OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pratt & Whitney F135

El Pratt & Whitney F135 és un motor de reacció de tipus turboventilador amb postcremador desenvolupat pel caça polivalent monomotor Lockheed Martin F-35 Lightning II. La família del F135 consta de diferents variants, incloent una d'empenta cap enrere convencional, i una variant multicicle amb capacitat STOVL que incorpora un ventilador davanter d'elevació. Els primers motors de producció estava previst que foren entregats a l'any 2009.

## Variants

* F135-PW-100 : Usat al F-35A, variant d'enlairament i aterratge convencionals.
* F135-PW-400 : Usat al F-35C, variant embarcada.
* F135-PW-600 : Usat al F-35B, variant d'enlairament curt i aterratge vertical (STOVL per les seves sigles en anglès).

## Especificacions
### Característiques generals

* Tipus: Turboventilador
* Longitud: 5,5 m
* Diàmetre: 1,29 m
* Pes en sec: 1700 kg

### Components

* Compressor de baixa (LPC): 3 etapes
* Compressor d'alta (HPC): 6 etapes
* Turbina d'alta (HPT): 2 etapes
* Turbina de baixa (LPT): 2 etapes

### Rendiment

* Embranzida: 191,35 kN (30.000lbf) amb postcremador / 110 kN (25.000 lbf) sense
* Consum específic: 322,8 Kg/kNh amb postcremador
* Ràtio impuls-pes: aproximadament 10:1
* Relació consum a potència:
** 1:0.59 amb postcremador

## Vegeu també

* Lockheed Martin F-35 Lightning II

### Desenvolupaments relacionats

* Pratt & Whitney F119

### Motors similars

* Eurojet EJ200
* Snecma M88
* General Electric F110
* General Electric F404
* General Electric F414
* Pratt & Whitney F100
* Pratt & Whitney F119
* Klimov RD-33
* Saturn AL-31
* Guizhou WS-13
* Shenyang WS-10

## Referències

* ↑ Pratt & Whitney press release (28 de juliol de 2009). «F135 Engine Exceeds 12,000 Engine Test Hours es Pratt & Whitney Preparis to Deliver First Production Engines (2009)» (en anglès). Arxivat des de PR Newswire Link l'original el 19 d'agost de 2009. Consultat el 7 de gener de 2010.
* ↑ https://web.archive.org/web/20120424070623/http://www.f135engine.com/proven-tech/engine_chacter.shtml

## Enllaços externs

* Pàgina del motor Pratt & Whitney F135 Arxivat 2020-06-18 a Wayback Machine.
* www.jsf.mil: Galeria d'imatges del F135Arxivat 2008-09-16 a Wayback Machine. (en anglès)
# Pradas d'Aubrac

Pradas d'Aubrac (en francès Prades-d'Aubrac) és un municipi del departament francès de l'Avairon, a la regió d'Occitània. Està situat a l'Aubrac.
# Pradarrodó

Pradarrodó, és un antic llogaret al pas de l'antic camí ral que anava de Canillo a Soldeu, on hi ha l'església de Sant Pere. Pertany a la parròquia de Canillo (Andorra). L'indret, a prop de Soldeu, està situat a la dreta de la confluència de la vall d'Incles amb la Valira a prop del Tarter.
L'església de Sant Pere del Tarter (s.XVI) és d'estil barroc i té una planta rectangular. La construcció s'adapta al desnivell. Es coneix que data, com a mínim, de l'any 1527, ja que se'n conserva un permís d'edificació. Es pensa que es devia acabar abans del 1545.

## Referències

* ↑ Coromines, J. i altres. Onomasticon Cataloniae. VI; col. b; línia 55. Curial Edicions Catalanes, 1997, p. 275.
* ↑ «Pradarrodó». enciclopèdia.cat, GEC, 2021. [Consulta: 14 maig 2021].
* ↑ «Patrimoni arquitectònic de Soldeu i El Tarter». elcamí.cat, 2012. [Consulta: 14 maig 2021].
# Jeroni Poch

Jeroni Poch (Fortià ?, finals s. XVI - ?, ?) fou un metge empordanès, autor de De Naturae malitia aetatem superante et de impotentia ad copulam carnalem (1637), que analitza la naturalesa, les causes i les afectacions de la impotència sexual.

## Biografia

Fill de Fortià, d'acord amb la informació escrita pel mateix metge, es tenen poques notícies de la seva vida personal a banda d'algun fet puntual. Al llarg dels segles xvi i xvii hi ha una forta presència de diverses branques de la família Poch, provinent del mas Poch de la mateixa població. Dos familiars seus van ser domer i sagristà a cavall dels segles xvi i xvii. Un fet important, atès que en una dispensa papal de 1606 es diu que era fill fruit de la relació d'una dona i un prevere.
La poca documentació conservada no permet saber del cert si va realitzar els seus estudis a Girona o a Barcelona, com defensa Anastasio Chinchilla. Acabats els estudis s'establí a Girona, on exercí de metge. De les poques dades de la seva vida, només es coneix la seva presència a Fortià el 1636 a la Casa Gran de Ferrer, actuant de testimoni del cavaller fortianenc Pere Ignasi Ferrer, potser perquè l'estava tractant d'alguna malaltia.
Fruit de la seva experiència professional el 1637 publicà De Naturae malitia aetatem superante et de impotentia ad copulam carnalem, que analitza la naturalesa, les causes i les afectacions de la impotència sexual. Segons el mateix autor era un tema mai tractat abans per cap professional de la medicina. L'obra es divideix en dos tractats reunits en un sol volum. En el primer compta amb les aportacions al respecte fetes pels principals filòsofs i canonistes. I en el segon s'ocupa de la impotència tot analitzant els atributs sexuals de dones i homes. Molt llegit a l'època, valorat encara a inicis del segle xix, però menystingut amb els grans avenços de la medicina contemporània.

## Referències

* ↑ Meseguer Bell, Pol «Jeroni Poch, un metge fortianenc del segle XVII». Revista la Sibil·la, 2015.
* ↑ Chinchilla, Anastasio. Anales históricos de la medicina en general y biografico-bibliográficos de la española en particular. Historia de la medicina española, vol. 2. València: Imp. José Mateu Cervera, 1845.
* ↑ Meseguer Bell, Pol. «Jeroni Poch, un metge fortianenc del segle XVII» (en català). [Consulta: 26 novembre 2018].
* ↑ Poch, Jeroni. De%20Naturae%20malitia%20aetatem%20superante%20et%20de%20impotentia%20ad%20copulam%20carnalem&hl=ca&pg=PP10#v=onepage&q=De%20Naturae%20malitia%20aetatem%20superante%20et%20de%20impotentia%20ad%20copulam%20carnalem&f=false De Naturae malitia aetatem superante et de impotentia ad copulam carnalem (en llatí). Girona: Gaspar Garrich, 1637.
# Jo, papá

Jo, papá és una pel·lícula espanyola de 1975 dirigida per Jaime de Armiñán i protagonitzada per Antonio Ferrandis i Ana Belén, amb guió del propi Armiñán i Juan Tébar.

## Argument

Enrique, un comerciant casat amb dues filles, i que té una vida un xic anodina, s'embarca amb la seva família a recórrer els llocs on va estar quan va lluitar a la guerra civil espanyola.

## Premis

Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics
| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1975 | Millor actriu secundària | Amparo Soler Leal | Guanyadora |
| 1975 | Millor fotografia | Manuel Berenguer | Guanyador |

## Bibliografia

* Filmando el cambio. Cine y franquismo desde la Transición. ¡Jo, papá! de Jaime de Armiñán (1975) y Asignatura pendiente, de José Luis Garci (1977) de Carmina Gustrán Loscos. A: Historia social, movimientos sociales y ciudadanía / coord. por Gonzalo Capellán de Miguel, Roberto Germán Fandiño Pérez, Julio Pérez Serrano, 2011, ISBN 978-84-9960-009-3, págs. 429-448

## Referències

* ↑ Jo, papá a Historia de nuestro cine, rtve.es
* ↑ Jo papá a El País
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1975». CEC. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 15 desembre 2018].
# Jo, també

Jo, també és una pel·lícula espanyola de 2009 dirigida pels novells Álvaro Pastor i Antonio Naharro i protagonitzada per Lola Dueñas, a més del debutant Pablo Pineda. Ha estat doblada al català.

## Argument

Daniel (Pablo Pineda), un jove sevillà de 34 anys, és el primer europeu amb síndrome de Down que ha obtingut una llicenciatura universitària. Comença la seva vida laboral en l'administració pública, on coneix a Laura (Lola Dueñas), una companya de treball sense discapacitat aparent. I s'enamora d'ella.

## Comentaris

* Tracta d'un noi amb síndrome de Down, representant del món de la diferència, i la seva experiència familiar, social, laboral i sentimental.
* Els directors Álvaro i Antonio han treballat junts des de 1995 fent curtmetratges. És el seu primer llargmetratge.
* Destaca Antonio Naharro com a codirector, coguionista i actor fent el paper de Santi, germà de Daniel.

## Crítica

La pel·lícula va ser rebuda de manera positiva per part de la crítica, la pàgina web Sensacine.com va recopilar un total de 6 crítiques espanyoles sobre ella i va rebre una nota mitjana de 2,67 sobre 5. Per part seva, la pàgina web Rotten tomatoes va recopilar un total de 6 crítiques estatunidenques sobre ella sent el 83% (5) positives i rebent una nota mitjana de 6,6 sobre 10, mentre que Allociné va recopilar un total de 14 crítiques franceses sobre ella rebent una nota mitjana de 3,07 sobre 5.

## Palmarès cinematogràfic
### Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià

| Categoria | Persona | Resultat |
| Conquilla de Plata al millor actor | Pablo Pineda | Guanyador |
| Conquilla de Plata a la millor actriu | Lola Dueñas | Guanyadora |

### XXIV Premis Goya

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor direcció novella | Antonio Naharro Álvaro Pastor | Candidats |
| Millor actriu protagonista | Lola Dueñas | Guanyadora |
| Millor actor revelació | Pablo Pineda | Candidat |
| Millor cançó original | Guille Milkyway (Yo, también) | Guanyadora |

### XIX Premis de la Unión de Actores

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actriu protagonista de cinema | Lola Dueñas | Guanyadora |

## Referències

* ↑ , espinof.com
* ↑ La película 'Yo, también', participada por Canal Sur, recibe dos premios Goya, Canal Sur
* ↑ Jo, també, a esadir.cat
* ↑ «Críticas de prensa de la película Yo, también». Sensacine.com. Arxivat de l'original el 6 de setembre de 2010. [Consulta: 21 agost 2011].
* ↑ «Me, Too» (en anglès). Rotten tomatoes. [Consulta: 21 agost 2011].
* ↑ «Critiques Presse pour le film Yo, también» (en francès). Allociné. [Consulta: 21 agost 2011].
* ↑ 'Yo, también', ganadora de la Concha de Plata de San Sebastián llega a los cines, Público
* ↑ Yo, también al web dels GOya
* ↑ Penélope Cruz, Lola Dueñas y Luis Tosar, candidatos a los Premios Unión de Actores, lainformacion.com, 4 de febrer de 2010

## Enllaços externs

* Web oficial de la pel·lícula "Yo, también"
# Jo, Pierre Rivière

Jo, Pierre Rivière (títol original en francès: Moi, Pierre Rivière, ayant égorgé ma mère, ma soeur et mon frère...) és una pel·lícula francesa dirigida per René Allio el 1976. Ha estat doblada al català.

## Argument

René Allio s'ha inspirat en una obra del filòsof Michel Foucault, publicada el 1973, que reunia els testimoniatges del jove parricida. A la pel·lícula, és Pierre Rivière que explica la seva vida.
El 3 de juny de 1835, Pierre Rivière, un jove de vint anys, degolla la seva mare, la seva germana i el seu germà petit en un poble normand. Fuig, refugiant-se als boscos i, anant a ciutat, ningú no el reconeix. És finalment detingut en el camp.
Tot just ingressat en una cel·la intenta redactar una verdadera autobiografia en la qual exposa les raons del seu gest: guiat per Déu, volia alliberar el seu pare de les penes que li feia sofrir la seva esposa. Serà condemnat a mort després graciat pel rei. Es penjarà a la seva cel·la el 1840.
La pel·lícula és rodada en el departament d'Orne, a alguns quilòmetres dels llocs històrics del drama. A excepció d'alguns rars actors professionals, és interpretat, incloent-hi els papers principals, per actors locals no professionals trobats per René Allio en la seva activitat teatral. Una escena havia estat rodada amb el mateix Foucault, però va ser tallada en el muntatge.

## Repartiment

* Claude Hébert: Pierre Rivière
* Jacqueline Millière: la mare
* Joseph Leportier: el pare
* Annick Géhan: Aimée
* Nicole Géhan: Victoire
* Emilie Lihou: l'àvia paterna
* Antoine Bourseiller: el jutge Legrain
* Michel Amphoux: Lebouleux
* Jacques Debary: El Doctor Bouchard
* Chilpéric de Boiscuillé: el fiscal
* Léon Jeangirard: El Doctor Vastel
* Robert Decaen: l'avi matern
* Marthe Groussard: l'àvia materna
* Michel Bisson: Monsieur Bisson
* Roger Harivel: l'oncle
* Norbert Delozier: Nativel
* Henri Gahery: Hébert
* Albert Husnot: el granger
* Christian Jardin: Victor Marie
* Gilbert Peschet: Quevillon
* Bernard Peschet: Postel
* Vincent Callu: Prosper Rivière
* Laurent Callu: Jean Rivière
* Myriam Callu: Victoire Rivière, 4 anys
* Christophe Millière: el jutge Rivière
* Pierre Allio: Pierre Rivière, 4 ans
* Christophe Menou: Prosper Rivière, 5ans
* Pierre Léomy: el jutge de pau
* Guy Mongodin: Langliney
* René Féret: El Doctor Morin

## Producció

El rodatge ha tingut lloc en exteriors a Athis-de-l'Orne, Flers i Tinchebray en el Departament de l'Orne.

## Al voltant de la pel·lícula

* Nicolas Philibert, ajudant de director a la pel·lícula, va crear l'any 2007 un documental, Retour en Normandie, retrobant els principals protagonistes, pagesos normands.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Jo, Pierre Rivière. esadir.cat.
* ↑ François Ewald, «Un filòsof de terreny»,'Revista literària n°435 especial Michel Foucault, octubre de 2004, pàg. 38. Vegeu també Gérard Mordillat, «Foucault: l'ordre sense poder » en Michel Foucault , edicions de L'Herne, París, 2011, pàg. 289-290.
* ↑ «Moi, Pierre Rivière, ayant égorgé ma mère, ma soeur et mon frère». The New York Times.
# Jirishanca

Jirishanca és una muntanya de la serralada Huayhuash, una secció dels Andes del Perú, que s'eleva fins als 6.094 msnm. Altres fonts indiquen que la seva alçada és de 6.125 msnm.

## Ascensions

És un cim difícil d'escalar i ha tingut pocs ascensions amb èxit. La primera ascensió la van fer els muntanyencs austríacs Toni Egger i Siegfried Jungmair per la cara nord-est el juliol del 1957, en el que fou considerat com "una de les gestes d'escalada més atrevides que hagi realitzat mai a la Cordillera". Aquesta ruta només s'ha repetit una vegada. El 6 de juliol de 1969, un equip italià dirigit pel Riccardo Cassin, realitzà la primera ascensió per la cara de oest. El 31 de juliol de 1971 els estatunidencs Dean Caldwell i Jon Bowlin van fer la primera ascensió per la cara sud-oest en dos dies. El 1973 un equip japonès dirigit per Masayuki Shinohara va aconseguir escalar per primera vegada la cara sud-est, tot i que van trigar 49 dies.

## Referències

* 1 2 Peru 1:100 000, Yanahuanca (21-j). IGN (Instituto Geográfico Nacional - Perú).
* 1 2 Alpenvereinskarte 0/3c. Cordillera Huayhuash (Peru). 1:50 000. Oesterreichischer Alpenverein, 2008. ISBN 9783937530079.
* 1 2 Biggar, John. The Andes: A Guide for Climbers. Andes, 2005, p. 96. ISBN 9780953608720.
* 1 2 "Jirishanca, Peru". Peakbagger.com. Retrieved 2014-04-27.
* 1 2 Neate, Jill. «Peru». A: Mountaineering in the Andes. RGS-IBG Expedition Advisory Centre, 1994, p. 23. ISBN 0-907649-64-5 [Consulta: 15 març 2020]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ Description of the expedition, The American Alpine Journal, vol 11, p. 106 (1958)
* 1 2 Jeremy Frimer, Jirishanca, A Climbing History of the Hummingbird Peak's Southeast Face, Peru, AAC Publications December 2004
* ↑ By another Austrian expedition in 1969
* ↑ Riccardo Cassin, Jirishanca's West Face, The Alpine Journal, 1970
* ↑ Dean Caldwell, The South Face of Jirishanca, AAC Publications December 1972
# Jiru

Jiru era un serf personal de confiança de Gaozu de Han, el fundador de la Dinastia Han de la Xina. Louis Crompton afirma que Jiru va ser el company de llit de Gaozu, o amant homosexual, i que Jiru tenia més accés a l'emperador que els mateixos ministres. Jiru va ser documentat per Sima Qian, el Gran Historiador de la Xina:
| « | Quan van aparèixer els Han, l'Emperador Gaozu, tot i els seus modals grollers i contundents, va ser guanyat pels encants d'un jove anomenat Ji, i l'Emperador Hui tenia un noi favorit anomenat Hong. Ni Ji ni Hong, tenien cap talent especial o habilitat; el dos guanyaren simplement prominència per la seva aparença i gràcia. De sol a sol estaven al costat del governant, i tots els alts ministres estaven obligats a dirigir-se a ells quan desitjaren parlar amb l'emperador. | » |
| — Hinsch, Bret. (1990), Passions of the Cut Sleeve. Premsa de la Universitat de Califòrnia. p. 36-37 |||
L'exemple de Gaozu d'elevar oficialment un amant masculí a la part alta de l'administració va tenir continuïtat en nou governants més de la dinastia Han. Aquesta relació es va notar especialment perquè Gaozu era un antic bandoler amb formes tosques, mentre que Ji Ru es considerava elegant.

## Referències

* 1 2 Louis Crompton. Homosexuality and Civilization. Harvard University Press, juliol 2009, p. 219–. ISBN 978-0-674-03006-0.
* ↑ James Neill. The Origins and Role of Same-Sex Relations in Human Societies. McFarland, 14 gener 2009, p. 247–. ISBN 978-0-7864-5247-7.
# Jacob Gerritsz Cuyp

Jacob Gerritsz Cuyp, també conegut com a Jacob Gerritz Cuyp o Jacob Cuyp, (Dordrecht, desembre de 1594 - Dordrecht, 1652) fou un pintor barroc neerlandès de retrats i paisatges, encara que també se'l coneixen quadres d'història i estudis d'animals. Fou el pare del pintor Aelbert Cuyp.

## Biografia

El seu pare, Gerrit Gerritsz, va ser un pintor sobre vidre. Va ser alumne d'Abraham Bloemaert a Utrecht; va ingressar en la guilda de Sant Lluc de Dordrecht el 1617, estant el lloc en què més va treballar. Va ser tresorer d'aquesta entitat durant els anys 1629, 1633, 1637 i 1641. Es va convertir en mestre dels pintors Ferdinand Bol, Rafaël Govertsz Camphuysen, Aelbert Cuyp, Benjamin Gerritsz Cuyp, Hendrik Dethier, Isaac van Duynen, Bastiaan Govertsz van der Leeuw, Aert van der Neer, Pieter Hermansz Verelst i Ary Huybertsz Verveer.

## Obra i museus

Al començament va pintar natures mortes, interiors amb figures i animals, però més tard es va especialitzar en els paisatges pastorals pels que es va fer famós.
Als Països Baixos, el Museu de Dordrecht té una sèrie de pintures de Jacob Cuyp, que inclouen: Retrat de Michiel Pompe Slingelandt (1649) Tulipes (1638) i Pastora amb un nen en un paisatge (1627). Hi ha obres de Jacob Cuyp en altres museus de tot el món, incloent:
* Rússia: Museu de l'Hermitage a Sant Petersburg
* Austràlia: la Galeria Nacional d'Austràlia a Canberra
* Estats Units: la Universitat Harvard Museus d'art a Massachusetts
* França: el Museu Ingres de Montauban
* Israel: Museu d'Israel a Jerusalem.

## Galeria

* Retrat de Margaretha De Geer, 1651, Rijksmuseum Amsterdam.
* Jove amb un gall c. 1650.
* El mercat de peix, 1627, Museu de Dordrecht.
* Tres nens en un paisatge, 1635, Museu de Dordrecht.

## Referències

* ↑ «Jacob Gerritsz. Cuyp» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 22 febrer 2016].
* ↑ «Cuyp» (en anglès). Infoplease. Encyclopedia. European Art, 1600 to the Present: Biographies. [Consulta: 22 febrer 2016].
# El viaje hacia el mar

El viaje hacia el mar és una pel·lícula uruguaiana-argentina de 2003 basada en el conte homònim de Juan José Morosoli, dirigida per Guillermo Casanova i protagonitzada per Hugo Arana, Diego Delgrossi, Julio César Castro, Julio Calcagno, Héctor Guido i César Troncoso. Fue nominada al Goya a la millor pel·lícula estrangera de parla hispana de 2004 i guanyadora del Colón de Oro del 29è Festival de Cinema Iberoamericà de Huelva.

## Sinopsi

En l'estiu de 1963, en un bar de la ciutat de Minas, l'enterramorts Quintana (Julio Calcagno), Rataplán (Diego Delgrossi), escombrariaire i Siete y Tres Diez (Julio César Castro), venedor de loteria, esperen Rodríguez (Hugo Arana) que els portarà en el seu camió a veure la mar per primera vegada. Els acompanyen El Vasco (Héctor Guido) i un Desconegut (César Troncoso) que s'uneix a últim moment. Al llarg del viatge els personatges aniran revelant la seva manera de veure el món i viure la vida.
| « | Rodríguez sentia passió per la mar. Qualsevol pretext li venia bé per a arribar a ell. No era pescador ni l'atreia el bany a les platges. Li agradava la mar per a veure'l i asseure's a les seves ribes fumant en silenci, veient néixer i morir les ones en un callat goig. | » |
| — Juan José Morosoli, El viaje hacia el mar |||

## Repartiment

* Hugo Arana com Rodríguez.
* Julio César Castro com Siete y Tres.
* Julio Calcagno com Quintana.
* Diego Delgrossi com Rataplán.
* Héctor Guido com El Vasco.
* César Troncoso com El Desconocido.
* Aquino com Aquino (gos).

## Referències

* ↑ Lucía Vallellano, El País. «La película uruguaya El viaje hacia el mar gana el Colón de Oro del Festival de Huelva», 16-11-2003. [Consulta: 18 febrer 2013].
* ↑ Uruguay Film Commission & Promotion Office. «El viaje hacia el mar». A: Còpia arxivada, 2012, p. 48 [Consulta: 2 març 2020].
* ↑ Lavorágine Films. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-08-27. [Consulta: 2 març 2020].
* ↑ Morosoli, Juan José. El viaje hacia el mar, 1962 [Consulta: 18 febrer 2013].

## Enllaços externs

* El viaje hacia el mar a YouTube
# Iltasadum

Iltasadum va ser el vint-i-unè rei de la primera dinastia de Kish a Sumer, segons diu la llista de reis sumeris. La llista li assigna un mític regnat de 1.200 anys.
Va regnar en un període posterior al diluvi que s'acostuma a datar cap a l'any 2900 aC. Va succeir a Ilku, i el va succeir Mebaragesi.

## Referències

* ↑ Jacobsen, Thorkild. The Sumerian king list. Chicago (Ill.): University of Chicago Press, 1973, p. 82.
# Casa Badia (Balaguer)

La Casa Badia és un edifici del municipi de Balaguer (Noguera) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un habitatge entre mitgeres situat a la plaça del Pou, de planta baixa i tres pisos amb la coberta plana. Cada nivell presenta una sola obertura a la façana i tres nivells horitzontals. A la planta baixa hi ha un establiment comercial que ocupa gairebé tot l'espai de l'obertura amb una estructura de fusta i vidre. El nivell central, els dos pisos principals de la casa, estan flanquejats per unes grans pilastres estriades que arrenquen en la línia del primer balcó i acaben en senzills capiltells d'estil dòric. El balcó del primer pis és de forma corba amb un trencaaigües que segueix les mateixes línies. El segon pis té un balcó més discret i d'una sola corba amb un senzill guardapols. Una cornisa marca la transició amb l'últim pis amb una finestra tripartida. A banda i banda de la finestra hi ha una decoració consistent en una estrella i uns línies verticals. Corona l'edifici una cornisa motllurada amb un fris amb dentellons.

## Referències

* ↑ «Casa Badia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 gener 2016].
# Bartomeu Abril

Bartomeu Abril (segles XVI-XVII) fou un picapedrer i escultor valencià establert a Toledo a principis del segle xvii. Vers 1591 i 1592 va treballar en un pòrtic d'ordre dòric del palau de la Generalitat, junt amb els seus germans. De 1602 a 1604 va treballar a les obres del Col·legi del Patriarca de València. Es va establir a Toledo vers el 1607 i va treballar en el poliment i col·locació dels marbres de la capella de la Mare de Déu del Sagrari, i en els de les parets, ampits i oratoris de la capella major del monestir de Guadalupe a Extremadura; el 1617 i 1618 va treballar en les urnes sepulcrals d'Enric IV de Castella i la seva mare que estan al presbiteri de l'esmentat monestir de Guadalupe. El 1620 va anar al Escorial on va treballar en les obres del panteó reial.

## Bibliografia

* Juan Agustín Ceán Bermúdez, Diccionario histórico de los más ilustres profesores de las Bellas Artes en España, volum I
# Pasió de Mègara

Pasió de Megara (en llatí Pasion, en grec antic Πασίων) era un militar grec nascut a Megara que va estar al servei de Cir el Jove i sota les seves ordres va assetjar Milet que seguia lleial a Tisafernes.
Quan Cir va començar l'expedició contra el seu germà l'any 401 aC, Pasió se li va unir a Sardes amb 700 homes. A Tars una part dels seus soldats, i alguns soldats d'un altre general, Xènies de Parràsia, es van posar a les ordes de Clearc, quan aquest va fer un discurs animant als soldats a no abandonar Cir, suposadament per la desafecció dels dos generals al rei i a la guerra. Finalment Cir va permetre que Clearc agafés el comandament d'aquestes forces. Es creu que llavors Pasió i Xènies van desertar quan eren al port fenici de Miriandre i van retornar a Grècia. Cir va renunciar a perseguir-los donant mostres de magnanimitat i es va negar a exercir represàlies sobre les seves dones i fills que eren a la fortalesa de Tral·les, segons diu Xenofont.

## Referències

* ↑ 1.Pasion a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 132