OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Mansió

La Casa Mansió és una obra de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa aïllada de dos cossos, amb coberta de pissarra composta de dues vessants.
Els murs són de pedra del país reblada i sense arrebossar.
Es van fer reformes, perdent-se un forn adossat a la paret de la façana de migdia, on la coberta volava sostinguda per un embigat de fusta.
El forn ha estat substituït per la llar i una nova xemeneia.
Les antigues quadres serveixen d'aparcament i estances.

## Història

Anys 70, reformes i pèrdua del forn, quadres i fusteria típics.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Mansic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Casa Manuel (Llívia)

La Casa Manuel és una obra de Llívia (Baixa Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Una portalada separa l'exterior de la gran era. La casa fa angle i per sota la porxada es pot comunicar a les diferents dependències. Les diferents construccions segueixen la tradicional disposició del mas cerdà, amb la casa, el badiu, la pallissa i els estables al voltant de l'era. La casa està construïda per la planta baixa i dos pisos. La façana està recolzada sobre pilars de pedra, configurant una porxada. La balconada té uns puntuals verticals de fusta, que reposen sobre els pilars de pedra per sostenir la volada i fer de suport a la balconada. La barana del primer pis és de balustres senzills, la del segon, són bellament tornejats.

## Referències

* ↑ «Casa Manuel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Casa Manuel Pladevall

La Casa Manuel Pladevall és una obra noucentista de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Casa entre mitgeres. Consta de planta baixa i dos pisos. La façana ve marcada per una tribuna de planta poligonal, que determina la coberta i marca un eix vertical descentrat, remarcat per la coberta en forma de xamfrà. El ràfec és amb colls de fusta i ceràmica vidriada amb motius geomètrics.
S'obren tres portals rectangulars a la planta; al primer hi ha la tribuna i al segon un balcó amb baranes de forja.
La façana és arrebossada i presenta bonics esgrafiats i estucs amb motius vegetals sota el ràfec hi ha una inscripció amb la data de construcció. Cal remarcar els vidres emplomats que donen llum a l'escala de veïns. L'estat de conservació és mitjà, ja que la planta ha estat restaurada i el segon pis sembla abandonat.

## Història

L'antic camí de Gurb sorgí com el perllongament del carrer Neus vers el segle xii i on s'anaren transformant les masies i edificacions en cases entre mitgeres que seguien el traçat natural del camí. Al segle xv es construí l'església gòtica dels carmelitans prop de l'actual carrer de l'Arquebisbe Alemany que fou enderrocada el 1655 en convertir la ciutat en plaça fortificada contra els francesos durant la guerra dels Segadors. Als segles XVII-XVIII es construí l'actual convent i església dels Carmelitans calçats. Al segle xviii la ciutat experimenta un fort creixement i aquests carrers itinerants es renoven formant part de l'eixample Morató. Al segle xix amb la urbanització de l'Horta d'en Xandri i entre el carrer Gurb i de Manlleu també es renova. Actualment el carrer viu una etapa d'estancament i convindria revitalitzar-lo.
L'edifici és de principis del segle xx, amb clares influències noucentistes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Manuel Pladevall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Chilula

Els chilula són una tribu atapascana que vivia a l'àrea del baix riu Redwood Creek, al nord de Califòrnia, de 500 a 600 anys abans del contacte amb els europeus. Els chilula han estat incorporats a la tribu dels hupes i viuen principalment a la reserva Hupa.

## Viles històriques

La tribu tenia originàriament 18 viles: Howunakut, Noleding, Tlochime, Kingkyolai, Kingyukyomunga, Yisining'aikut, Tsinsilading, Tondinunding, Yinukanomitseding, Hontetlme, Tlocheke, Hlichuhwinauhwding, Kailuhwtahding, Kailuhwchengetlding, Sikingchwungmitahding, Kinahontahding, Misme, i Kahustahding.

## Llegat

Un remolcador de l'Armada dels Estats Units classe Cherokee 205' fou batejat com a USS Chilula (WATF-153) rn 1945, i fou recommissionat en 1958 com el Guardacostes dels Estats Units Chilula (WMEC-153), servint fins a 1991.

## Vegeu també

* Amerindis de Califòrnia

## Referències

* ↑ Kroeber, Alfred L. Handbook of the Indians of California. No. 78, 1925, p. 137–141.

## Enllaços externs i bibliografia

* Bibliografia chilula, de California Indian Library Collections Project
* Driver, Harold Edson. Vocabularies (from Tolowa, Chilula, Van Duzen, Mattole, Sinkyone of Northwestern California). California Indian Library Collections, 1935 [Consulta: 26 agost 2012].
* Goddard, Pliny Earle. Notes on the Chilula Indians of Northwestern California. University of California Publications in American Archaeology and Ethnology, vol. 10, no. 6. Berkeley: University of California Press, 1914.
* Lake, Robert G. Chilula: People from the Ancient Redwoods. Washington, D.C.: University Press of America, 1982. ISBN 0819123846
# Chiluïta

La chiluïta és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom del dipòsit de molibdè de Chilu, a Fujian (Xina), on va ser descoberta.

## Característiques

La chiluïta és un sulfat de fórmula química Bi₃Te$^{6+}$Mo$^{6+}$O$_{10,5}$. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la chiluïta pertany a «07.B - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations grans només» juntament amb els següents minerals: sulfohalita, galeïta, schairerita, kogarkoïta, caracolita, cesanita, aiolosita, burkeïta, hanksita, cannonita, lanarkita, grandreefita, itoïta, hectorfloresita, pseudograndreefita i sundiusita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a finals de la dècada dels 80 al dipòsit de molibdè de Chilu, situada al comtat de Fu'an, a la prefectura de Ningde (Fujian, República Popular de la Xina). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta a on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Chiluite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 9 juliol 2017].
# Chimarikos

Els chimariko eren uns amerindis de Califòrnia que vivien principalment en una secció de 20 milles al llarg del canó al riu Trinity al comtat de Trinity al nord-oest de Califòrnia.

## Història

Originàriament eren caçadors-recol·lectors, els chimariko possiblement foren els primers habitants de la regió. Tenien bones relacions amb els wintus i eren enemics dels hupa, un poble atapascà meridional.
Els caçadors de pells no nadius van entrar per primera vegada al territori chimariko en 1820, seguits dels miners i dels colons en la dècada de 1850. Els chimariko es van veure profundament afectats per les pràctiques destructives dels cercadors d'or durant la febre de l'or de Califòrnia durant la dècada de 1850. Una de les principals qüestions en joc la caiguda de la població de salmó que era la principal font d'aliment dels chimariko. En la dècada de 1860 el conflicte entre chimarikos i miners blancs conduir a l'extinció gairebé total de tota la població. Els chimarikos supervivents van fugir a viure amb els Hupa i shasta.

## Llengua

Els chimarikos parlen el chimariko, una llengua Hoka septentrional. La llengua es troba actualment extingida. La llengua probablement es van extingir en algun moment de la dècada de 1930. És àmpliament documentada en les notes de camp no publicades que John Peabody Harrington obtingué de l'última parlant, Sally Noble, en la dècada de 1920.

## Població

Les estimacions per a les poblacions del pre -contacte de la majoria dels grups nadius a Califòrnia han variat substancialment. Alfred L. Kroeber va proposar que la població chimariko en 1770, juntament amb els de Riu New, i els grups Konomihu i Okwanuchu dels shasta, havia estat d'uns 1.000. Específicament per als chimariko, va estimar una població de 250 en 1849. Shirley Silver (1978:205) va posar la població aborigen a "només uns pocs centenars". Altres estimacions indiquen que hi havia 250 chimarikos en els segles XVIII i principis del XIX, baixant a 200 el 1852, 20 el 1880 i cap en 1900.

## Notes

* ↑ Taula del cens dels EUA, 2000
* ↑ "Chimariko.". Ethnologue. Retrieved 28 August 2012.
* 1 2 3 4 5 "Chimariko." Arxivat 2014-02-14 a Wayback Machine. Four Directions Institute. Retrieved 28 August 2012.
* ↑ Luthin, Herbert. Surviving through the Days. Berkeley: University of California Press, 2002. ISBN 978-0-520-22270-0.
* ↑ Kroeber, Alfred L. Handbook of the Indians of California. No. 78, 1925, p. 883 (Bureau of American Ethnology Bulletin).
* ↑ Silver, Shirley. 1978. "Chimariko". In California, edited by Robert F. Heizer, pp. 205-210. Handbook of North American Indians, William C. Sturtevant, general editor, vol. 8. Smithsonian Institution, Washington, D.C. p. 205

## Vegeu també

* Narrativa tradicional chimariko

## Referències

* Bibliografia Chimariko, de California Indian Library Collections Project

## Enllaços externs

* Native Tribes, Groups, Language Families and Dialects of California in 1770 Arxivat 2011-04-30 a Wayback Machine. (after Kroeber)
# Koganei

Koganei (小金井市, Koganei-shi) és una ciutat i municipi de Tòquio, a la regió de Kanto, Japó. La ciutat, situada a la regió del Tòquio occidental és una ciutat dormitori més, com altres de la regió, on resideixen molts dels treballadors del Tòquio central.

## Administració
### Alcaldes

* Seiichi Suzuki (1958-1967)
* Ayajirō Seki (1967-1971)
* Yūki Nagatoshi (1971-1979)
* Heiju Hoshino (1979-1981)
* Akira Hotate (1981-1987)
* Shinshichi Ōkubo (1987-1999)
* Takahiko Inaba (1999-2011)
* Kazuo Satō (2011-2011)
* Takahiko Inaba (2011-2015)
* Shin-Ichirō Nishioka (2015-actualitat)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| 3.866 | 6.129 | 12.650 | 22.616 | 45.734 | 94.448 | 102.456 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 105.899 | 111.825 | 118.888 | 127.226 | - | - | - |

## Transport
### Ferrocarril

* Companyia de Ferrocarrils del Japó Oriental (JR East)
** Higashi-Koganei - Musashi-Koganei
* Ferrocarril Seibu
** Shin-Koganei

### Carretera

Pel terme municipal de Koganei no passa cap carretera nacional ni autopista.

## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=13210
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Kofun

* També hi ha un període Kofun del Japó
Kofun (古墳, del lèxic xino-japonès que significa "tomba antiga") són tombes megalítiques o túmuls al Japó, construïts entre el principi del segle iii i el principi del segle VII. Donen nom al període Kofun (del segle iii al segle VI). Molts d'aquests kofun tenen monticles distintius amb la forma de forat de pany (zenpo-koenfun (前方後円墳)), que són únics a l'antic Japó. Els Mozu-Furuichi kofungun o grups de túmuls han estat proposat per a figurar com Patrimoni de la Humanitat.
Els Kofun vam des de diversos metres de llargada a uns 400 metres de llarg. El més gran, atribuït a l'Emperador Nintoku, és el Daisen kofun de Sakai.
La acambra funerària està disposada a la part rodona i consta d'un grup de megàlits.Un taüt de pedra es posava a la cambra funerària i diversos accessoris com espases i miralls de bronze es disposaven fora i dins del taüt. Les parets estaven pintades i es consideren oficialment tresors nacionals del Japó, mentre que els túmuls es consideren llocs de bellesa especial del Japó.

## Referències

* ↑ «Mozu-Furuichi Kofungun, Ancient Tumulus Clusters». UNESCO. [Consulta: 18 maig 2011].
* ↑ «Asuka-Fujiwara: Archaeological sites of Japan's Ancient Capitals and Related Properties». UNESCO. [Consulta: 18 maig 2011].
* 1 2 «Database of National Cultural Properties». Agency for Cultural Affairs. [Consulta: 14 maig 2011].
* ↑ «Database of National Cultural Properties». Agency for Cultural Affairs. [Consulta: 14 maig 2011].
* 飛鳥高松塚 (Takamatsuzuka, Asuka), 橿原考古学研究所編, 明日香村, 1972.
* 前方後円墳 (Keyhole-shaped kofun), 上田宏範, 学生社, 東京, 1969.
* 前方後円墳と古代日朝関係 (Keyhole-shaped kofun and diplomatic relations between ancient Japan and Korea), 朝鮮学会編, 東京, 同成社, 2002.

## Enllaços externs

* Japanese Archaeology: Kofun Culture
* (japonès) Decorated Kofun Database Arxivat 2013-08-16 a Wayback Machine.
# Kogenheim

Kogenheim (en alsacià Koiene) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 2006 tenia 1.100 habitants.
Forma part del cantó d'Erstein, del districte de Sélestat-Erstein i de la Comunitat de comunes del cantó d'Erstein.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.033 | 1.064 | 936 | 932 | 867 | 842 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Gaston Schmitt | |
| 2008-2020 | Francine Froment | |
# La Sarraz

La Sarraz és un municipi de Suïssa del cantó de Vaud, situat al districte de Morges. Té uns 2.381 habitants.
El castell de La Sarraz, del segle xi, és considerat Patrimoni europeu. El 1928 va allotjar el primer Congrés Internacional d'Arquitectura Moderna (organitzat quan Hélène de Mandrot era propietària del castell) i des del 1982 és la seu del Museu Suís del Cavall.

## Bibliografia

* J. Ogiz, Histoire de La Sarraz, 1899
* AA. VV., La Sarraz, château du milieu du monde, 1972

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
* ↑ «Portrait de La Sarraz» (en francès). Arxivat de l'original el 2018-08-21. [Consulta: 15 agost 2018].
* ↑ «Vaud: Le Château de La Sarraz Ecurie». [Consulta: 14 agost 2018].
* ↑ gbp, Patrick-R. Monbaron /. «Sarraz, La (comune)» (en italià). [Consulta: 15 agost 2018].
# La Sauleda (l'Estany)

La Sauleda és un paratge constituït per camps de conreu del terme municipal de l'Estany, a la comarca del Moianès.
És un ample paratge situat a la part central-nord del terme municipal, al nord-est del nucli del poble de l'Estany, a dreta i a esquerra de la Riera de l'Estany. És al sud-est del Polígon industrial de l'Estany, a llevant de la Fàbrega i a ponent del vessant occidental del Serrat de la Creu de Senties.

## Enllaços externs

* La Sauleda en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Sauleda (Calldetenes)

La Sauleda és una masia de Calldetenes (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana, situada a migdia. Presenta diverses etapes constructives, forma un gran rectangle, amb diverses construccions i llinda interior. La façana presenta un portal rectangular i diverses obertures, una de les quals és d'inflexió gòtica. A llevant hi ha un portal i una finestra a la planta, una finestra amb ampit i l'altra amb llinda goticitzant. A la part dreta s'hi adossa un cobert de construcció recent. Al nord petites obertures, dues finestres amb inflexió gòtica i un arc de mig punt. A ponent hi ha petites obertures i contraforts adossats al mur. Al sud hi ha una cabana amb una era enllosada al davant. A l'entrada a la lliça hi ha un portal decorat amb una bola damunt un cos poligonal.
L'estat de conservació és regular.

## Història

Masia registrada als fogatges de la parròquia i terme de Sant Martí de Riudeperes de l'any 1553. Aleshores habitava el mas un tal Martí Sauleda.
A part dels elements goticitzants que denoten una reforma per aquella època, hi ha una reforma posterior, com consta al portal de la lliça, on hi ha la data de 1800 i una altra incompleta de 18--.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Sauleda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2017].
# Ceraticelus

Ceraticelus és un gènere d'aranyes araneomorfes de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae.
Fou descrit per primera vegada per Eugène Louis Simon l'any 1884.
Es pot trobar a la zona holàrtica.

## Llista d'espècies

Segons The World Spider Catalog 12.0:
* Ceraticelus agathus Chamberlin, 1949
* Ceraticelus albus (Fox, 1891)
* Ceraticelus alticeps (Fox, 1891)
* Ceraticelus artemisiae Prentice & Redak, 2009
* Ceraticelus atriceps (O. Pickard-Cambridge, 1874)
* Ceraticelus berthoudi Dondale, 1958
* Ceraticelus bryantae Kaston, 1945
* Ceraticelus bulbosus (Emerton, 1882)
* Ceraticelus carinatus (Emerton, 1911)
* Ceraticelus crassiceps Chamberlin & Ivie, 1939
* Ceraticelus creolus Chamberlin, 1925
* Ceraticelus emertoni (O. Pickard-Cambridge, 1874)
* Ceraticelus fastidiosus Crosby & Bishop, 1925
* Ceraticelus fissiceps (O. Pickard-Cambridge, 1874) (Espècie tipus)
* Ceraticelus innominabilis Crosby, 1905
* Ceraticelus laetabilis (O. Pickard-Cambridge, 1874)
* Ceraticelus laetus (O. P.-Cambridge, 1874)
* Ceraticelus laticeps (Emerton, 1894)
* Ceraticelus limnologicus Crosby & Bishop, 1925
* Ceraticelus micropalpis (Emerton, 1882)
* Ceraticelus minutus (Emerton, 1882)
* Ceraticelus nigripes Bryant, 1940
* Ceraticelus orientalis Eskov, 1987
* Ceraticelus paludigenus Crosby & Bishop, 1925
* Ceraticelus paschalis Crosby & Bishop, 1925
* Ceraticelus phylax Ivie & Barrows, 1935
* Ceraticelus pygmaeus (Emerton, 1882)
* Ceraticelus rowensis Levi & Levi, 1955
* Ceraticelus savannus Chamberlin & Ivie, 1944
* Ceraticelus silus Dondale, 1958
* Ceraticelus similis (Banks, 1892)
* Ceraticelus subniger Chamberlin, 1949
* Ceraticelus tibialis (Fox, 1891)
* Ceraticelus tumidus Bryant, 1940
* Ceraticelus vesperus Chamberlin & Ivie, 1939

## Referències

* ↑ Simon, E. Les arachnides de France. Tome cinquième, deuxième et troisième partie, 1884.
* ↑ «Gen. Ceraticelus Simon, 1884». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.
* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog (American Museum of Natural History).

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
# Kurnakovita

La kurnakovita és un mineral de la classe dels borats, que pertany al grup de la inderita. Rep el seu nom del mineralogista i químic rus S. Kurnakov (1860-1941).

## Característiques

La kurnakovita és un borat de fórmula química MgB₃O₃(OH)₅·5H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic, en forma de cristalls prismàtics de fins a 37 centímetres, normalment en densos agregats. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2,5 i 3. És un mineral dimorf de la inderita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kurnakovita pertany a «06.C - Nesotriborats» juntament amb els següents minerals: inderita, ameghinita, inderborita, meyerhofferita, inyoïta, solongoïta, peprossiïta-(Ce), nifontovita i olshanskyita.

## Formació i jaciments

És un mineral poc comú que vaa ser descobert l'any 1940 al dipòsit de bor d'Inder, a Atyrau, Kazakhstan, on es troba associat a la szaibelyita.

## Referències

* ↑ «Kurnakovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juny 2016].
* ↑ «Kurnakovite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 11 juny 2016].
# Kurnàs

Kurnàs (en grec modern Κουρνάς, normalment transliterat Kournas) és un poble de l'illa grega de Creta a la prefectura de Khanià, a uns 43 km de Khanià i a uns 20 km de Réthimno.
A prop del poble hi ha el llac de Kurnàs, l'únic llac d'aigua dolça de l'illa, i que desaigua per una riera que surt cap al nord al Mar de Creta. El llac té forma de pera i fa uns 800 x 600 m, i en temporada hi lloguen patins de pedals. Hi ha una reserva natural a la part sud-oest del llac.
# Kurmalà

Kurmalà - Курмала (rus) - és un poble de la República del Tatarstan, a Rússia. El 2015 tenia 152 habitants. Pertany al districte (raion) de Baltassí.

## Referències

* ↑ «Arbash». GeoNames. [Consulta: 7 setembre 2013].
* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2018-03-24.
# La copa daurada

La copa daurada (títol original en anglès The Golden Bowl) és una pel·lícula dirigida per James Ivory i estrenada l'any 2000. Ha estat doblada al català.

## Argument

El príncep Amerigo, un aristòcrata arruïnat, s'ha de casar amb Maggie, la filla d'Adam Verver, un magnat col·leccionista d'art. Abans del casament, Amerigo té una última trobada amb la seva amant Charlotte, que també es troba en una situació econòmica precària. Tots dos van a buscar un regal de noces per a Maggie i estan a punt de comprar una copa daurada. Per l'atzar de la vida, Charlotte acaba casant-se amb Adam Verver i d'aquesta manera pare, filla i els dos amants es converteixen en una família. Però, ben aviat, avorrits per la seva nova vida plena de luxes, Amerigo i Charlotte reprendran la seva relació clandestina. Per una coincidència, la copa daurada donarà la pista a Maggie de la infidelitat del seu marit amb la seva madrastra.

## Repartiment

* Kate Beckinsale: Maggie Verver
* Jeremy Northam: Prince Amerigo
* Uma Thurman: Charlotte Stant
* Nick Nolte: Adam Verver
* James Fox: Coronel Bob Assingham
* Anjelica Huston: Fanny Assingham
* Madeleine Potter: Lady Castledean

## Referències

* ↑ esadir.cat. La copa daurada. esadir.cat.
* ↑ «The Golden Bowl». The New York Times.
# Kwangali

El kwangali és una llengua bantu que es parla a Namíbia i Angola. La parlen 83.976 persones en total. El seu codi ISO 639-3 és kwn.

## Família lingüística

El kwangali és una llengua luyana juntament amb el luyana, el mbowe, el mashi, el diriku, el mbukushu i el simaa.

## A Namíbia

A Namíbia hi ha 73.074 kwangali-parlants (2000), entre els quals hi ha 2000 sambyu. Es parla a la regió d'Okavango. A Namíbia es parlen el dialecte sambyu, que és força intel·ligible amb el diriku (llengua). És una llengua nacional de Namíbia. S'utilitza a l'educació i a l'administració. Té programes de ràdio, diccionari, gramàtica i una bíblia publicada el 1987.

## Angola

A Angola 10.902 persones parlen kwangali (2000). Es parla a la zona central-sud de l'Estat. A Angola també es parla el dialecte sambyu.

## Referències

* ↑ Kwangali al SIL International al desembre del 2008
* ↑ «K». ethnologue. [Consulta: 18 gener 2015].
# Garra gracilis

Garra gracilis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba al Vietnam.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kottelat, M., 2001. Freshwater fishes of northern Vietnam. A preliminary check-list of the fishes known or expected to occur in northern Vietnam with comments on systematics and nomenclature. Environment and Social Development Unit, East Asia and Pacific Region. The World Bank. Freshwater Fish. Vietnam (BOOK), Juny: i-iii + 1-123 + 1-18.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Polieteretercetona

La polieteretercetona (PEEK) és un termoplàstic extraordinàriament fort i rígid. La seva resistència a la flama és excel·lent. La seva resistència química és molt alta, i fins i tot suporta bé l'acció de les radiacions ionitzants i temperatures de l'ordre dels 340 °C. És un 30% més lleuger que l'alumini, el seu principal inconvenient és el preu, 50 vegades més que el polietilè.

## Referències

* ↑ Peña Andrés, Javier. Selección de Materiales en el Proceso de Diseño. Barcelona: Ediciones CPG, 2009, p. 76 [Consulta: 2014].