OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monomorium

Monomorium és un gènere de formigues de la subfamília dels mirmicins (Myrmicinae). Té una distribució paleàrtica, incloent-hi la península Ibèrica.

## Espècies

El gènere Monomorium inclou 297 espècies; a la península Ibèrica hi viuen les 9 següents:
* Monomorium algiricum (Bernard, 1955)
* Monomorium andrei Saunders, 1890
* Monomorium carbonarium (F. Smith, 1858)
* Monomorium exiguum Forel, 1894
* Monomorium monomorium Bolton, 1987
* Monomorium pharaonis (Linnaeus, 1758)
* Monomorium salomonis (Linnaeus, 1758)
* Monomorium sichelii (Roger, 1862) (= Phacota sichelii)
* Monomorium subopacum (F. Smith, 1858)

## Referències

* 1 2 «Hormigas.org - Género Monomorium» (en castellà). [Consulta: 20 novembre 2023].
* ↑ «Monomorium - AntCat» (en anglès). [Consulta: 20 novembre 2023].
* ↑ «Hormigas.org - Género Phacota». [Consulta: 22 novembre 2023].
# Marta Vilalta i Torres

Marta Vilalta i Torres (Torregrossa, 3 de desembre de 1984) és una periodista i política catalana, diputada al Parlament de Catalunya en la X, XII i XIII legislatures. El febrer de 2016 va ser nomenada directora general de Joventut de la Generalitat de Catalunya. El setembre de 2018 va ser nomenada Vicesecretària General d'Estratègia, Entorn i Gestió del Coneixement d'Esquerra Republicana de Catalunya a la remodelació de la seva executiva.
Llicenciada en Periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona, actualment cursa Ciències Polítiques i de l'Administració a la Universitat Oberta de Catalunya. Ha treballat, entre altres mitjans de comunicació, a Ràdio Tàrrega, Segre i Televisió de Catalunya. Entre el 2007 i el 2009 va ser la cap de premsa de la federació regional d'Esquerra Republicana de Lleida i del 2009 al 2012 va treballar a l'Oficina de Comunicació del Departament de Governació i Relacions Institucionals de la Generalitat de Catalunya. Del 2008 al 2012 va ser la cap de premsa del festival político-musical Acampada Jove.
Militant d'Esquerra Republicana des del 2004. Durant la seva militància a les Joventuts d'Esquerra Republicana va ser portaveu de la regional de Ponent (2007-2009), secretària nacional de comunicació (2011-2013) i candidata de l'organització a les eleccions al Parlament de Catalunya del 2012, en les quals va ser escollida diputada. El 2015 es presentà a les eleccions al Parlament de Catalunya com a membre d'ERC amb la coalició independentista Junts pel Sí. També el 2015 va entrar a formar part de l'Executiva Nacional d'Esquerra Republicana de Catalunya com a Secretària d'Entorn i el 2018 va ser escollida portaveu d'ERC, a proposta de Pere Aragonès. Va encapçalar la llista del partit en les eleccions al Parlament de Catalunya de 2024 per a la circumscripció de Lleida.
Membre, entre altres entitats, d'Òmnium Cultural, l'Assemblea Nacional Catalana i el Club Esportiu Patí Torregrossa. Autora del llibre "La Centralitat, en Joc: Conversa amb cinc veus representatives de partits polítics sobre la recerca de l'hegemonia a Catalunya".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Marta Vilalta». Parlament de Catalunya. [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ «Nomenaments». Generalitat de Catalunya, 02-02-2016. Arxivat de l'original el 2018-07-24. [Consulta: 6 febrer 2016].
* ↑ «Esquerra Republicana es reforça per plantar cara a la repressió i refermar el lideratge d'Oriol Junqueras i Marta Rovira». [Consulta: 18 setembre 2018].
* ↑ Gregori, Magda. Pere Aragonès, l'independentisme pragmàtic. Pòrtic, gener 2020, p. 25. ISBN 978-84-9809-463-3.
* ↑ «Marta Vilalta, Raquel Sans i Laia Cañigueral acompanyaran Pere Aragonès a les eleccions a Catalunya». VilaWeb, 25-03-2024. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Vilalta i Torres, Marta. La centralitat en joc : conversa amb cinc veus representatives de partits polítics sobre la recerca de l'hegemonia a Catalunya : Ferran Pedret, Marta Rovira, Artur Mas, Elisenda Alemany, Sonia Sierra. 1. ed. Lleida: Pagès Editors, 2018. ISBN 9788499759555.

## Enllaços externs

* Blog personal
* Marta Vilalta al web d'ERC
# Setge de Sarajevo

El setge de Sarajevo mantingut per les forces de l'autoproclamada República Sèrbia (RS) i l'Exèrcit Popular Iugoslau (JNA) durant la guerra de Bòsnia, el més llarg contra una gran ciutat en la història militar moderna, es va estendre entre el 5 d'abril de 1992 i el 29 de febrer de 1996.
Després de la declaració d'independència de Bòsnia i Hercegovina respecte de Iugoslàvia, i amb l'objectiu estratègic de crear un nou estat per als serbis de Bòsnia, la República Sèrbia, i que incloïa una part del territori de Bòsnia i Hercegovina, les forces sèrbies van envoltar Sarajevo amb 18.000 soldats estacionats als turons circumdants, que assetjaren la ciutat amb armes d'artilleria (com ara morters, tancs, i metralladores), així com amb franctiradors. A partir del 2 de maig de 1992, els serbis van aïllar la ciutat. La poc equipada defensa del Govern de Bòsnia, amb prop de 40.000 homes, fou incapaç de trencar el setge.
S'estima que prop de 10.000 persones van morir o van desaparèixer a la ciutat, inclosos més de 1.500 nens. Unes 56.000 persones van resultar ferides, inclosos uns 15.000 nens. El 1995, els assassinats i la migració forçada havien reduït la població de la ciutat fins a 334.663 habitants, un 64% menys que abans de la guerra.
Després de la guerra, el Tribunal Penal Internacional per a l'antiga Iugoslàvia va condemnar dos generals serbis de nombrosos crims contra la humanitat pels seus actes. Stanislav Galić i Dragomir Milošević van ser condemnats a cadena perpètua i 29 anys de presó, respectivament. Una de les 11 acusacions contra l'expresident de República Sèrbia Radovan Karadzic, té relació amb el setge de Sarajevo.

## Vegeu també

* Jovan Divjak
* Túnel de Sarajevo
* Avinguda dels franctiradors

## Referències

* 1 2 «Rezultati istraživanja "Ljudski gubici '91-'95"» (en bosnià). Research and Documentation Center Sarajevo. Arxivat de l'original el 2010-12-03. [Consulta: 6 març 2010].
* 1 2 Kaufman, Joyce P. NATO and the former Yugoslavia: crisis, conflict, and the Atlantic Alliance. Rowman & Littlefield, 2002, pàg.88. ISBN 0742510220, 9780742510227.
* ↑ Goulding, Daniel J. Liberated cinema: the Yugoslav experience, 1945-2001. Indiana University Press, 2002, pàg.229. ISBN 025321582X, 9780253215826.
* ↑ «Condemnen a cadena perpètua el responsable del setge a Sarajevo». Diari de Girona, 01-12-2006. [Consulta: 6 març 2010].
* ↑ «33 anys per al general que va martiritzar Sarajevo». Avui, 13-12-2007. [Consulta: 6 març 2010].
* ↑ «Appeals Chamber Partially Affirms the Convictions against Dragomir Milošević and Reduces his Sentence to 29 Years» (en anglès). ICTY, 12-11-2009. [Consulta: 3 març 2010]. PDF
* ↑ «Radovan Karadzic claims Bosnian Muslims 'killed own people' in Sarajevo» (en anglès). The Guardian, 02-03-2010. [Consulta: 6 març 2010].
# Enunt

* Per a altres significats, vegeu «Oenos (desambiguació)».
Enunt (en llatí Oenus, en grec antic Οἰνοῦς οῦντος) era una ciutat de Lacònia cèlebre pel seu vi. Del seu nom en derivava el nom el riu Enunt (Oenus), afluent de l'Eurotes. Ateneu de Nàucratis diu que era propera a Pitane i probablement no era lluny de la unió del riu Enunt amb l'Eurotes.
El riu Enunt correspon al modern Kelefina, i tenia naixement al mont Parnon, corrent després en direcció generalment cap al sud-oest, fins a desaiguar a l'Eurotes a uns 3 km d'Esparta. El seu afluent principal era el Gorgilos (Γόργυλος) modern Vrestená.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català, p. 1221

## Referències

* ↑ Ateneu, Deipnosofistae I, 31D.
* ↑ Smith, William (ed.). «Oenus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 19 e desembre 2020].
# Envasat al buit

L'Envasament al buit és un mètode d'envasament que consisteix a retirar l'aire de l'interior d'un embolcall amb l'objectiu d'allargar el període de caducitat d'un aliment. Aquesta operació d'extracció es realitza mitjançant una bomba de buit. Aquest tipus de conserva es realitza sobre certs aliments com pot ser carns, peixos i hortalisses i consisteix a detenir l'activitat dels bacteris aeròbics inclosos en ells. Una dels principals avantatges és precisament la conservació de les propietats organolèptiques dels aliments envasats al buit.

## Característiques

Aquest tipus d'envasament es realitza en films de plàstic poc permeable a l'aire. L'envasament al buit de carns suprimeix la majoria dels bacteris nocius inclosos en els aliments. Si bé el mètode d'envàs no suposa una garantia 100%, pot millorar la seva efectivitat considerant altres mètodes combinats: és a dir envasament al buit i antioxidants, envasat al buit i tractament tèrmic, etc. Per regla general un envasament al buit d'una carn no tractada (ni cuita, ni guarida) suporta aproximadament uns deu dies. En el cas de carns guarides l'envàs al buit deté el creixement bacterià, perllongant la seva vida. Sent a més que el poc oxigen restant és consumit per l'activitat tissular alliberant diòxid de carboni.

## Limitacions

Malgrat reduir la pressió parcial d'oxigen mitjançant les bombes de buit, limitant-se el creixement de bacteris aeròbics. No obstant això no es deté la proliferació de bacteris anaeròbics que no necessiten l'oxigen, la qual cosa pot suposar un problema d'intoxicació alimentari. Alguns organismes com les espores poden romandre en estat latent dins dels envasos al buit, i activar-se quan els envasos s'obren.

## Referències

* ↑ Yam, K.
* ↑ Michael D.
* ↑ Benito Moreno García, (2004), Higiene e inspección de carnes-I, Barcelona, Primera Edición

## Vegeu també

* Sous-vide
# Erectea

Erectea (grec antic: Ἐρεχθηΐς) era el nom d'una tribu de l'antiga Atenes que tenia catorze demos. El seu nom provenia d'Erecteu, el primer rei de la ciutat.
Aquesta tribu es va establir amb les reformes de Clístenes. No hi ha gaire informació d'aquesta tribu. Només una inscripció de l'any 460 aC, o potser del 459 aC que dona una llista de víctimes d'un conflicte bèl·lic menciona dos generals, Frínic i Hipòdam, que hi van morir. Sembla que van ser elegits els dos conjuntament per dirigir l'exèrcit. També es menciona la mort d'un mantis o endeví que acompanyava l'exèrcit, ofici que no sembla especialment perillós.
Es creu que Críties formava part d'aquesta tribu, però no es coneix amb certesa.

## Referències

* ↑ Pseudo-Apol·lodor. Biblioteca (Βιβλιοθήκη), III, 14, 8; III, 15, 1
* ↑ Whitehead, David. The Demes of Attica, 508/7 -ca. 250 B.C. A Political and Social Study. New Jersey; Guildford, Surrey: Princeton University Press, 2014, p. 21. ISBN 9781400857685.
* ↑ Nails, Debra. The People of Plato: A Prosopography of Plato and other Socratics. [S. l.]: Hackett Publishing, 2002, p. 108. ISBN 9780872205642.
# Eriocaulon

Eriocaulon és un gènere de prop de 400 espècies de plantes de flors pertanyent a la família Eriocaulaceae. El gènere està àmpliament distribuït, trobant-se la majoria en les regions tropicals del sud d'Àsia i Amèrica. Unes poques espècies es troben en regions temperades: 10 espècies als Estats Units, la majoria en el sud dels estats de Califòrnia a Florida, només dues espècies en Canadà; Xina té 35 espècies, també en el sud. Una sola espècie (E. aquaticum) es troba a Europa, trobant-se en les costa de l'oceà Atlàntic d'Escòcia i Irlanda.
La majoria són plantes herbàcies perennes, encara que algunes són anuals; estan relacionades amb les famílies Cyperaceae i Juncaceae, que com ella, té petites flors polinitzades pel vent.

## Taxonomia

* Eriocaulon acutibracteatum
* Eriocaulon alpestre
* Eriocaulon angustulum
* Eriocaulon aquaticum
* Eriocaulon atrum
* Eriocaulon australe
* Eriocaulon benthamii
* Eriocaulon brownianum
* Eriocaulon buergerianum
* Eriocaulon chinorossicum
* Eriocaulon cinereum
* Eriocaulon compressum
* Eriocaulon decangulare
* Eriocaulon decemflorum
* Eriocaulon echinulatum
* Eriocaulon ermeiense
* Eriocaulon exsertum
* Eriocaulon faberi
* Eriocaulon glabripetalum
* Eriocaulon henryanum
* Eriocaulon kathmanduense
* Eriocaulon koernickianum
* Eriocaulon kunmingense
* Eriocaulon leianthum
* Eriocaulon lineare
* Eriocaulon longifolium
* Eriocaulon luzulifolium
* Eriocaulon mangshanense
* Eriocaulon microcephalum
* Eriocaulon minusculum
* Eriocaulon miquelianum
* Eriocaulon nantoense
* Eriocaulon nepalense
* Eriocaulon nigrobracteatum
* Eriocaulon obclavatum
* Eriocaulon oryzetorum
* Eriocaulon parkeri
* Eriocaulon parvum
* Eriocaulon quinquangulare
* Eriocaulon ravenelii
* Eriocaulon robustius
* Eriocaulon rockianum
* Eriocaulon schochianum
* Eriocaulon sclerophyllum
* Eriocaulon setaceum
* Eriocaulon sexangulare
* Eriocaulon sollyanum
* Eriocaulon staintonii
* Eriocaulon taishanense
* Eriocaulon texense
* Eriocaulon tonkinense
* Eriocaulon trisectoides
* Eriocaulon truncatum
* Eriocaulon viride
* Eriocaulon xeranthemum
* Eriocaulon zollingerianum
# Eriocnemis

Eriocnemis és un gènere d'ocells de la subfamília dels lesbins (Lesbiinae) dins la família dels troquílids (Trochilidae).

## Llista d'espècies

Aquest gènere està format per 11 espècies:
* colibrí calçat pitblanc (Eriocnemis aline).
* colibrí calçat ventre de coure (Eriocnemis cupreoventris).
* colibrí calçat camanegre (Eriocnemis derbyi).
* colibrí calçat frontblau (Eriocnemis glaucopoides).
* colibrí calçat turquesa (Eriocnemis godini).
* colibrí calçat d'Isabella (Eriocnemis isabellae).
* colibrí calçat cuallarg (Eriocnemis luciani). Inclou el colibrí calçat de clatell daurat (Eriocnemis (luciani) sapphiropygia).
* colibrí calçat multicolor (Eriocnemis mirabilis).
* colibrí calçat pitdaurat (Eriocnemis mosquera).
* colibrí calçat pitnegre (Eriocnemis nigrivestis).
* colibrí calçat lluent (Eriocnemis vestita).

## Referències

* ↑ Gill, Frank; Donsker, David; Rasmussen, Pamela. «Hummingbirds» (en anglès). IOC World Bird List Version 14.1. [Consulta: 12 octubre 2024].
# Settimo Torinese

Settimo Torinese és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont i a la província de Torí. L'any 2005 tenia 47.441 habitants.
# Ermita de Santa Anna

Ermita de Santa Anna és el nom dels següents llocs:
* Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp, ermita al cim del turó de Santa Anna (Castellvell del Camp)
* Ermita de Santa Anna de Catí (Alt Maestrat, País Valencià)
* Santa Anna de Calladrons (Benavarri, Ribagorça, Aragó)
* Santa Anna de Claret, ermita de la vila de Santpedor (Bages)
* Santa Anna de Montornès, església gòtica del segle xiv i antic monestir agustinià (Montblanc, Conca de Barberà)
* Ermita de Santa Anna (Sucaina), a la vila de Sucaina (Alt Millars)
* Ermita de Santa Anna (Montserrat), a la muntanya de Montserrat
# Estació de Figaró

Mapa sinòptic línia R3 :
Figaró és el nom oficial de l'estació de ferrocarril propietat d'Adif situada a la població del Figueró, a la comarca del Vallès Oriental.
L'estació pertany a la línia de Barcelona a Ripoll, per on circulen trens de la línia R3 de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació de l'antiga línia de Barcelona a Sant Joan de les Abadesses (actualment el tram Ripoll - Sant Joan és una via verda) va entrar en servei l'any 1875 quan es va obrir el tram entre Granollers i Vic.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 36.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Rodalia de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| L'Hospitalet de Llobregat | La Garriga | | Sant Martí de Centelles | Vic¹ |
¹ Els regionals cadenciats direcció Ripoll / Ribes de Freser / Puigcerdà / La Tor de Querol no efectuen parada en aquesta estació.

## Referències

* ↑ «L'Hospitalet de Llobregat - Puigcerdà per Vic». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Església dels Pares Caputxins

L'Església dels Pares Caputxins és una església a la ciutat d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local. Destruït l'antic convent dels Pares Caputxins a l'actual Plaça de Clarà es va plantejar la nova construcció d'una església i dependències annexes. Coincidint amb un ampli marc d'arquitectura eclèctica s'edifiquen edificis d'esbarjo, com la Plaça de Braus (1859); religiosos, com els Escolapis, les capelles del Sagrat Cor de Maria, dels Desemparats i del Portal, l'església dels Pares Caputxins (1886-1888), la capella de can Batlló i les escales de Sant Esteve d'Olot; i industrials com la fàbrica Artigas.
És una església d'una sola nau i capelles laterals. Va ser bastida amb pedra volcànica i es va emprar el rajol per fer els cantoners i les obertures. La porta d'accés té tres arcs en degradació i timpà decorat amb Sant Francesc d'Assís, la vila d'Olot, l'església de Sant Esteve i la de Sant Francesc fan de teló de fons. Erròniament, en alguns casos el sant és confós amb Sant Roc, perquè l'acompanya un llop. Això no és correcte, principalment per tres motius: en primer lloc, perquè té sentit que el sant sigui Francesc, ja que els caputxins formen part de la família franciscana. En segon lloc, perquè de ser Sant Roc, vestiria de pelegrí, i no amb l'hàbit caputxí. I, en tercer lloc, perquè l'escena mostra la llegenda, recollida al capítol XXI de Les floretes de Sant Francesc, de la conversió del llop de Gubbio per part de Francesc.
El campanar, situat damunt la façana principal, és d'espadanya, té un sol ull i no té campana. Els interiors són estucats, jugant amb els colors blancs, marrons i verds. Té un petit transsepte, ocupat per dos capelles, amb pis superior. Cal destacar les capelles de la Puríssima Concepció i de la Mare de déu de Montserrat fetes amb mosaics de colors (tessel·les).

## Notes

* 1 2 «Església dels Pares Caputxins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
* ↑ Les floretes de Sant Francesc. Traducció: Bernabé Dalmau. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1980, p. 71 a 74.
# Sivaslı

Sivaslı és una vila i un districte de la província d'Uşak, a la Regió de l'Egeu (Turquia). La població és 231.563 (2014). Un dels nombrosos assentaments que van dur el nom Sebaste, la ciutat en ruïnes de Sebaste de Frígia, es troba dins del districte, al petit poble (köy o belde) de Selçikler.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20150210082327/http://rapory.tuik.gov.tr/09-02-2015-12:21:20-516741715558322704923977408.html
# Enric I d'Empúries

Enric d'Aragó (Medina del Campo, ca. 1400 - Calataiud, 1445) va ser un infant d'Aragó, germà dels monarques Alfons el Magnànim i Joan el Sense Fe.
Va ser el tercer fill de Ferran d'Antequera i de la seva muller Elionor d'Alburquerque. De ben jove, va ser nomenat mestre de l'Orde de Sant Jaume el 1409 i també comte d'Alburquerque. Joan II de Castella el va nomenar duc de Villena el 1420, i el seu germà Alfons el Magnànim li va atorgar el 1436 el comtat d'Empúries i nombroses viles al Regne de València: Sogorb, la Vall d'Uixó i la serra d'Eslida i, el 1438, Paterna, Benaguasil i la Pobla de Vallbona.
El 1420, a Castella es va apoderar per la força del jove Joan II a Tordesillas, i Enric va prendre el control efectiu del govern castellà i es va casar amb la germana del rei, Caterina, al Torreón del Alamín de Guadalajara el 12 de juliol del mateix any. No obstant això, el rei, finalment, va aconseguir fugir gràcies a la col·laboració del seu privat Álvaro de Luna y Jarana. Dos anys més tard, Enric era acusat de ser còmplice del rei de Granada i va ser empresonat, i no obtindria la seva llibertat fins a 1426, quan es va aliar amb el seu germà Joan, el futur Joan II d'Aragó, i aconseguí l'enderrocament d'Álvaro de Luna el 1428. Va lluitar durant la Guerra dels Infants d'Aragó, que va enfrontar les corones de Castella i d'Aragó, però amb la victòria de Joan II de Castella, li van confiscar pel Tractat de Majano el 1430 els seus béns castellans i el mestrat de l'Orde de Sant Jaume. Aleshores, es va posar al servei d'Alfons el Magnànim, i va lluitar contra els genovesos, però va ser empresonat a Ponça el 1425. Novament alliberat, va tornar a Castella, on va lluitar amb el seu germà Joan contra Álvaro de Luna, el qual va fugir el 1441, i el rei castellà va ser fet presoner pels infants aragonesos. Va enviudar de Caterina de Castella, i es va tornar a casar, aquesta vegada amb Beatriz Pimentel y Enríquez, filla del comte de Benavente, a Tordesillas, l'1 d'octubre de 1443.
Enric va morir el 1445 a causa de les ferides rebudes durant la batalla d'Olmedo, la qual van guanyar el rei de Castella i el privat Álvaro de Luna, quelcom que els va permetre recuperar el poder. La seva immensa fortuna va anar a parar al seu únic fill, i pòstum, Enric, anomenat per aquesta raó Infant Fortuna. El seu cos va ser enterrat al Reial Monestir de Santa Maria de Poblet.
L'infant va ser un gran amant de les lletres, fastuós i inquiet, Jorge Manrique el va immortalitzar a les seves Coplas.

## Referències

* ↑ «Fitxa d'Enric d'Aragó» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 17 agost 2015].
* ↑ d'Abadal i Vinyals, Ramón. Història de Catalunya. vol.2. CUPSA, 1979, p. 325. ISBN 8439001258.
* ↑ «Enric I d'Empúries». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «Enric I d'Empúries». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Fitxa de Beatriz Pimentel» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 17 agost 2015].
* ↑ «año 1430, capítol V». A: Crónica de Juan II (en castellà), p. 479.
# Enric IX de Baviera

Enric IX de Baviera o Enric el Negre (1075 - desembre de 1126) fou un membre de la Casa de Welf que va ser duc de Baviera des 1120 a 1126.

## Família

Enric era el segon fill de Güelf I de Baviera i de Judit de Flandes. Es casà amb Wulfhilda amb qui tingué:
* Judit, casada amb Frederic II de Suàbia
* Conrad, mort el 17 de març de 1126
* Enric X de Baviera l'Orgullós o el Superb
* Welf VI, vicari imperial de Toscana
* Sofia, que es va casar amb el duc Bertold III de Zähringen i després amb Leopold d'Estíria el Fort
* Wulfhilda, casada amb Rodolf comte de Bregenz
* Matilde, casada amb el marcgravi Diepold IV de Vohburg i després amb Gebhard III, comte de Sulzbach
* Adalbert, abat de Corvey

## Biografia

Quan era jove, va administrar les propietats familiars al sud dels Alps. A través del seu matrimoni amb Wulfhilda, filla de Magnus, duc de Saxònia, va adquirir part de la propietat dels Billung a Saxònia.
En 1116, es va unir a la campanya italiana de l'emperador Enric V. Va succeir al seu germà Güelf II, duc de Baviera, quan aquest va morir sense fills el 1120.
En l'elecció reial de 1125, va fer costat al seu gendre Frederic II de Suàbia, però va canviar la seva lleialtat a Lotari de Saxònia (Lotari de Supplimburg, que fou emperador com a Lotari II o III), després que aquest darrer li va prometre que Gertrudis, la seva única filla i hereva, es casaria amb el fill d'Enric, anomenat també Enric.
Després que Lotari va guanyar les eleccions i va declarar fora de la llei a Frederic, el 1126, Enric IX va abdicar com duc de Baviera i es va retirar a la fundació de la família de l'Abadia de Weingarten per no haver de participar en la persecució del seu gendre. Enric va morir poc després i va ser enterrat a Weingarten. El va succeir el seu fill Enric X de Baviera l'Orgullós o el Superb.