OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Avetar de Sagramorta

L'Avetar de Sagramorta, al municipi d'Alp, la Cerdanya, és un bosc amb avets. S'hi troben dues clapes, una sota de l'estació de tren de la Molina i l'altra vora el túnel de Toses. Fitocenològicament, formen part de l'Hylocomio-Pinetum catalaunicae.
L'avet blanc, Abies alba, és l'única espècie d’avet que creix espontàniament a Catalunya en alguns vessants ombrívols dels Pirineus. L’avet és una espècie relativament rara a Catalunya que ocupa en conjunt poc més de 13.000 ha amb menys de 15 milions de peus.

## Referències

* ↑ Jordi Carreras, Artur Lluent i Albert Ferré. «Cartografia digital dels hàbitats CORINE i dels Hàbitats d'Interès Comunitari del Parc Natural Cadí-Moixeró» (PDF). Parc Natural Cadí-Moixeró, 2015. [Consulta: 13 juliol 2021].
* ↑ Cuadras, C. ; Soriano, J.M. (tutor). «Geohistòria ambiental de l’Abies alba a la zona de l’Avedoga d’Adons» (PDF). Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Geografia, 2020. [Consulta: 14 juliol 2021].
* ↑ «Abies alba (avet)» (en catala). Universitat Autònoma de Barcelona. CREAF, 2003. [Consulta: 14 juliol 2021].
# Joan Pujal Areny

Joan Pujal Areny és un polític i empresari andorrà. Ha estat Conseller general entre els anys 1992 i 1993 i segon Cònsol Major de Sant Julià de Lòria des de l'aprovació de la Constitució d'Andorra entre els anys 1999 i 2003, així com també Conseller del Comú de Sant Julià de Lòria durant el mateix temps.
Pujal va ser elegit conseller general a les eleccions al Consell General d'Andorra de 1992, la darrera legislatura del Consell General d'Andorra abans de l'aprovació en referèndum de la constitució andorrana, última legislatura sense partits polítics i de curta durada: entre l'abril del 1992 i el desembre del 1993. Va ser escollit segon Cònsol Major de Sant Julià de Lòria de l'etapa consitucional després de les eleccions comunals de 1999 per majoria total, ja que la formació Unió Laurediana (UL), de la qual era cap de llista, va obtindre els 12 consellers comunals en ser l'única llista que es presentà a les eleccions. Joan Pujal deixà el càrrec l'any 2003 en no presentar-se a la reelecció i fou substituït per en Josep Pintat Forné, del mateix partit polític.

## Referències

* ↑ https://www.consellgeneral.ad/ca/arxiu/arxiu-de-lleis-i-textos-aprovats-en-legislatures-anteriors/legislatura-constituent-1993/consellers-generals-del-1993/joan-pujal-areny
* ↑ https://ad.vlex.com/vid/qual-es-pressupost-exercici-tancat-310748826
* ↑ https://comusantjulia.ad/continguts/programes%20de%20canolich/Canlich_2001_Llibret.pdf
* ↑ https://www.eleccions.ad/documentacio/anteriors/EC_1999.pdf
# Laila Peak (muntanyes Rakaposhi-Haramosh)

El Laila Peak és una muntanya que es troba a les muntanyes Rakaposhi-Haramosh, una secció de la gran serralada del Karakoram. Es troba a la regió de Gilgit-Baltistan, al Pakistan. El cim es troba entre l'Haramosh, al sud, i el Malubiting, al nord, i s'alça fins als 6.985 msnm, amb una prominència de 1.361 metres. La primera ascensió del cim va tenir lloc per una expedició de l'Hekiryou Alpine Club del Japó el 9 d'agost de 1975.

## Referències

* ↑ «Laila (Peak 56/43I) - Peakbagger.com». [Consulta: 14 novembre 2020].
* ↑ Laila Peak a summitpost.org
* ↑ Ichiro Yoshizawa: Laila. a American Alpine Journal, 1976, S. 543 (AAJO), consultat el 14 novembre 2020.
# Monument Brunswick (Ginebra)

El Monument Brunswick és un mausoleu construït el 1879 a Ginebra, Suïssa per a commemorar la vida de Carles II, Duc de Brunswick (1804–1873). El duc va donar la seva fortuna a la ciutat de Ginebra a canvi d'un monument construït en el seu nom, tot especificant que havia de ser una rèplica de les Tombes Scaliger de Verona (Itàlia). El monument, fet de marbre, es troba al Jardí dels Alps, davant del moll del Mont-Blanc a la punta del llac Léman, i és a la llista de bens nacionals culturals suïssos.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la Ciutat de Ginebra (en francès): Monument Brunswick
* Pàgina de Turisme de la Suïssa
* Pàgina de Turisme de Ginebra
# Janeiras

Les janeiras (cantar janeiras) és una tradició a Portugal que consisteix a cantar nadalenques pels carrers per grups de persones anunciant el naixement de Jesús i desitjant un feliç any nou. Aquests grups van de porta en porta, demanant als residents les sobres de les festes de Nadal. Hui en dia, aquestes "sobres" es tradueixen moltes vegades en diners.
Ocorren en gener, començant el dia 1 i estenent-se fins al dia 6, Dia de Reis o Epifania. Hui en dia, molts grups perllonguen el cantar de janeiras durant tot el mes.(1)
La tradició general és que grups d'amics o veïns s'ajunten, amb o sense instruments (en el cas d'haver-n'hi solen ser pandereta, bombo, flauta, guitarra, etc.). Després de fer el grup, i de distribuir les lletres i els instruments, cantaran de porta en porta pel veïnat.
Acabada la cançó en una casa, s'espera que els amos porten les janeiras (castanyes, nous, pomes, xoriço, botifarra, etc. Hui és costum donar xocolata i diners, tot i que no siga tradicional).(1)
En acabant, el grup es reuneix i divideix el resultat, o mengen tots junts el que els han regalat.
La música que s'utilitza sol ser coneguda, tot i que la lletra siga diferent en cada terra. És música senzilla religiosa o que lloa els veïns que han contribuït. Típicament hi ha també alguns poemes contra els que no donaven les janeiras. Es feu famosa una cançó de Zeca Afonso, intitulada «Natal dos simples» que comença amb la frase 'cantarem les janeiras...' i alguns la canten com si fos música de janeiras, tot i que no siga una cançó de folklore.(2)

## Referències

* (1)Web de la Cambra Municipal de Moita
* (2)www.pimenteonline.com Arxivat 2008-10-10 a Wayback Machine.
# Aveta

En la mitologia celta, Dea Aveta era una deessa mare, també associada amb la font d'aigua dolça a Trèveris, en l'actual Alemanya.
Aveta és coneguda principalment per les figuretes de fang trobades a Toulon-sur-Allier (França) i en Trèveris. Aquestes figures mostren a la deessa amb nens al pit, petits cadells de gossos, o amb cistelles de fruita.
Hi havia un temple dedicat a Aveta en el complex Altbachtal, en Trèveris.
El seu nom és també conegut per les inscripcions trobades en Suïssa i a la Côte-d'Or (França).

## Referències

* 1 2 Green, Miranda. The Celtic Goddess as Healer (en anglès). Sandra Billington (ed), 1996, p. 33. ISBN 978-0-415-14421-6.
* ↑ «Gallic Deities» (en anglès). Timeless Myths.
* ↑ Green, Miranda. Symbol and Image in Celtic Religious Art (en anglès). Routledge, 1992, p. 28. ISBN 978-0-415-08076-7.
* ↑ «Aveta» (en francès). L'Arbre Celtique..
Temes de la mitologia celta :
Part de {{Mitologies europees}} :
Temes generals :
Mitologia irlandesa :
Mitologia escocesa :
Mitologia gal·lesa :
Mitologia bretona :
Vegeu també: Mitologia de les illes Hèbrides, {{Mitologia gal·lo-britònica}}, {{Mitologia gallega}}, {{Mitologia irlandesa (Ulster)}} i {{Llegenda del Rei Artús}} :
# Joseph Kenner

Joseph Kenner (24 de juny de 1794, a Viena – 20 de gener de 1868, a Bad Ischl) va ser un oficial públic, artista, i governador del districte de Freistadt i Bad Ischl. És conegut per la seva relació amb el compositor Franz Schubert.
Kenner era un fill il·legítim i va créixer amb la cura de la seva mare (nascuda: Harl) a Linz, amb el suport de la família von Spaun, d'una gran tradició musical. Va assistir al seminary de l'Abadia de Kremsmünster des de 1805 fins a 1811, on va conèixer Franz von Schober i Franz von Schlechta. En aquella època va entrar al Seminari de Viena, on va conèixer el compositor Franz Schubert, el qual musicaria molts dels seus poemes. La seva amistat amb Schubert s'estengué a altres coneguts del cercle de Schubert, com el pintor Moritz von Schwind, qui va valorar positivament les pintures de Kenner, incloent un cicle d'il·lustracions de màrtirs, Der Liedler.
Kenner va compartir informació i material de Schubert amb el biògraf Ferdinand Luib el 1858 i apareixen citats per Otto Erich Deutsch.
Kenner estudià jurisprudència i ciències polítiques i esdevingué un alumne intern en l'oficina d'impostos de Linz el 1822 i arribà a ser promogut a magistrat el 1843. De 1850 a 1854 fou governador del districte de Freistadt i de 1854 a 1857, governador a Ischl.
Kenner també col·leccionà monedes per a l'Associació del Museu d'Upper Austrian (ara el Landesmuseum). Els seus fills Anton i Friedrich assoliren més endavant posicions socials importants dins la vida intel·lectual austríaca i en l'Acadèmia Austríaca de les Ciències.

## Referències

* Schubert. Memoirs Pels seus Amics. Recollit i editat per Otto Erich Deutsch, etc. [Traducció de Rosamond Ley i John Nowell. Inclou retrats.]. Adam & Charles Black: London, 1958.

## Enllaços externs

* Kenner En Wurzbach: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich
* "Joseph Kenner". Dins: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Vol. 3, Acadèmia austríaca de Ciències, Viena 1965, p. 295 f. (Enllaços directes a "p. 295", "p. 296")
* Biografia curta (alemany)
* Kenner il·lustracions de Linz en el 1820s.
# Gerardo Bujanda Sarasola

Gerardo Bujanda Sarasola (Sant Sebastià, 1919 - 2019) va ser un polític nacionalista basc, diputat al Congrés durant la Legislatura Constituent i la I Legislatura.
En començar la Guerra Civil Espanyola militava a les Euzko Gaztedi, i s'enrolà voluntari al batalló de Cándido Saseta Echebarría de l'Eusko Gudarostea. Arran del Pacte de Santoña d'agost de 1937 fou fet presoner i durant quatre anys va estar a diversos camps de presoners i penals, inclòs el sanatori de Pontejos (a causa del tifus), en els que fou obligat a fer treballs forçats. El 1941 fou enviat a les colònies africanes espanyoles, i fins al 1946 no va poder tornar al País Basc.
Un cop tornar va treballar com a administratiu a l'empresa Victoriano Luzuriaga, alhora que militava clandestinament al Partit Nacionalista Basc, del que en fou un dels principals dirigents durant aquells anys juntament amb el seu cap, Juan de Ajuriaguerra Ochandiano, Josu Solaun i José María Lasarte Arana.
A les eleccions generals espanyoles de 1977 i 1979 fou elegit diputat per Guipúscoa, alhora que el maig de 1979 fou nomenat membre del Gipuzkoako Buru Batzar del PNB.
Retirat de la política, s'ha dedicat a preservar la memòria dels antics gudaris com ell. En la Fira del Disc de Durango de 2003 va rebre el premi Argizaiola, i el 19 d'abril de 2015 participà en l'acte Denok Intxortara! a Elgeta amb altres antics combatents antifeixistes.

## Referències

* ↑ ‘DENOK INTXORTARA!’ | Doce gudaris y milicianos casi centenarios se reunirán para un homenaje a la resistencia el día 19 en Elgeta

## Enllaços externs

* Biografia a l'Enciclopèdia Basca Auñamendi
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Lastènia de Mantinea

Lastènia de Mantinea (grec antic: Λασθενεία, Lasthenéia), va ser una filòsofa grega del segle iv aC deixeble de Plató. Es deia que tenia gran intel·ligència, i Plató no volia començar les seves classes sense que ella hi fos.
Originària de Mantinea, va ser una de les dues primeres dones que van formar part de l'Acadèmia. L'altra era Axiotea de Fliunt, de la que es diu que es vestia d'home per assistir a les reunions. Un papir trobat a Oxirrinc (Egipte) esmenta una dona no identificada que havia estudiat successivament amb Plató, Espeusip i Menedem d'Erètria. Aquest fragment explica que "en la seva jovenesa, era ben bonica i plena d'una gràcia no gens estudiada". Aquesta noia havia de ser, indubtablement, o bé Axiòtea o bé Lastènia. Totes dues procedien del Peloponnès. D'Axiòtea se sap que havia llegit La República de Plató i després havia viatjat a Atenes per assistir a les seves classes. Lastènia sembla que va ser amant del seu mestre Espeusip, el nebot de Plató. Dionís, tirà de Siracusa, en unes cartes dirigides a Espeusip, li retreu la seva inclinació pels plaers i la seva avarícia, a més dels seus amors amb Lastènia, a la que qualifica d'hetera.

## Referències

* 1 2 Wolf, J. Ch. Prosistas griegas:testimonios y fragmentos. Oviedo: KRK Ediciones, 2011, p. 115-116. ISBN 9788483673386.
* ↑ P. Oxirrinc. 3656
# Monument Escut de la Balconada (Manresa)

El Monument Escut de la Balconada, o més oficialment A la ciutat de Manresa és una obra del municipi de Manresa (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Data del 1979 i és obra de Josep Maria Subirachs, amb la col·laboració dels arquitectes Celestino Chinchilla i Josep Oliva.

## Descripció

Monument que consta de quatre pilastres de formigó que simbolitzen les quatre barres catalanes. Estan treballades i texturades de manera diferent segons les cares, tenen diferent alçada i la seva disposició varia però totes segueixen la mateixa inclinació. Per la part posterior i arran de terra es prolonguen formant un disseny que representa l'escut de Manresa. Monument de grans dimensions.

## Referències

* 1 2 A la ciutat de Manresa, a Monuments Commemoratius de Catalunya, Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 14 març 2023].
* 1 2 Monuments públics de Manresa: Monument a Manresa, Josep Maria Melcior, Tot passejant, 2012?. [Consulta: 14 març 2023].
* 1 2 «Monument Escut de la Balconada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015, url actualitzat el 14 març 2023].

## Vegeu també

* Quatre Columnes de Montjuïc, a Barcelona
* Les quatre barres de la senyera catalana, a Barcelona
* Monument a la Generalitat, a Cervera
* Monument Països Catalans (Tàrrega)
* Columnes de Bellaterra o Columnes de la UAB, a Cerdanyola del Vallès

## Enllaços externs

* A la ciutat de Manresa, a Monuments Commemoratius de Catalunya, Institut d'Estudis Catalans.
* Monuments públics de Manresa: Monument a Manresa, Josep Maria Melcior, Tot passejant, 2012?
* Monument Escut de la Balconada, Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Wulfing von Stubenberg

Wulfing von Stubenberg OP (1259, Kapfenberg, Àustria - † 14 de març de 1318, Bamberg, Alemanya) fou un frare dominic bisbe de Lavant i de Bamberg.

## Vida

La seva família estava emparentada amb els Habsburg, els seu pare es deia també Wulfing von STubenberg i la seva mare es deia Elisabeth von Ortenburg.
Obtingué una diplomatura en arts i després en doctorà en dret. El 1273 es feu rector de Bruck an der Mur, i el 1278 mossèn del bisbat de Salzburg, finalment el 1288 es feu frare dominic. Fou prior de l'església de Sant Nicolau de Friesach i de Bruck.
El 1290 fou escollit arquebisbe de Salzburg, però no rebé cap confirmació. Després que el bisbe Heinrich von Helfenberg fos traslladat a Gurk, Wulfing fou nomenat successor seu al capdavant de la diòcesi de Lavant el 1299.
Després de morir el bisbe Leopold von Gründlach el 1303, el capítol no aconseguí acordar cap successor, una part es decantava per Gerlach von Wetzlar i una altra per Johannes von Muchel. Però cap dels dos no pogué ser confirmat, i el papa Benet XI nomenà Wulfing bisbe el 1304.
Durant el seu mandat, moltes de les esglésies laiques passaren sota la responsabilitat de monestir i convents. El 1310, un monestir i un convent dominics foren creats a Bamberg. El 1314 fundà l'abadia de Neunkirchen amb Brand, dirigida pels canonges regulars de Sant Agustí i que ja no depenia de la diòcesi el 1317. Algunes altres abadies, com la de Langheim, foren exemptes dels delmes el 1308, l'abadia de Michelfeld el 1313 i la de Sant Teodori el 1315.
# Aslı

Aslı és una paraula turc i s'utilitza com a nom de dona. Persones amb el nom Aslı inclouen:
* Aslı Çakır Alptekin - atleta turca
* Aslı Erdoğan - escriptora turca
* Aslı İskit - jugadora d'handbol turca
* Aslı Şafak - periodista i escriptora turca

## Referències

* ↑ Campbell, Mike. «Meaning, origin and history of the name Aslı» (en anglès). [Consulta: 7 febrer 2024].
* ↑ «Asli» (en anglès). [Consulta: 7 febrer 2024].
# Joan de Bardaixí

Joan de Bardaixí (? – 1451?), militar hospitaler, fill del poderós Justícia d'Aragó Berenguer de Bardaixí.
El 1409 acompanyà les tropes de Benet XIII en la seva expedició a Sardenya. Quatre anys més tard participà en la Revolta del comte d'Urgell, a favor de Ferran I contra Jaume II d'Urgell en el Setge de Lleida. Passà a Osca amb tres-cents ballesters castellans per auxiliar Pere d'Urrea a reduir la revolta urgellista d'Antón de Luna. Com a premi a la seva contribució, el rei el distingí amb el senyoriu d'El Grado (Osca).
El 1420 formà part de les tropes d'Alfons el Magnànim en la campanya de Còrsega. Segons algunes fonts, hauria mort en el setge de Bonifacio (1421).

## Referències

* ↑ «Joan de Bardaixí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gai Proculeu

Gai Proculeu (Caius Proculeius) va ser un cavaller romà amic d'Octavi (August).
Va repartir les seves propietats amb els seus germans (o cosins, ja que els romans anomenaven sovint germans –frater- als cosins –frater patruelis) Fanni Cepió i Murena que havien perdut els seus béns a les guerres civils. Aquest Murena (Aule Terenci Murena), segons l'anomena Dió Cassi en una confusió, va ser condemnat l'any 22 aC per conspirar contra August, i segons Wilhelm Drumann, historiador alemany, seria el fill de Luci Licini Murena, cònsol el 62 aC, que hauria estat adoptat per Aule Terenci Varró. El mateix autor pensa que Proculeu seria el fill de Gai Licini Murena, germà de Luci Licini Murena, que hauria estat adoptat per un Proculeu.
Octavi August, després de la batalla d'Àccium, el va enviar davant de Marc Antoni i Cleòpatra, però quan va arribar Marc Antoni acabava de morir. De la seva entrevista amb Cleòpatra, Plutarc en dona una transcripció. Quan Murena va ser condemnat l'any 22 aC, Proculeu va intercedir davant l'emperador. August va considerar donar la seva filla Júlia en matrimoni a Proculeu, segons diu Tàcit.
Es va suïcidar per enverinament a causa dels intensos patiments provocats per una malaltia d'estómac.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 540.
# Arai Hakuseki

    En aquest nom japonès, el cognom és Arai.
Arai Hakuseki (japonès: 新井 白石) també és conegut amb els noms de Yoshimi o Kimiyoshi (君美). Neix el 1657 a Edo (Tòquio) i mor el 1725. En deu anys, la seva cal·ligrafia i estil ja era comparable a al d'un adult. Va fer estudis d'història i filosofia xinesa. Als 25 anys entra al servei d'Hotta Masatochi (1631-1684), primer conseller del shōgun a on hi va estar 10 anys. En aquest període, seguí estudis amb Kinoshita Jun-an (1621-1698), famós filòsof i sinòleg. Després dels serveis a Hotta, va crear una escola al barri de Yedo, a Asakura, però només la va mantenir durant dos anys. Amb l'ajuda de Juan-an, va entrar a treballar com a preceptor de Tsunatoyo (1662-1712), dels Tokugawa de Kofu. Quan Tsunatoyo puja al poder com a shōgun amb el nom de Tokugawa Ienobu (1709-1712), Arai es fa el seu conseller en política interior. Quan Tokugawa Ietsugu mor, Arai deixa la vida política i es dedica als seus estudis. Formarà part del grup de sinòlegs japonesos que escrivien en xinès anomenat Kangakusha, seguidors del racionalisme de mestre Chu Hsi, encara que ell va ser dels pocs que encara ho feia en japonès. Aquesta branca de sinòlegs va ser adoptada com a oficial en el període Tokugawa. Dins de la història del Japó, encara és d'anomenada per la reforma monetària en què va intervenir quan formava part del govern. Les seves obres són de diferents camps i en sumen unes 300 en total. Algunes de les seves obres són Ori-takushiba no ki, Seiyo Kibun, Tokushi Yoron i Hankampu (Història dels Daimyo del Japó). Aquesta última obra té tretze volums i vint fascicles que va completar en quatre mesos, l'any 1701. Va ser encarregada pel príncep Köshu Tsumatoyo, i ens descriu la història de totes les famílies de cada daimyo que hi ha a cada província japonesa entre el 1600 i 1680. Com l'obra es va confegir molt ràpidament, té errors que es van corregir el 1789 per ordre del govern del shōgun. El treball complementari es va acabar el 1806 amb el nom de Hankampu Zokuhen (Suplement de la història dels daimyo del Japó).

## Bibliografia

* González Porto-Bompiani (coord). Diccionario de autores, vol I. Montaner y Simón,S.A. 1963. Nº Registre:M 3843-63. Depósito Legal:B 20872-63(I).
* González Porto-Bompiani (coord). Diccionario literario, vol V. Montaner y Simón,S.A. 1959. Depósito Legal:B 1.352-1959.
# Laswari

Laswari és un poble del districte d'Alwar al Rajasthan, abans Rajputana, a 27° 33′ N, 76° 56′ E﻿ / ﻿27.550°N,76.933°E﻿ / 27.550; 76.933 a la riba esquerra del riu Ruparel a uns 30 km d'Alwar (ciutat).
És famosa per la batalla de Laswari que es va lliurar prop del poble l'1 de novembre de 1803 durant la Segona Guerra Anglo-Maratha.

## Referències

* ↑ Team, Maplandia.com. «Laswari Map | India Google Satellite Maps» (en anglès). [Consulta: 13 octubre 2018].
# Monument Internacional de la Reforma

El Monument Internacional de la Reforma, generalment conegut com a Mur dels Reformadors, es troba a Ginebra (Suïssa).
El monument, que presenta una estructura gairebé simètrica, bàsicament format per una paret de pedra decorada amb estàtues de pioners o «guardians» de la Reforma i protegit per una zona d'aigua que recorda les fosses de les antigues fortificacions; va ser costejat principalment per fidels protestants de diversos països europeus i americans i pertany des de la seva construcció a la vila de Ginebra.
Aixecat al Parc dels Bastions i amb unes dimensions aproximades de 99 metres de llarg i nou d'altura, s'adossa una part de les antigues muralles construïdes al segle xvi i que van envoltar la ciutat fins mitjans del segle xix. Inaugurat el 1909, fou la culminació d'un concurs ideat per a transformar aquesta part del parc. El concurs va involucrar 71 propostes de tot el món, però fou guanyat per quatre arquitectes suïssos: Charles Dubois, Alphonse Laverrière, Eugène Monod, i Jean Taillens. Les escultures van ser creades per dos escultors francesos: Paul Landowski i Henri Bouchard.

## Referències

* ↑ Frey, Pierre A. «Alphonse Laverrière, l'entrée en lice d'un protagoniste» (PDF) (en francès). [Consulta: 12 agost 2006].
* ↑ Chancellerie de l'Etat de Genève: Le parc des Bastions Arxivat 2012-12-06 at Archive.is. URL last accessed 2008-04-28.
* ↑ McWilliam, Neil: "Monuments, martyrdom, and the politics of religion in the French third republic", The Art Bulletin, June 1, 1995. URL last accessed 2008-04-28.
# Jaume Queraltó i Ros

Jaume Queraltó i Ros (Sant Andreu de Palomar, Barcelonès 1868 - Barcelona 1932) fou un metge català i conegut republicà. Va ser un dels fundadors el 1892 de l'Acadèmia d'Higiene de Catalunya i de l'Institut Mèdic Social de Catalunya. El 1898 va editar la primera revista mèdica escrita en català, La Gynecologia Catalana. Assolí molta popularitat en interessar-se pel tractament de la tuberculosi i fou un dels organitzadors del primer Congrés Espanyol Internacional de la Tuberculosi, alhora que denuncià la tasca del Patronat Oficial de Lluita contra la Tuberculosi.
No militava en cap partit, però el seu republicanisme el va dur a encapçalar la candidatura del grup Renovació Republicana i el 1914 i el 1916 formà part com a candidat independent del Bloc Republicà Autonomista. Amb el desenvolupament de la Primera Guerra Mundial, va prendre una postura francòfila, tot i que inicialment s'havia postulat per la neutralitat. Ha escrit nombrosos tractats mèdics, alguns d'ells en català.

## Obres

* Etiología y patogenia de la metritis simple (1894)
* La medicación antitérmica en los procesos febriles agudos (1895)
* Higiene de la mujer (1905)
* La tasca social de la higiene (1907)

## Referències

* ↑ Safont, Joan. Per França i Anglaterra. A Contra Vent, 2012, pp. 48 – 49. ISBN 9788415720010.

## Enllaços externs

* Jaume Queraltó i Ros | Galeria de Metges Catalans
* La Gynecologia Catalana, Premsa mèdica catalana