OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Platja de la Ribera (Sitges)

La platja de la Ribera és una platja urbana del municipi de Sitges (Garraf) situada davant del passeig marítim, enfront del nucli antic de la localitat, cosa que la fa molt concorreguda. Està limitada per dos espigons als seus dos extrems, com les altres vuit platges que se succeeixen davant del passeig marítim de la localitat, però és considerablement més ampla. La platja va néixer en construir-se el 1948 l'espigó de llevant, que la separa de la platja de la Fragata, i el 1949 el de ponent que la separa de la platja de la Bassa Rodona. Orientada al sud-sud-est, té una longitud de 175 metres i una amplada mitjana de 29 metres, formada per sorra fina i un pendent d'entrada a l'aigua molt suau. Disposa de tots els serveis: públics, com ara dutxes, rentapeus, papereres, socorrisme, salvament i vigilància; i privats, com lloguer de tendals i hamaques i un quiosquet de queviures. S'hi accedeix des del passeig marítim per unes escales i per rampes per persones de mobilitat reduïda.
Està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis. L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. La platja de Ribera està adherida a la destinació Costa de Barcelona, certificada per Biosphere des del 2017.

## Referències

* 1 2 3 4 «La Ribera». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ Vilar, Mario «Les platges de Sitges». Butlletí del Grup d'Estudis Sitgetans, 01-05-2022.
* 1 2 «Platja de la Ribera». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Les platges de Sitges. Aproximació a la façana marítima sitgetana (1948-2019)». colgeocat.org, 2020.
* ↑ «96 platges i 24 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2023». Generalitat de Catalunya, 04-05-2023.
# Platja de la Riera (Pineda de Mar)

La platja de la Riera és una platja urbana de la costa del Maresme, del municipi de Pineda de Mar (Maresme), situada entre la platja del Poblenou i la riera de Pineda, que la separa de la platja dels Pescadors. Té una longitud de 577 m i una amplada mitjana de 50 m de sorra molt gruixuda i un pendent d'entrada a l'aigua moderat. Està separada del nucli urbà per la via del tren, de manera que per accedir a ella cal passar per uns túnels subterranis.
Està catalogada amb Bandera Blava i distingida amb el certificat Biosphere. Disposa de lloguer de para-sols i gandules, serveis de WC, servei de socorrisme i de vigilància policial a l'estiu, guinguetes a peu de platja.

## Referències

* 1 2 «Platja de la Riera». Ajuntament de Pineda de Mar.
* ↑ «Platja del Poblenou-la Riera». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «Platja de la Riera». Catalunya.com.
# Caixa Económica de Cabo Verde

La Caixa Económica de Cabo Verde (BVC: ISIN) és un servei bancari de Cap Verd. Fou fundada el 18 de maig de 1928 i té la seu a l'illa de Santiago.

## Vegeu també

* Llista de bancs de Cap Verd

## Enllaços externs

* Caixa Económica de Cabo Verde - Lloc web oficial
* in mbendi.co.za Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
# Campionats del món de ciclisme de muntanya de 1993

Els Campionats del món de ciclisme de muntanya de 1993 van ser la 4a edició dels Campionats del món de ciclisme de muntanya organitzats per la Unió Ciclista Internacional. Les proves tingueren lloc del 17 i 18 de setembre de 1993 a Métabief (Doubs) al França.

## Resultats
### Camp a través

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| Masculí | Henrik Djernis (DEN) | Marcel Gerritsen (SUI) | Jan Erik Ostergaard (DEN) |
| Femení | Paola Pezzo (ITA) | Jeannie Longo (FRA) | Ruthie Matthes (USA) |

### Descens

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| Masculí | Mike King (USA) | Paolo Caramellino (ITA) | Myles Rockwell (USA) |
| Femení | Giovanna Bonazzi (ITA) | Kim Sonier (USA) | Missy Giove (USA) |
| Masculí júnior | Nicolas Vouilloz (FRA) | Marcus Klausman (GER) | Karim Amour (FRA) |
| Femení júnior | Anne-Caroline Chausson (FRA) | Nolvenn Le Caër (FRA) | Helen Mortimer (GBR) |

## Medaller

| Pos. | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | França | 2 | 2 | 1 | 5 |
| 2 | Itàlia | 2 | 1 | 0 | 3 |
| 3 | Estats Units | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 4 | Dinamarca | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 5 | Alemanya | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 6 | Suïssa | 0 | 1 | 0 | 1 |
| Total | Total | 6 | 6 | 6 | 18 |

## Referències

* Web oficial UCI
* Resultats masculins a les-sports.info
* Resultats femenins a les-sports.info
# Pont Vell (la Bisbal d'Empordà)

El Pont Vell és una obra del municipi de la Bisbal d'Empordà protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El pont està situat sobre el riu Daró, entre el carrer del Pont i el carrer Cavallers. Consta de dos grans arcs escarsers que s'uneixen en un gran pilar central de base poligonal irregular. Aquests arcs són de carreus ben escairats als paraments exteriors i interiors i de paredat a la volta. També hi ha carreus de pedra a les bases dels pilars laterals i a les cantonades sobresortints del pilar central. El pas de vianants és pavimentat.
El pont conserva una placa amb un relleu on apareix l'escut de la Bisbal i la data del 1605.

## Història

El Pont Vell va ser construït a la sortida de la muralla pel portal del carrer de la Riera, amb la finalitat de comunicar la vila medieval de la Bisbal amb el camí de Girona. El pont era fortificat; posseïa una torre amb portal al centre. La data de construcció és el 1605, segons consta a la placa conservada al pont, encara que l'origen del pont és molt més antic. Des de la fundació de la Bisbal consta l'existència de dues vies: una cap a Cruïlles travessant el riu i una altra que, per la seva riba dreta, arribava als pobles de la muntanya. El Pont Vell de la Bisbal va ser escenari del fet d'armes esdevingut el 14 de setembre del 1810, quan les tropes del general O'Donnell van atacar la vila i empresonaren tota la guarnició francesa. O'Donnell fou lleugerament ferit damunt el pont, cosa que li valgué el títol de comte de la Bisbal, concedit per les Corts de Cadis.

## Referències

* 1 2 3 «Pont Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Hukeri

Hukeri (en kannada ಹುಕ್ಕೇರಿ) és una vila (comunitat del tipus panchayat) al districte de Belgaum a Karnataka, Índia. Al cens del 2001 consta amb una població de 19.906 habitants. La població el 1901 era de 6.265 habitants. Al nord de la població, als afores, hi ha unes interessants restes musulmanes del segle xvi que inclouen dos mausoleus en estil similar als de Bijapur (Karnataka); una de les tombes fou convertida en residència per allotjar viatgers; una mica més a l'est hi ha un altre mausoleu.
El 1327 Muhammad Shah II Tughluk (1325-1351) va estacionar aquí els seus oficials que havien de conquerir el Carnàtic. Després de la conquesta mongol de Bijapur el 1686, Hukeri fou l'única part del futur districte de Belgaum que va quedar en poder dels marathes i va restar sota el govern d'un desai maratha que fou independent i que va originar una nissaga que va governar fins al 1763 i va originar la dinastia dels Vantamurikar que encara existeix. El 1763 el peshwa Madho Rao va sotmetre al desai, i va cedir el territori al senyor de Kolhapur, que en fou privat el 1769. El 1791 el capità Moor la va qualificar d'una vila molt pobre. Fou convertida en municipalitat el 1854, però abolida el 1864.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Hujr ibn Adí al-Kindí

Hujr ibn Adí al-Kindí (àrab: حجر بن عدي الكندي, Ḥujr b. ʿAdī al-Kindī), també conegut senzillament com a Hujr, fou un revolucionari alida.
La llegenda diu que fou company del Profeta i que va conquerir Marj Adhrà, a Síria, però sembla no ser cert. Va combatre per Alí ibn Abi-Tàlib a la batalla del Camell (656) i després a la batalla de Siffín (657). Després fou auxiliar de Muhàmmad ibn Abi-Bakr as-Siddiq, governador d'Egipte nomenat per Alí (vers 658).
Després de la renúncia d'al-Hàssan ibn Alí (661), va viure a Kufa on va participar en diversos complots alides sense que el governador Al-Mughira ibn Xuba (661-670) volgués prendre represàlies i el mateix va fer el nou governador Ziyad ibn Abi-Sufyan (670-673). Poc després Hujr va convidar a Kufa l'alida Al-Hussayn ibn Alí aprofitant que Ziyad era absent a Bàssora. En saber l'aixecament de Hujr, Ziyad va retornar i va negociar sense resultat, i llavors el va fer detenir amb els principals caps de la revolta. Jutjats, foren enviats a Síria on Muàwiya I va dictar pena de mort, que fou executada a Marj Adhrà, al costat de Damasc, en una data desconeguda a l'entorn del 672.

## Bibliografia

* L. Caetani, Chronographia islamica, París 1912.
# Irmandade Nazonalista Galega

La Irmandade Nazonalista Galega (Germanor Nacionalista Gallega) va ser una organització nascuda a Galícia durant la Restauració borbònica a Espanya dirigida per Vicente Risco com a conseller suprem. Antón Losada Diéguez fou el cap efectiu fins que el 1923 fou substituït per Xaime Quintanilla. Era partidària de l'acció cultural i contrària a la participació electoral del galleguisme.

## Història

Sorgida com una escissió de les Irmandades da Fala després de la IV Assemblea Nacionalista de 1922, en 1923 ja tenia 16 delegacions, encara que no pot aconseguir un nucli nombrós en el principal focus del galleguisme, La Corunya, sense arribar a superar mai els deu afiliats en aquesta ciutat malgrat l'activisme d'Antón Villar Ponte. Celebra la V Assemblea Nacionalista a La Corunya en 1923. Durant la dictadura de Miguel Primo de Rivera solament es va mantenir la germandat d'Ourense i en 1929 es reintegren de nou en les Irmandades da Fala.

## Bibliografia

* José Luis de la Granja, Justo Beramendi i Pere Anguera. «El galleguismo: del regionalismo al nacionalismo». A: La España de los nacionalismos y las autonomías. Síntesis, 2003. ISBN 84-7738-918-7. (castellà)
# Pomerània Occidental

* Per a altres significats, vegeu «Voivodat de Pomerània Occidental».
La Pomerània Occidental (en alemany Vorpommern, en polonès Pomorze Zachodnie, Pomorze Szczecińskie o Pomorze Nadodrzańskie, en caixubi Zôpadnô Pòmòrskô) és una regió geogràfica i històrica de l'oest de Pomerània, repartida avui dia en territoris al nord-oest de Polònia i al nord-est d'Alemanya.

## Vegeu també

* Pomerània (regió històrica)
# Pont de Calderons

El Pont de Calderons és un pont al terme municipal de Reus, comarca del Baix Camp.
Facilita el pas del Camí de la Mineta de Martorell o camí de Calderons per damunt del Barranc de Calderons. És un pont de pedra i a tocar, al mateix nivell, aguantat per un arc de rajoles, hi ha un aqüeducte que es va construir entre el 1444 i el 1449, que formava part del rec que conduïa l'aigua d'Almoster a la bassa del Pedró, a l'entrar a Reus, per abastiment de la ciutat.
La pàgina web de l'Ajuntament de Reus diu que el pont té un sol ull, i està format per tres parts. A partir d'uns fonaments de maçoneria s'alcen dos pilastres de pedra calcària i d'allà arrenca l'arc, construït amb rajoles col·locades en sardinell, que sostenen un rec de pedra acanalada.
Pel mes de juliol de 2024, l'Ajuntament de Reus va donar per finalitzada l'obra de recuperació del pont i del seu entorn, que ha propiciat la Regidoria de Cultura, Aigües de Reus i l'associació Reus Ocult.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 126. ISBN 8486387655.
* ↑ «Pont de Calderons». Reus.cat. Ajuntament de Reus. [Consulta: 7 octubre 2024].
* ↑ Civor, Lucía. «Finalitzen les obres de recuperació del Pont de Calderons». Diari deTarragona.com. [Consulta: 7 octubre 2024].
# Pont de Can Blanc

El Pont de Can Blanc és una obra d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

PONT DE CAN BLANC, d'un sol arc, pla i tot de pedra, baranes de ferro que estan mig cegades i que deuen correspondre a la reparació del 1956 tal com marca sobre el ciment del pont: PUENTE PARTICULAR PROPIO DE C.BLANCH, REPARADO EL AÑO 1956.
Passa per sobre de la riera d'Arbúcies, afluent per l'esquerra de la Tordera.

## Referències

* 1 2 «Pont de Can Blanc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Pont de Campmany

El Pont de Capmany se situa al sud del nucli de Campmany. Aquesta obra popular va ser construïda l'any 1922

## Descripció

Situat al sud del nucli urbà de la població de Capmany, damunt el curs del riu Merdança, a la carretera GI-602. Es tracta d'un pont format per un sol arc rebaixat bastit amb maons, amb els brancals fets mitjançant un parament de pedres grans que es repeteix a la part superior de l'estructura, i amb les cantonades rematades amb maons. L'arc presenta la dovella clau d'obra destacada tant per la banda de migdia com la de tramuntana de l'estructura.

## Notícies històriques

La construcció de la carretera Roses-Capmany es va realitzar l'any 1922. Aquest obra inclou el pont d'accés al nucli urbà de Campmany.

## Referències

* 1 2 «Pont de Capmany». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2014].
# Pont de Cal Nenus

Pont de Cal Nenus és una obra de Súria (Bages) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Pont de la xarxa ferroviària que uneix Súria i Manresa. Té una alçada de 32,64 metres. Presenta els dos estreps amb arcs de mig punt. Entremig, la fàbrica de l'estructura és de formigó.

## Història

El pont és un dels cinc viaductes que es troben en la línia de ferrocarril de Manresa a Súria que va construir la Solvay per al transport de la potassa. Originàriament tenia un pilar menys que ara i la via anava sobre una estructura metàl·lica construïda per l'empresa "Material para Ferrocarriles y Construcciones S.A.", de Barcelona, sota la direcció de l'enginyer Josep Vilaseca i Morer. El 22 de gener de 1932 durant la revolta anarquista al Bages i Berguedà es va intentar fer volar el pont. Acabada la Guerra Civil es van aixecar tres nous pilars i es va refer l'estructura metàl·lica, composta ara de 5 trams, en lloc dels 2 originals. En la dècada de 1980-1990 les estructures metàl·liques es van substituir per bigues de formigó.

## Referències

* 1 2 «Pont de Cal Nenus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 novembre 2018].
# Can Geli (la Jonquera)

Can Geli és una casa de la Jonquera (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al centre del poble, de planta baixa, pis i golfes. La porta d'accés com una de les finestres del primer pis, és carreuada i a la llinda hi figura la data 1703. La façana està totalment arremolinada i només permet veure els carreus emmarcant les obertures esmentades. La coberta de la casa és a dues vessants.

## Referències

* ↑ «Can Geli». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Tucà del Chocó

El tucà del Chocó (Ramphastos brevis) és una espècie d'ocell de la família dels ramfàstids (Ramphastidae) que rep en diverses llengües el nom de "tucà del Chocó" (Anglès: Choco Toucan. Francès: Toucan du Choco). Habita la selva humida a la llarga de la costa del Pacífic de l'oest de Colòmbia i nord-oest de l'Equador.
# Les Cornelles (Mur)

Les Cornelles és un paratge d'antics camps de conreu del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur, en terres del poble de Collmorter.
Està situat al sud-oest de Collmorter i al sud-est de Santa Maria de Mur, al costat sud-est de Cal Franxo i al sud de la Colomina.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Corrado Fruttero

Corrado Fruttero (Savigliano (Piemont), 22 de juliol de 1900 – 1930) va ser un compositor italià.

## Biografia

Va completar els seus estudis musicals a Torí, on va ser estudiant d'orgue i violí de Giovanni Bellardi i de piano i composició del mestre Giovanni Cipolla. Va obtenir els diplomes de piano, violí i composició al Liceo Musicale de Bolonya sota la direcció de Franco Alfano. El 1922 esdevingué director de l'Escola Cívica de Música d'Alba, el 1924 de Civitanova Marche. Del 1927 al 1930, any de la seva mort prematura, va ser director del Conservatori Giuseppe Nicolini de Piacenza, on també va ser professor de piano i composició. Va tenir una brillant trajectòria artística, oferint nombrosos concerts dels professors i alumnes del Conservatori.
Va treballar com a compositor, sobretot en el camp de la música sacra.

## Obres principals

* Tantum Ergo per a tenor i cor a 4 veus amb orgue
* Due canti (Trieste, Tedeschi i Obersnu)
* Missa petita per a cor de dues veus iguals amb orgue (Milà, Música Sacra)
* Evangeli profà: tres poemes de Ferruccio Liuzzi (1. Hora mística; 2. Pregària del vespre; 3. Casta soror) (Bologna, Bongiovanni, 1927)
* De I fiore del niente de Carlo Ravasio: lletra per a veu i quartet de corda (Bologna, Bongiovanni, 1928)
* El somni i l'olivera: tres poemes de Leon Francesco Orvieto (Bologna, Bongiovanni, 1928)
* Nostralgie: tres lletres per a veu i piano sobre textos de Leon Francesco Orvieto (Bologna, Bongiovanni, 1928)
* Oh son dorm, la nostra última festa des del paradís de les ombres de Hrant Nazariantz (Bolonya, Bongiovanni, 1935)
* Risposta sobre versos de Ferruccio Liuzzi (Bologna, Bongiovanni, 1935)

## Referències

* ↑ 1839-1939 Cent'anni del Liceo musicale, Piacenza, Del Majno, 1939, pp. 33-34.
* ↑ Musica d'oggi rassegna internazionale bibliografica e di critica, X, n. 10, ottobre 1928.

## Bibliografia

* 1839-1939. I cent’anni del liceo musicale “G. Nicolini” di Piacenza, Piacenza, Del Maino, 1839, pp. 29-39.
* Carlo Censi, Il liceo musicale "Giuseppe Nicolini" di Piacenza, Florència, Le Monnier, 1950.
* Mariateresa Dellaborra e Patrizia Florio (a cura de), Per l'Istruzione e il raffinamento dell'arte". I 180 anni del Conservatorio "G. Nicolini" di Piacenza, Lucca, LIM, 2020, ISBN 9788855430609.

## Enllaços externs

* Opac SBN
# Quatre Punts Cardinals

Els Quatre Punts Cardinals (en castellà i oficialment Cuatro Puntos Cardinales) és un partit polític de l'Uruguai. Va ser reconegut per la Cort Electoral per complir amb el requeriment de tenir almenys 500 signatures.
El partit és presidit per Alejandro Sánchez, qui també va ser l'únic candidat dels QPC durant les eleccions nacionals primàries del 2009. Sánchez va convocar a nombroses persones a Pando i al litoral sud de Canelones, que se sentissin defraudades pels partits polítics tradicionals, sobretot pel Partit Colorado i el Partit Nacional.
El nom suggeridor s'origina en la visió que pretenen treballar per a la joventut, a la qual identifiquen amb l'Est i "sense descurar l'experiència", que seria l'Oest, a la qual uneixen amb la reflexió, que és el Sud, va indicar Sánchez, el que s'unifica per arribar al Nord perdut. Es defineixen com "el partit del sentit comú", "el que està bé d'un costat, està bé, i el que està bé de l'altre, també està bé i el que està malament, està malament".

## Referències

* ↑ (castellà) Lloc web oficial dels Quatre Punts Cardinals
* ↑ (castellà) Oferta electoral s'amplia amb quatre nous partits Arxivat 2012-03-13 a Wayback Machine.
# Ernest I de Brunsvic-Lüneburg

Ernest I de Brunsvic-Lüneburg - Ernst I von Braunschweig-Lüneburg (alemany) - (Uelzen, 27 de juny de 1497 - Celle l'11 de gener de 1546) fou un noble alemany, príncep del Ducat de Brunsvic-Lüneburg, de la Casa de Welf.
Fill del duc Enric I de Brunsvic-Lüneburg (1468 - 1532) i de Margarida de Saxònia (1469 - 1528). El 2 de juny de 1528 es va casar a Schwerin amb Sofia de Mecklenburg-Schwerin (1508 - 1541), filla del duc Enric V (1479 - 1552) i de la princesa Úrsula de Brandenburg (1488 - 1510). El 1512 va ser enviat a la cort del germà de la seva mare a Wittenberg, l'elector Frederic III de Saxònia, on va rebre formació a la Universitat de Halle. El 1520 el seu pare va abdicar i va cedir el govern del ducat als seus fills Otó i Ernest. Però, amb la renúncia d'Otó el 1527, Ernest es va fer càrrec en solitari del govern del ducat.
Va ser un dels nobles més influents del nord d'Alemanya, i un abanderat de la causa protestant, en els primers anys de la Reforma. Va signar la Protesta de Speyer en la Dieta de Speyer de 1529. Va treballar intensament a la Lliga d'Esmalcalda i va aconseguir que s'hi sumessin entre altres les ciutats d'Hamburg, Bremen, Braunschweig i Göttingen.
El matrimoni va tenir els següents fills:
* Francesc Otó (1530 - 1559), casat amb Elisabet Magdalena de Brandenburg (1537 - 1595).
* Frederic (1532 - 1553)
* Enric (1533 - 1598) casat amb Úrsula de Saxònia-Lauenburg (1545 - 1620).
* Margarida (1534 - 1596), casada amb Joan de Mansfeld
* Guillem (1535 - 1592), casat amb Dorotea de Dinamarca (1546 - 1617).
* Úrsula (1536 - 1538)
* Caterina (1537 - 1540)
* Elisabet Úrsula (1539 - 1586), casada amb Otó IV de Holstein-Schauenburg-Pinneburg (1517 - 1576).
* Magdalena Sofia (1540 - 1586), casada amb Arnald de Bentheim-Steinfurt.
* Sofia (1541 - 1631), casada amb Poppo XVIII de Henneberg-Schleusingen

## Referències

* ↑ Estep, William Roscoe. Renaissance and Reformation (en anglès). Wm. B. Eerdmans Publishing, 1986, p.149. ISBN 0802800505.

## Enllaços externs

* Ernest a Casa de Welf
* Allgemeine Deutsche Biographie, vol. 6, p. 260
* http://awt.ancestrylibrary.com
# Batalla d'Uji (1184)

La segona batalla d'Uji va ser un conflicte bèl·lic que va tenir lloc a Uji, prefectura de Kyoto, Japó el 1184 pel control del clan Minamoto durant les guerres Genpei. Minamoto no Yoshinaka intentà arrabassar el poder dels seus cosins Yoritomo i Yoshitsune, i prendre el control del clan. Per això va saquejar Kyoto i va cremar el Palau Hojuji, segrestant l'Emperador Go-Shirakawa i autoproclamant-se shogun. No obstant això els seus cosins li van arribar i li van perseguir pel Pont sobre Uji, el dia d'any nou de 1184. Yoshinaka intentà destruir-lo, en una situació irònicament semblant a la primera batalla d'Uji (1180), com els Taira a la primera batalla, Minamoto no Yoshitsune va dirigir a la seva cavalleria a través del riu, va derrotar Yoshinaka, i el va perseguir lluny de la capital.

## Bibliografia

* Sansom, George (1958). 'A History of Japan to 1334'. Stanford, California: Stanford University Press. ISBN 978-0-8047-0523-3
* Turnbull, Stephen (1998). 'The Samurai Sourcebook'. London: Cassell & Co. ISBN 978-1-85409-523-7