OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ompok pabo

Ompok pabo és una espècie de peix de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 24 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pakistan, el nord-est de l'Índia, Bangladesh i Myanmar.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Rahman, A.K.A. 1989. Freshwater fishes of Bangladesh. Zoological Society of Bangladesh. Department of Zoology, University of Dhaka. 364 p.
* Talwar, P.K. i A.G. Jhingran 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Vol. 2. A.A. Balkema, Rotterdam.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Zona Zamfirova

Zona Zamfirova (Зона Замфирова) és una pel·lícula de comèdia dramàtica de 2002 dirigida per Zdravko Šotra. Es basa en el llibre de 1906 de l'autor serbi Stevan Sremac. a pel·lícula conté el vernacle local del dialecte serbi parlat a la regió de Niš.
Segons dades del 2018, és la pel·lícula sèrbia més vista de la història, ja que ha estat vista per un total d'1,2 milions de persones a les sales de cinema a Sèrbia.
La casa utilitzada per al conjunt de la casa de Zona es troba a Pirot, i va ser construïda l'any 1848 pel ric comerciant Hrista Jovanović. (see Old House, Pirot).
El 24 de gener de 2017 es va estrenar, Vrati se Zone, una seqüela.

## Argument

Zona Zamfirova està ambientada a la ciutat sèrbia de Niš al segle XIX. La trama segueix la història de Zona Zamfirova (Katarina Radivojević), la filla d'un home ric local, i les vicissituds de la seva aventura amb Mane (Vojin Ćetković), un orfebre normal. Com que era indesitjable que la filla d'un home ric es casés amb un artesà, els dos estan al principi dividits, amb la possibilitat que Zona es casés amb Manulać, que prové d'una família benestant. Tot canvia, però, a mesura que en Mane organitza una conspiració reeixida per quedar-se a Zona per a ell.

## Repartiment

* Vojin Ćetković - Mane Kujundžija
* Katarina Radivojević - Zona Zamfirova
* Dragan Nikolić - Hadži Zamfir
* Milena Dravić - Tašana
* Radmila Živković - Doka
* Nikola Đuričko - Perica
* Sloboda Mićalović - Vaska
* Nebojša Ilić - Manulać
* Branimir Brstina - Jordània
* Danica Maksimović - Persa
* Ružica Sokić - Taska
* Jelica Sretenovic - Kaliopa
* Svetlana Bojković - Jevda
* Ana Franić - Vasilija

## Reconeixements

A la XXIV edició de la Mostra de València va guanyar una menció especial a la millor banda sonora per Nenad Milosavgjevic.

## Referències

* 1 2 Cornips, Leonie; de Rooij, Vincent A. The Sociolinguistics of Place and Belonging: Perspectives from the margins. John Benjamins Publishing Company, 2018, p. 183. ISBN 978-9-02726-459-6.
* ↑ «10 najgledanijih domaćih filmova svih vremena: Legende srpske kinematografije! (FOTO)» (en serbi). stil.kurir.rs. [Consulta: 12 maig 2021].
* ↑ «ZAVIRITE U AUTENTIČNI AMBIJENT U ovoj kući snimljeni su "Zona Zanfirova" i "Ivkova slava" (VIDEO)» (en serbi). Blic.rs. [Consulta: 12 maig 2021].
* ↑ «"Зона Замфирова – други део" премијерно 24. јануара у Центру "Сава"». Ртс. [Consulta: 20 març 2022].
* ↑ La película israelí «James´s Journey to Jerusalem», Palmera de Oro de la Mostra, ABC, 23 d'octubre de 2003

## Enllaços externs

* Zona Zamfirova a YouTube
# Planell de Gipon

El Planell de Gipon, és una ampla plana de muntanya a cavall dels termes municipals de Castell de Mur, a l'antic terme de Guàrdia de Tremp, en territori del poble de Cellers, i de Sant Esteve de la Sarga, en terres del poble de Moror, al Pallars Jussà.
La major part del planell és en el terme de Sant Esteve de la Sarga, però a l'extrem oriental penetra dins del terme de Castell de Mur. Es troba al sud-oest del poble de Cellers i al nord-est del cim del Serrat Alt, a ponent de los Brugals. La llau de Margalit discorre pel costat de ponent del planell i el barranc de la Font de Margarit, pel costat de llevant.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Unionville (Pennsilvània)

Unionville és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 313 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Unionville tenia 313 habitants, 119 habitatges, i 91 famílies. La densitat de població era de 464,8 habitants/km².
Dels 119 habitatges en un 32,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,4% hi vivien parelles casades, en un 9,2% dones solteres, i en un 23,5% no eren unitats familiars. En el 19,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,63 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,2% tenia menys de 18 anys, un 6,4% entre 18 i 24, un 31,6% entre 25 i 44, un 23,6% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.286$ i la renda mediana per família de 39.250$. Els homes tenien una renda mediana de 28.125$ mentre que les dones 26.250$. La renda per capita de la població era de 15.284$. Entorn del 9,9% de les famílies i el 13,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Unionville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Unionville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Námestovo

Námestovo és una ciutat d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Žilina.

## Enllaços externs i referències

* Oficiálna stránka
* http://www.namestovo-inak.sk Arxivat 2017-01-22 a Wayback Machine.
* http://www.namestovo-orava.webnode.sk
* http://www.namestovo.estranky.sk/
* http://www.youtube.com/user/oravak1
# Revista Catalunya

Catalunya és una publicació escrita fundada el 22 de febrer de 1937 com a òrgan regional d'expressió del sindicat Confederació Nacional del Treball (CNT) de Catalunya. Va ser la primera publicació feta íntegrament en català editada per la CNT, i va durar fins al maig de 1937. Un dels seus primers directors va ser Joan Peiró.
Amb la reconstrucció de la CNT en 1976 es van recuperar les capçaleres anarcosindicalistes Solidaridad Obrera i Catalunya, que apareix el mes d'octubre, publicant quatre números i desapareixent per donar més visibilitat a Solidaridad Obrera, reapareixent, però, el 1978 fins al 2002 de manera irregular, essent usada pel «sector Medinaceli» (oficialista).
Des de 1986, amb Josep Serra com a primer director, és l'òrgan d'expressió del sindicat Confederació General del Treball de Catalunya que va sorgir de la CNT, que té una periodicitat mensual i es distribueix gratuïtament entre la seva afiliació. En aquesta quarta època apareixen quatre números., reapareixent entre 1990 i 1991 (cinquena etapa) i 1993 (sisena etapa). La setena i darrera etapa de la publicació es va iniciar en setembre de 2002 amb el número 36.

## Referències

* ↑ de Riquer, Borja; Carbonell i Curell, Anna; Abad i Carilla, Montserrat. Història, política, societat i cultura dels països catalans: De la gran esperanca a la gran ensulsiada 1930-1939. Enciclopèdia Catalana, 2008, p. 353. ISBN 8477399875.
* 1 2 Valtueña Sánchez, Bruno «100 motius d'alegria i esperança». Catalunya, 100, 23-05-2012, pàg. 3-5 [Consulta: 12 agost 2020].
* ↑ Sanz, 2010, p. 173.
* ↑ Sanz, 2010, p. 175.
* ↑ Sanz, 2010, p. 176.
* ↑ Juvillà, Pau «Cent». Catalunya, 100, 23-05-2012, pàg. 9 [Consulta: 12 agost 2020].

## Bibliografia

* Sabater, Jordi "Anarquisme i catalanisme. La CNT i el fet nacional català durant la Guerra Civil",(1986) Edicions 62 (Llibres a l'Abast, 216), Barcelona
* Termes, Josep (2011), Història del moviment anarquista a Espanya (1870-1980), Barcelona: L'Avenç, Col·lecció Els Llibres de L'Avenç ISBN 978-8488839-53-4
* Madrid, Francisco (1989) La prensa anarquista y anarcosindicalista en España desde la I Internacional hasta el final de la Guerra Civil. Tesis Doctoral, Universitat de Barcelona
* Lamberet, Renne (1953) Mouvements ouvriers et socialistes. Chronologie et bibliographie. L'Espagne (1750-1936) Ed. Ouvrières. Paris
* Sanz, Carles. Catálogo de prensa libertaria y anarcosindicalista en España (1976-2005) (en castellà), 2010.
# Lola, espejo oscuro

Lola, espejo oscuro és una pel·lícula dramàtica espanyola de 1965 dirigida per l'aleshores prometedor Fernando Merino, amb un guió escrit per José Luis Dibildos basat en la novel·la homònima de Darío Fernández Flórez que tracta sobre la prostitució. Com la novel·la, va tenir molts problemes amb la censura.

## Sinopsi

Lola és una dona bella sense gaires escrúpols que es dedica a la prostitució, i es capaç d'adoptar diverses personalitat per tal donar als seus clients allò que volen i així poder manipular-los millor.

## Repartiment

* Emma Penella - Lola
* Carlos Estrada - Juan Vivar
* Manolo Gómez Bur - Rodolfo

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1965 | Premi Antonio Barbero | Fernando Merino | Guanyador |

## Referències

* ↑ "Lola, espejo oscuro", cine liberal de los años 60, El País, 5 d'agost de 1981
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1965». CEC. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 9 gener 2016].
# Zona Zàlata

Zona Zàlata és una companyia teatral que neix a Tarragona l'any 1986 com a reinvenció dels últims components del grup Brau Teatre —anteriorment Arc de Teatre— Joan Pascual, Marta Grau i Magí Seritjol.
Zona Zàlata i l'Aula de Teatre col·laboren des de la creació d'aquesta última (1993), i s'intensifica a partir de l'any 2001, quan s'inicia la col·laboració de totes dues amb els Festival de reconstrucció romana Tàrraco Viva. En aquest terreny, cal destacar una l'activitat d'investigació, reconstrucció i recreació de les farses atel·lanes —entre 2001 i 2004—, de la comèdia de Plaute —de 2004 a 2006— i del teatre de titelles romà —des del 2009 i fins a l'actualitat—, en una primera etapa. Destaca la investigació, reconstrucció i recreació de les farses atel·lanes, de la comèdia de Plaute i del teatre de titelles romà per a les Jornades de divulgació històrica Tàrraco Viva, especialment entre el 2001 i el 2005, encara que la participació de l'Aula de Teatre i de Zona Zàlata en aquest certamen anual s'ha mantingut fixa des d'aleshores. A partir del 2010, la investigació sobre el teatre popular romà s'enfoca cap a la pantomima i aquest mateix any ja crea Carmina Priapea, una primera provatura al voltant de la figura del rapsode i de la poesia priàpica, que continuarà i creixerà amb el muntatge esmentat del 2011.

## Referències

* ↑ Filella, Carina «Trenta accions per celebrar l'aniversari de Zona Zàlata». El Punt Avui.
* 1 2 Garriga Martí i Pascual Mallada, Enric i Joan. Teatre popular romà. Memòria d'una excavació teatral. (en català i castellà). Tarragona: Arola Editors, 15-maig-2004. ISBN 84-95985-98-5.
* ↑ «Revista Hamlet.». Arola Editors, 01-03-2011.
# Cangur arborícola de plana

El cangur arborícola de plana (Dendrolagus spadix) és una espècie de marsupial de la família dels macropòdids. És endèmic de Papua Nova Guinea. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 61. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Leary, T.; Seri, L.; Wright, D.; Hamilton, S.; Helgen, K.; Singadan, R.; Menzies, J.; Allison, A.; James, R.; Dickman, C.; Aplin, K.; Salas, L.; Flannery, T.; Bonaccorso, F. Dendrolagus spadix. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 desembre 2008.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Alex Smith (futbolista)

Alex Smith (Darvel, 7 de novembre de 1876 - Darvel, 12 de novembre de 1954) fou un futbolista escocès de la dècada de 1900.
Fou 20 cops internacional amb la selecció d'Escòcia i amb la selecció de la lliga escocesa. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Rangers FC.

## Referències

* ↑ Perfil a scottishfa
* ↑ «Scotland FL Players by Appearances». Londonhearts.com. London Hearts Supporters' Club [Consulta: 27 novembre 2011].
* ↑ Profile at London Hearts website
# Bredenbek

«Bredenbek» té aquests significats:
* Bredenbek (Alster), riu afluent de l'Alster a Hamburg
* Bredenbek (Aukrug), riu afluent del Bünznau a Slesvig-Holstein (Alemanya)
* Bredenbek (Nehmten), nucli del municipi de Nehmten a Slesvig-Holstein (Alemanya)
* Bredenbek (Rönne), riu afluent del Rönne a Slesvig-Holstein (Alemanya)
* Bredenbek (Slesvig-Holstein), municipi del districte Rendsburg-Eckernförde a Slesvig-Holstein (Alemanya)
* Bredenbeck, nucli del municipi Wenningsen a prop de Hannover (Alemanya)
* Bredenbeek, patronímic neerlandès, Bredenbek (variants: Bredenbeck, Breitenbach, Bredenbeek, Braitebàch, Breidenbach) significa rec ample.
# Náutico Futebol Clube

* No s'ha de confondre amb Clube Náutico Capibaribe.
El Náutico Futebol Clube és un club de futbol brasiler de la ciutat de Boa Vista a l'estat de Roraima.

## Història

El club va ser fundat el 22 de desembre de 1962. Després de ser finalista del Campionat roraimense del 2010, i participar en el Campeonato Brasileiro Série D del 2012, el Náutico es proclamà campió del Campionat roraimense derrotant el São Raimundo l'any 2013, tornant a jugar a la Sèrie D nacional el mateix any.

## Estadi

El club disputa els seus partits a l'Estadi Flamarion Vasconcelos, anomenat Canarinho. Té una capacitat màxima per a 6.000 espectadors.

## Palmarès

* Campionat roraimense:
** 1968 (Federação Roraimense de Desportos), 2013

## Referències

* 1 2 Placar Guia 2011, 1350-C, 01-01-2011, pàg. 93.
* ↑ «Roraima State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «CNEF - Cadastro Nacional de Estádios de Futebol» (PDF) (en portuguès). Confederação Brasileira de Futebol. Arxivat de l'original el 2013-09-27. [Consulta: Març 20, 2011].
# Cangur arborícola grisenc

El cangur arborícola grisenc (Dendrolagus inustus) és una espècie de marsupial de la família dels macropòdids. Viu als boscos dels peus de muntanya al nord i l'oest de Nova Guinea. També se'l coneix a l'illa de Yapen, mentre que la seva presència a Salawati i Waigeo és incerta.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 60. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Flannery, T. 1995. Mammals of New Guinea. Reed Books. ISBN 0 7301 0411 7
* ↑ Flannery, T. 1995. Mammals of the south-west Pacific i Moluccan Islands. Reed Books. ISBN 0 7301 0417 6
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Harold Elmer Anthony

Harold Elmer Anthony (Beaverton, 5 d'abril del 1890 – Paradise, 29 de març del 1970) fou un zoòleg i paleontòleg estatunidenc. Fou un dels mastòlegs més eminents del seu temps. El seu principal centre d'interès eren els mamífers de l'hemisferi oest.
Era fill de l'ornitòleg Alfred Webster Anthony i d'Anabel Klink Anthony. Després d'acabar els seus estudis a Portland, el 1910 i el 1911 estudià a la Universitat del Pacífic a Forest Grove. El 1915 es graduà en Ciències per la Universitat de Colúmbia. Durant la Primera Guerra Mundial prestà servei en l'exèrcit i fou enviat a França a l'estiu del 1918. Acabà la seva carrera militar el març del 1919. El 1916 es casà amb Edith Demerell, amb qui tingué un nen. La seva primera esposa morí poc després del naixement d'aquest fill i el 1920 Anthony es casà amb Margaret Feldt, amb qui en tindria dos més. El 1920 obtingué un màster i el 1934 es doctorà per la Universitat del Pacífic.
Descrigué un gran nombre de noves espècies de mamífers. Des del 1910 fins a la seva jubilació el 1958, treballà pel Museu Americà d'Història Natural, en el qual assolí el càrrec de director adjunt a la dècada del 1950. Una vegada jubilat, fou conservador del Laboratori Frick fins al 1966.

## Referències

* 1 2 3 «Harold E. Anthony» (en anglès). Societat Americana de Mastòlegs. [Consulta: 16 octubre 2021].
# Leuns

* No s'ha de confondre amb Leucs.
Els leuns (en llatí Leuni, en grec antic Λεῦνοι) eren una tribu dels vindèlics que Claudi Ptolemeu situa entre els runicates i els consuantes, segurament a la regió que formen actualment els Alps de Salzburg a la part sud-est de Baviera a la frontera amb Àustria.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Leuni». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 24 febrer 2021].
# Retrat d'una dama en blau

Retrat d'una dama en blau (francès: Portrait de dame en bleu) és una pintura a l'oli sobre llenç realitzat el 1904 pel pintor Paul Cézanne. Es conserva el Ermitage de Sant Petersburg.
El quadre, en el qual el pintor va poder retratar a madame Brémond, la majordoma de Cézanne, és un dels últims retrats de dones realitzats per ell. La model està vestida amb un vestit blau elegant, recolzada sobre una taula decorada amb brillants colors, en harmonia amb la resta del quadre i amb uns trets en els quals el pintor va posar l'èmfasi.
La pintura de Cézanne, amb els seus tons cridaners i les seves formes aconseguides per mitjà del color, va ser antecessora dels estils fauvista i cubista.
El pintor cubista Fernand Léger va pintar en 1912 una obra amb el mateix títol.

## Referències

* ↑ «artehistoria.jcyl.es». Arxivat de l'original el 2012-02-04. [Consulta: 11 novembre 2011].
* ↑ «epdlp.com». [Consulta: 12 novembre 2011].
# Cançó de pau

Cançó de pau (títol original en ucraïnès, Щедрик; transcrit com a Sxedrik; títol original en polonès, Szczedryk; distribuïda internacionalment com a Carol of the Bells) és una pel·lícula ucraïnesa de drama històric dirigit per Olessia Morhunets-Issaienko basat en el guió de Ksènia Zastavska. Es va estrenar a Ucraïna el 5 de gener de 2023. L'estrena mundial va tenir lloc el 4 de març de 2022. Film.UA i Kinomania la van distribuir. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula narra la vida de tres famílies de diferents nacionalitats: ucraïneses, poloneses i jueves, unides per una desgràcia comuna, la guerra. Després del sistema repressiu de l'URSS, senten la màquina punitiva del Tercer Reich.

## Referències

* ↑ «Фільм «Щедрик» вийде у прокат 5 січня». Укрінформ, 25-12-2022. [Consulta: 25 desembre 2022].
* ↑ «Українські кінорежисери запросили глядачів дивитися у кінотеатрах «Щедрик» і «Памфір»». Детектор медіа, 06-12-2022. [Consulta: 25 desembre 2022].
* ↑ «Cançó de pau». Goita què fan, ara!. [Consulta: 27 febrer 2024].
* ↑ Carol of the Bells a la Base de dades de cinema en català
# Cançó del Rossinyol

* Aquest article tracta sobre el poema de Verdaguer. Si cerqueu la cançó popular, vegeu «el rossinyol».
La Cançó del rossinyol és un poema de Mossèn Jacint Verdaguer, que comença amb els versos "Allí a l'Establia, devora el Portal, rossinyol hi canta la nit de Nadal…".
Verdaguer escriu la cançó el Nadal del 1871 partint de la cançó popular i agafant-ne la música. El primer títol de la cançó va ser Tampatantam. En acabar-la el poeta va escriure el seu amic Jaume Collell, demanant-li que després de la corresponent correcció s'imprimís. "Si comencem d'esperar, de dia en dia me vindran temptacions de guardar-la per l'any vinent", indica al seu amic segons recull al número 40 de l'Epistolari I.
L'impressor Ramon Anglada de Vic en va editar 4000 o 5000 fulls juntament amb altres cançons de Nadal i amb el títol Noves cançons de Nadal. Es venien a esglésies i ermites del Bisbat de Vic a "un quarto" cada exemplar. També va ser inclosa al volum Betlem de Jesús Infant publicat el 1891 per Verdaguer.
En motiu del seu tema nadalenc ha estat musicat com a nadala per diversos compositors com ara Francesc Vila i Joan F. Lambert.
Cal no confondre aquest poema o la nadala amb la cançó tradicional catalana El rossinyol, que és una cançó de missatge que es va popularitzar entre les corals catalanes, especialment en l'harmonització d'Antoni Pérez i Moya i que ha estat interpretada i enregistrada per Joan Manuel Serrat i Joan Baez, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 Salvador Rebés; Jacinto Verdaguer Cançons tradicionals catalanes recollides per Jacint Verdaguer i acompanyades amb enregistraments del GRFO. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2002, p. 7–. ISBN 978-84-8415-439-6.
* ↑ Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes. Homenatge a Josep M. de Casacuberta. L'Abadia de Montserrat, 1981, p. 369–. ISBN 978-84-7202-439-7.