universitat de Leipzig, substituint el difunt Moebius. La resta de la seva carrera acadèmica serà en aquesta universitat de la que es va retirar el 1911.
El 1864 es va casar amb Hermine Mathilde Elise Klose, qui va morir el 1875 sense haver tingut descendència.
Des de 1869, Neumann va ser fundador i editor (juntament amb Alfred Clebsch) de la prestigiosa revista Mathematische Annalen, que encara es publica avui en dia.
La seva lliçó inaugural a la universitat de Leipzig el 1869, va ser tota una declaració de principis, en la que establia la necessitat d'axiomatització de la física, de tal forma que les matemàtiques permetin el desenvolupament d'una teoria.
Tot i dedicar gairebé tota la seva recerca a la física matemàtica, Neumann no va entrar mai en les discussions dels principis sinó que només va estar interessat en el seu vessant matemàtic, deixant als físics l'experimentació. Els seus treballs més importants van ser en electrodinàmica, fent ús del concepte de potencial.

## Referències

* ↑ Kolak, 2007, p. 1557.
* ↑ Disalle, 1993, p. 346-347.
* ↑ Kolak, 2007, p. 1558.
* ↑ Schlote, 2013, p. 126-127.
* ↑ Jungnickel i McCormmach, 1986, p. 181.
* ↑ Jungnickel i McCormmach, 1986, p. 182.

## Bibliografia

* Disalle, Robert «Carl Gottfried Neumann» (en (anglès)). Science in Context, Vol. 6, Num. 1, 1993, pàg. 345-353. ISSN: 0269-8897.
* Jungnickel, Christa; McCormmach, Russell. Intellectual Mastery of Nature (en (anglès)). University of Chicaho Press, 1986. ISBN 0-226-41581-3.
* Kolak, Daniel. «Neumann, Carl Gottfried». A: Thomas Hockey (ed.). Biographical Encyclopedia of Astronomers (en (anglès)). Springer, 2007, p. 1557-1558. ISBN 978-0-387-31022-0.
* Schlote, Karl Heinz. «The Emergence of Mathematical Physics at the University of Leipzig». A: Evelyne Barbin, Raffaele Pisano (eds.). The Dialectic Relation Between Physics and Mathematics in the XIXth Century (en (anglès)). Springer, 2013, p. 121-137. ISBN 978-94-007-5379-2.

## Vegeu també

* Polinomi de Neumann

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Carl Neumann» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Wussing, H. «Neumann, Carl Gottfried». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 27 maig 2017].
# Protocristal·lí

Una fase protocristal·lina és una fase que es produeix durant el creixement d'un cristall que evoluciona cap a una forma microcristal·lina. Normalment, aquest terme està associat amb pel·lícules de silici en aplicacions òptiques, com ara cel·les solars.

## Aplicacions
### Cèl·lules solars de silici

El silici amorf (a-Si) és un popular material de cèl·lula solar a causa del seu baix cost i facilitat de producció. A causa de l'estructura desordenada, la seva absorció s'estén a les energies per sota del buit de la banda donant lloc a una resposta espectral de gran abast; Tanmateix, té una eficiència de cel·la solar relativament baixa. El silici protocristal·lí també té una absorció relativament baixa propera a la bretxa de la banda a causa de la seva estructura cristal·lina més ordenada. D'aquesta manera, el silici protocristal·lí i amorf es pot combinar en una cèl·lula solar tàndem, on la capa superior del silici protocristal·lí prima absorbeix la llum de longitud d'ona curta mentre que les longituds d'ona més llargues són absorbides pel substrat subjacent a-Si.

## Enllaços externs

* Low temperature deposition of thin-film silicon for solar cells on plastic sheeting.
# JetBlue

jetBlue, nom comercial de JetBlue Airways Corporation, és una aerolínia estatunidenca de baix cost. La companyia té les oficines corporatives a Forest Hills, prop del barri de Queens, a la ciutat de Nova York. La seva base principal es troba a l'Aeroport Internacional John F. Kennedy.
JetBlue començà les seves operacions a l'Aeroport de Long Beach (Califòrnia) el 2001, i seguidament a l'Aeroport Internacional Logan de Boston (Massachusetts) el 2004. També té operacions a Fort Lauderdale, Washington-Dulles i l'Aeroport Internacional d'Orlando. L'aerolínia opera principalment vols als Estats Units, juntament amb vols al Carib, les Bahames, les Bermudes, Mèxic, Colòmbia, el Perú i, des del 25 de febrer del 2016, l'Equador.
JetBlue manté una oficina corporativa a Cottonwood Heights (Utah) i una oficina satèl·lit a Darien, Connecticut. És una aerolínia no sindicada.

## Referències

* ↑ "«Jetblue 2002 Annual Report» (en anglès). JetBlue Airways. Arxivat de l'original el 9 febrer 2009.
# Jet (física)

Un jet és un flux col·limat de partícules, és a dir un feix de partícules emeses en una direcció determinada, resultant de la fragmentació i hadronització de quarks i gluons, degut al confinament de color. Per exemple, si es fa col·lidir un electró amb un protó amb molta energia (com es fa a l'accelerador de partícules HERA al laboratori DESY de la ciutat d'Hamburg), s'obté un alt nombre de pions, kaons i altres partícules que no són emeses uniformement a l'espai, sinó en jets que segueixen la direcció del quark o gluó original.
Viccionari
# Joan Pellicé i Palau

Joan Pellicé i Palau (Barcelona, 21 de febrer de 1901 - Barcelona, 29 de gener de 1956) fou un futbolista català de la dècada de 1920.

## Trajectòria

Hàbil extrem dret que formà part de la davantera del gran CE Europa dels anys vint, al costat d'homes com Joan Bordoy, Càndid Mauricio, Manuel Cros i Antoni Alcázar, club amb el qual jugà a primera divisió 16 partits i marcà 4 gols. Fou campió de Catalunya i finalista del Campionat d'Espanya, que l'Europa perdé per 1 a 0 davant l'Athletic Club. Va reforçar el FC Barcelona en dos partits amistosos disputats el 1928 enfront del Ferencvaros hongarès. El 1930 fitxà per la UE Sant Andreu i el 1931 pel FC Martinenc. El 1931 fou objecte un partit d'homenatge per part del seu antic club, l'Europa.
Fou internacional amb la selecció catalana de futbol entre 1917 i 1925.
Un cop retirat fou directiu i secretari tècnic del CE Europa.

## Referències

* ↑ «El homenaje al FC Barcelona». Mundo Deportivo, 22-05-1917.
* ↑ «Ha muerto Pellicé». Mundo Deportivo, 01-02-1956.
* ↑ Ángel, Iturriaga. Diccionario de Jugadores del F. C. Barcelona. Editorial Base, 2010. ISBN 978-84-92437-74-0.
* ↑ «Pellicer al Martinenc». Mundo Deportivo, 10-10-1931. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «El viernes un partido de homenaje a Juan Pellicé». Mundo Deportivo, 27-04-1931.
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* ↑ «El CD Europa ante la nueva temporada». Mundo Deportivo, 10-09-1948.
* ↑ «Club». Mundo Deportivo, 21-08-1953.

## Enllaços externs

* Fitxa a BDFutbol
# Joan Pellicer

Joan Pellicer és el nom dels següents personatges:
* Joan Pellicer i Palau (Barcelona 1901-1956), futbolista català.
* Joan Pellicer i Bataller (Bellreguard 1947-2007), etnobotànic valencià.
* Joan Pellicer Llauradó (Reus 1822 - 1890) periodista