# Pere Julià

Pere Julià és un personatge fictici al qual es van atribuir, primer, les funcions de cònsol de catalans a Constantinoble, i posteriorment, les de capità d'armes o militar en cap d'una suposada guarnició catalana present a Constantinoble el maig del 1453, quan va ser conquerida pels otomans de Mehmet II. L'únic esment del seu nom (Πέτρῳ Γουλιάνῳ) apareix en un dels manuscrits del Chronicon Maius de Pseudo-Franza, variant que s'incorporà a l'edició crítica del text (Bonn, 1838). Segons aquesta crònica Julià seria el cònsol dels catalans i presumptament hauria estat executat juntament amb els seus dos fills poc després de la presa final de la ciutat.
Constantin Marinescu ja va assenyalar l'error d'aquella indentificació gràcies a les seves recerques als arxius de la cancelleria reial que li van permetre demostrar que el cònsol dels catalans per aquelles dates era Joan de la Via. L'historiador romanès, però, es va decantar per considerar-lo un militar que estaria present durant l'episodi en qüestió, en donar validesa el testimoni del Chronicon Maius. Com ell, la majoria d'investigadors han acceptat fins a temps recents la historicitat del personatge de Pere Julià. Amb tot, des de 1934 la crítica filològica i històrica han posat de manifest que el text de Pseudo-Franza és, de fet, una reelaboració del Chronicon Minus o Dietari de Franza confeccionada pel bisbe de Monembàssia Macari Melisurg-Melissè, refugiat a Nàpols el 1571 i que la fiabilitat de les seves informacions és relativa. En l'actualitat es considera que les interpolacions del nom de Julià, així com el del castellà Francisco de Toledo respondrien possiblement a un intent del bisbe d'atraure's el favor del virrei napolità i que no se'ls pot reconèixer cap historicitat.

## Referències

* ↑ Vast, H. Le siège et la prise de Constantinople par les Turcs, «Revue Historique», XIII (1880), p. 38; Vlasto, E. Les derniers jours de Constantinople, París 1883, p. 131; Schlumberger, G. Le siege la prise et le sac de Constantinople par les Turcs en 1453, París 1914, p. 102; Láscaris Comneno, E. Participación catalana en la defensa de Constantinopla durante el último asedio, «Cuadernos de Historia Jerónimo Zurita», 6-7 (1954), p. 135-139 (publicat també a «Argensola: Revista de Ciencias Sociales del Instituto de Estudios Altoaragoneses», 27 (1956), p. 159-167 i a IV Congreso de Historia de la Corona de Aragón. Mallorca, 25 septiembre – 2 octubre 1955. Actas y comunicaciones, I, Palma: Diputación Provincial de Baleares, 1959, p. 229-235); id. España y la Caída de Constantinopla, «Oriente», V/2 (1955), p. 109-124; id. Los últimos defensores de Constantinopla, «Argensola: Revista de Ciencias Sociales del Instituto de Estudios Altoaragoneses», 42 (1960), p. 135-156 (text sense cap credibilitat sobre la base de textos apòcrifs); Runciman, S. The Fall of Constantinople 1453. Cambridge, University Press, 1965, p. 84, 93, 150.
* ↑ S. Cirac, Ἡ πτῶσις τῆς Κωνσταντινουπόλεως ἐν ἔτει 1453 καὶ οἱ Ἱσπανοί, a Στ. Κυριακιδου, Α. Ξυγγοπουλου, Π. Ζεπου (ed.), Πεπραγμένα του Θ’ Διεθνούς Βυζαντινολογικού Συνεδρίου Θεσσαλονίκη, 12-30 απριλίου 1953, II, Atenes 1956, p. 306.
* ↑ Bekkerus, I. (ed.). Georgius Phrantzes, Ioannes Cananus, Ioannes Anagnostes. Bonnae: Weber, 1838, p. 252.
* ↑ Bekkerus, I. (ed.). Georgius Phrantzes, Ioannes Cananus, Ioannes Anagnostes. Bonnae: Weber, 1838, p. 293.
* ↑ Marinescu, C. La politique orientale d'Alfonse V d'Aragon, roi de Naples (1416-1458) (en francès). Barcelona: IEC, 1994, p. 253, 254.
* ↑ J. B. Falier-Papadopoulos, Ἰωάννης Ζ´ ὁ Παλαιολόγος καὶ τὸ Χρονικὸν τοῦ Φραντζῆ, «Byzantinische Zeitschrift», 32 (1932), p. 257-262; ídem, Phrantzès est-il réellement l'auteur de grand chronique qui porte son nom?, a B. D. Filov (ed.), Actes du IVe Congrès international des études byzantines, I, Sofia 1935-1936, p. 177-189; idem, Über ‘Maius' und ‘Minus' des Georgios Phrantzes und über die Randnoten des angeblichen Pachomios, «Byzantinische Zeitschrift», 38 (1938), p. 323-331; idem, Bemerkungen zu dem cod. Hierosol. 38, «Byzantinische Zeitschrift», 38 (1938), p. 68-70; idem, Ἡ περὶ Ἁλώσεως τῆς Κωνσταντινουπόλεως Ἱστορία Λεονάρδου τοῦ Χίου, «Ἐπετηρὶς Ἑταιρείας Βυζαντινῶν Σπουδῶν», 15 (1939), p. 85-95; F. Dölger, Ein literarischer und diplomatischer Fälscher des 16. Jahrhunderts: Metropolit Makarios von Monembasia, a H. Schreiber (ed.), Otto Glaunig zum 60. Geburtstag, Festagabe aus Wissenschaft und Bibliothek, Leipzig 1936, p. 25-36 (reeditat F. Dölger, Byzantinische Diplomatik; 20 Aufsätze zum Urkundenwesen der Byzantiner, Ettal 1956, p. 371-383); S. Binon, L'histoire et la légende de deux chrysobulles d'Andronic II en fateur de Monembasie: Macaire ou Phrantzès?, «Echos d'Orient», 37 (1938), p. 274-311; R.-J. Loenertz, La date de la letre θ΄ de Manuel Paléologue et l'inauthenticité du ‘Chronicon Maius' des Georges Phrantzès, «Echos d'Orient», 39 (1940-1942), p. 91-99; idem, Autour du Chronicon Maius attribué à Georges Phrantzès, a Miscellanea Giovanni Mercati. Volume II, Letteratura medioevale, Ciutat del Vaticà 1946, p. 273-311; Ι. Κ. Χασιοτης, Μακάριος, Θεόδωρος και Νικηφόρος οι Μελισσηνοί (Μελισσουργοί) (16ος - 17ος αι.), Tessalònica 1966; idem, Ένα Ἰδιότυπο Εἰκονογραφημένο Κείμενο τοῦ Ἰωάννου Ἁγιομαύρα (1578), «Hellenika», 19 (1966), p. 108-113; M. Carroll, Notes on the Authorship of the ‘Siege’ Section of the Chronicon Maius of Pseudo-Phrantzes, Book III, «Byzantion», 41 (1971), p. 28-44; 42 (1972), p. 5-22; 43 (1973), p. 30-38; i 44 (1974), 17-22; M. Philippides, The Fall of Constantinople: Bishop Leonard and the Greek Accounts, «Greek, Roman and Byzantine Studies», 22 (1981), p. 287-300; idem, Σύγχρονες Ἔρευνες στὰ Κείμενα τοῦ Σφραντζῆ, «Παρνασσὸς», 25 (1983), p. 94-99; idem, An ‘Unknown' Source for Book III of the Chronicon Maius by Pseudo-Sphrantzes, «Byzantine Studies/Etudes byzantines», 10 (1984), p. 174-183; idem, The Name Sphrantzes in Ubertino Pusculo, «Ὀνόματα: Revue Onomastique», 13 (1989-1990), p. 208-211; idem, The Fall of Constantinople, 1453: Bishop Leonardo Giustiniani and his Italian Followers, «Viator», 29 (1998), p. 189-227; M. Philippides, W. K. Hanak, The Siege and the Fall, Farnham-Burlington, 2011, p. 139-191; R. Maisano, Il manoscritto Napoletano II E.25 e la storia della tradizione dello pseudo-Sfranze, «Ἰταλοελληνικά: Rivista di cultura greco-moderna», 2 (1989), p. 103-121; T. Ganchou, Le Mésazon Démétrius Paléologue Cantacuzène a-t-il figuré parmi les défenseurs du siège de Constantinople (29 Mai 1453)?, «Revue des études byzantines», 52 (1994), 245-272; ídem, Sur quelques erreurs relatives aux derniers défenseurs grecs de Constantinople en 1453, «Θησαυρίσματα», 25 (1995), p. 61-82.
* ↑ Philippides, M. The Siege and the Fall of Constantinople in 1453. Historiography, Topography, and Military Studies (en anglès). Farnham-Burlington: Ashgate, 2011, p. 157-158.
* ↑ Déroche, V. Constantinople 1453. Des Byzantins aux Ottomans (en francès). Toulouse: Anacharsis, 2016, p. 530 n. 56, 1182 n. 37.

## Enllaços externs

* https://byzantinaetorientalia.blogspot.com/2018/12/pere-julia-la-historia-duna-invencio.html