OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comtat de Twenthe

Twenthe o Twente fou un pagus del Sacre Imperi Romanogermànic situat Frísia a l'est de la ciutat de Deventer.
Si va tenir comtes propis saxons no són coneguts. El territori va restar pagà fins al segle ix i fou donat en feu al bisbat d'Utrecht, probablement ja abans del 917 quan el bisbe Balderic va traslladar la seu del bisbat de Deventer a Utrecht.

## Referències

* De graaf van Goor en het graafschap Twente Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Sot del Sastre

El Sot del Sastre és un torrent i un sot dels termes municipals de Moià i de Castellcir, a la comarca del Moianès.
És a l'extrem nord-oest del terme de Castellcir, i a prop de l'extrem oriental del de Moià, en el vessant nord-oest del Serrat de la Barraca. Està situat a llevant de la masia de la Tuta, a ponent de la dels Plans del Toll i a migdia de la del Toll. Queda al nord de la Vall de Llàgrimes i de la Font de l'Arrel, i és un dels torrents que formen el de les Berengueres. Queda al nord-est dels Plans de la Tuta.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic modern de caràcter descriptiu, generat ja en català; és el sot on es trobava el tros que conreaven els de Cal Sastre, de Castellcir.

## Referències

* ↑ Cingles de Bertí i de Gallifa [Document cartogràfic] : Gallifa, Vall de S. Miquel, Sots Feréstecs, Sot del Bac, Vall de Neu, Castell Cir, Sauva Negra: mapa topográfico excursionista: topografía procedente del mapa nacional del Instituto Geográfico y Catastral, de otros centros y observaciones directas por el equipo técnico de editorial Alpina / cartografía: A. Bescós; cartografía complementaria y res.tecn. X. Coll. Granollers: Editorial Alpina, 1986. ISBN 84-7011-033-0

## Enllaços externs

* El Sot del Sastre en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Gymnastikos Syllogos Ergotelīs

El Gymnastikos Syllogos Ergotelīs (grec: Γυμναστικός Σύλλογος «O Εργοτέλης» Ηρακλείου Κρήτης, Γ.Σ. Εργοτέλης, Gimnàstic Club Ergotelis Iràklio Creta) és un club poliesportiu de la ciutat d'Iràklio, Creta. La seva secció més destacada és la de futbol.
Va ser fundat el 1929 i els seus colors són el groc i el negre. El seu nom fa referència a l'antic corredor olímpic Ergotelis d'Hímera.

## Seccions
### Futbol

També disposa d'un equip femení de futbol anomenat Nees Ergoteli (grec: Νέες Εργοτέλη, Jove Ergotelis (♀)).

#### Palmarès

* Beta Ethniki (2a divisió)
** 2001-02, 2007-08, 2017-18
* Gamma Ethniki (3a divisió)
** 2016-17

### Basquetbol

La secció de basquetbol va ser fundada el 1968. El 1983 fou un dels fundadors de la Unió d'Associacions de Basquetbol de Creta. Juga al Lido Indoor Hall d'Heraklion.

#### Palmarès

* Lliga de Creta
** 1969, 1970, 1971, 1974, 1976, 1977, 1979, 1982, 1985, 1990, 1992, 1994, 1997, 2002, 2010.
* Copa de Creta
** 1983, 2010.

## Referències

* ↑ Ergotelis a UEFA
* ↑ «Ιστορία (Greek)». Ergotelis F.C..
* ↑ «Στους "4" του Κυπέλλου Ελλάδος οι Νέες Εργοτέλη (Greek)». ekriti.gr, 23-03-2016.
* ↑ «Αναστολή λειτουργίας γυναικείου τμήματος Νέων Εργοτέλη (Greek)». Ergotelis FC, 05-09-2016.
* ↑ «Αφιέρωμα στα 40 χρόνια του Εργοτέλη (Μέρος 1ο) (Greek)». patris.gr, 18-09-2009.
* ↑ «Ιστορικό Ένωσης (Greek)». Arxivat de l'original el 2018-08-17. [Consulta: 10 agost 2020].
* ↑ «Κλειστό Γυμναστήριο Λίντο (Greek)». stadia.gr.
# Can Geimir

Can Geimir és una masia de Dosrius (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

És una masia, situada sobre la riera d'Argentona, que presenta el tipus I i II de la classificació. La del grup II, amb la teulada de frontó per la façana principal, conserva la part més autèntica de la casa: portal rodó, d'onze dovelles, i finestra gòtica de forma conopial. A la façana principal hi a un contrafort. Els quatre cossos que formen l'edifici contenen portes i finestres emmarcades amb carreus de granit. Hi ha un altre cos separat de la resta, construït no fa gaires anys amb materials nous, que espatlla el conjunt.

## Història

Fins fa pocs anys la casa era propietat del marquès de Castelldosrius, Don Fèlix de Sentmenat i Güell. Aquest marquesat fou adquirit el 1696 per un membre destacat de la família, Manuel de Sentmenat-Oms de Santapau i de Lanuza (1651-1710) també nomenat gran d'Espanya i virrei del Perú.

## Referències

* 1 2 «Can Geimir». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2012].
# Comtat de Union

«Comtat de Union» té aquests significats:
* Comtat de Union (Arkansas)
* Comtat de Union (Carolina del Nord)
* Comtat de Union (Carolina del Sud)
* Comtat de Union (Dakota del Sud)
* Comtat de Union (Florida)
* Comtat de Union (Geòrgia)
* Comtat de Union (Illinois)
* Comtat de Union (Indiana)
* Comtat de Union (Iowa)
* Comtat de Union (Kentucky)
* Comtat de Union (Mississipi)
* Comtat de Union (Nou Mèxic)
* Comtat de Union (Ohio)
* Comtat de Union (Oregon)
* Comtat de Union (Pennsilvània)
* Comtat de Union (Tennessee)
# Sot del Planter

El Sot del Planter és un cap de vall petit i tancat del terme municipal de Monistrol de Calders, al Moianès.
Està situat a prop i al sud-oest del poble, en el vessant nord-oest del Coll de Portella, a ponent del Forn del Peneta. És a migdia de la Llandriga, i la seva part superior forma la Baga del Coll de Portella. Pel seu costat de llevant davalla el torrent de la Baga del Coll de Portella.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006.
# OSS 117: Des d'Àfrica amb amor

OSS 117: Des d'Àfrica amb amor (originalment en francès, OSS 117 : Alerte rouge en Afrique noire) és una pel·lícula de comèdia d'espies francesa del 2021 dirigida per Nicolas Bedos a partir d'un guió de Jean-François Halin. És l'onzena pel·lícula basada en el personatge d'Hubert Bonisseur de La Bath/OSS 117 creat per Jean Bruce i la tercera de la sèrie de paròdies protagonitzada per Jean Dujardin com una versió còmica del personatge titular, precedida per OSS 117: El Caire, niu d'espies (2006) i OSS 117: Rio ne répond plus (2009), totes dues dirigides per Michel Hazanavicius. Ha estat doblada al valencià per a À Punt; anteriorment s'havia subtitulat al català central.
Des d'Àfrica amb amor està ambientada el 1981, catorze anys després d'El Caire, niu d'espies, i segueix l'OSS 117 en una missió a l'Àfrica Negra (país desconegut) on fa equip amb un jove agent, l'OSS 1001. Compta amb Pierre Niney, Fatou N'Diaye, Natacha Lindinger, Habib Dembélé, Pol White, Gilles Cohen i Wladimir Yordanoff. La pel·lícula es va exhibir al Festival de Canes el 21 de juliol de 2021 i es va estrenar als cinemes el 4 d'agost de 2021 a França i al Canadà.

## Repartiment

* Jean Dujardin com a Hubert Bonisseur de La Bath/OSS 117
* Pierre Niney com a Serge/OSS 1001
* Fatou N'Diaye com a Zéphyrine Bamba
* Natacha Lindinger com a Micheline Pierson
* Habib Dembélé com a Koudjo Sangawe Bamba
* Pol White com a Léon Nkomo
* Ivan Franek com a Kazimir
* Gilles Cohen com a Roland Lépervier
* Wladimir Yordanoff com Armand Lesignac

## Referències

* ↑ «OSS 117: Des d'Àfrica amb amor». FilminCAT. [Consulta: 2 setembre 2022].
* 1 2 «OSS 117: Des d'Àfrica amb amor». À Punt, 20-08-2024. [Consulta: 26 agost 2024].
* ↑ «OSS 117: desde África con amor». Goita què fan, ara!. [Consulta: 20 agost 2022].
* ↑ L. B.. «Pierre Niney rejoint le casting d'"OSS 117 : Alerte rouge en Afrique noire"». 20 Minutes, 15-10-2019. [Consulta: 28 abril 2021].
* ↑ «Le titre délicieusement ringard du nouvel OSS 117 vient d'être dévoilé». lefigaro.fr, 13-09-2019. [Consulta: 28 abril 2021].
# Gymnogobius zhoushanensis

Gymnogobius zhoushanensis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima temperat i pelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: la Xina.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1863. On the gobioids of the eastern coast of the United States. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 15. 267-271.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Zhao S.L., Wu H.L. & Zhong J. S., 2007. A new species of the genus Gymnogobius Gill from China (Perciformes:Gobiidae). Journal of fisheries of China 31(4): 452-455.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Can Gelabert de la Riera

Can Gelabert de la Riera és un edifici del municipi de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt de diverses edificacions que formen un aiguabarreig arquitectònic de difícil anàlisi. L'edifici original és possible que fos una masia amb ràfec paral·lel a terra i accés no central, però està orientada a llevant. És en aquesta façana on es troba el portal dovellat, posseint una arcada de pedra al vestíbul i marcs de pedra a les finestres. El rellotge de sol està a la façana lateral, la de migdia, en una posició també atípica, conseqüència de l'orientació de la casa. El conjunt d'edificacions té el clàssic corral. A la planta baixa hi ha un celler amb dipòsit per a gra i vi.

## Història

Hi ha referències de la família en el 1379. Del 1524 es tenen referències de la casa. Una llosa a l'era presenta la inscripció "MALA RET MA FESIT" (1680). La pintura del sostre del vestíbul, que posseeix arcs de pedra semicirculars arrencant de terra, data del 1722.

## Referències

* 1 2 «Can Gelabert de la Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Neil Ashcroft

Neil W. Ashcroft (Londres, 27 de novembre de 1938 – 15 de març de 2021) fou un físic britànic especialitzat en la física de l'estat sòlid.
Ashcroft va completar la seva carrera a la Universitat de Nova Zelanda (obtenint un Bachelor l'any 1958), i va rebre el seu doctorat l'any 1964 a la Universitat de Cambridge. Va completar la seva recerca post-doctoral a la Universitat de Chicago i a la Universitat Cornell, on va convertir-se en professor l'any 1975. L'any 1990 va ser nomenat Horace White Professor of Physics, i va ser elegit com a professor emèrit l'any 2006. Va ser el director del Laboratory for Atomic and Solid State Physics a la Universitat Cornell (1979-1984), el director del Cornell Center for Materials Research (1997-2000), i el director adjunt de la High Energy Synchrotron Source (1990-1997).
Entre els anys 1986 i 1987, Ashcroft va servir com a cap de la divisió de matèria condensada de la American Physical Society. Des de l'any 1997, va ser un membre de l'Acadèmia Nacional de Ciències dels Estats Units.
El seu llibre de text sobre la física de l'estat sòlid, escrit juntament amb N. David Mermin, és el text de referència del camp.

## Llibres destacats

* amb N. David Mermin: Solid State Physics. Holt, Rinehart and Winston, New York NY u. a. 1976, ISBN 0-03-049346-3.

## Referències

* ↑ Cornell Physics faculty biography
* Biografia de la American Physical Society Arxivat 2015-06-23 a Wayback Machine.
# Le Feu aux poudres

Le Feu aux poudres (títol italià : X 3, operazione dinamite) és una pel·lícula en coproducció franco-italiana del gènere thriller policíac dirigida el 1957 per Henri Decoin i protagonitzada per Raymond Pellegrin, Charles Vanel i Peter van Eyck. La pel·lícula ens mostra, entre altres coses, els cellers de formatge de Roquefort.

## Sinopsi

Lola, l'esposa del traficant d'armes Pedro Wassewitch, se sent atreta per Ludovic, un jove pintor que resulta ser l'emissari d'un famós gàngster. Ludovic es presenta com enviat d'aquest últim per lliurar una càrrega. A l'ombra, la policia estableix una operació per intentar desmantellar aquest tràfic.

## Repartiment

* Raymond Pellegrin - Ludovic 'Ludo' Ferrier
* Charles Vanel - Albatrasse
* Peter van Eyck - Pédro Wassevitch
* Françoise Fabian - Lola Wassevitch
* Lino Ventura - Legentil
* Darío Moreno - Jeff
* Lyla Rocco - Brigitte
* Jacqueline Maillan - Mme Catherine, l'aubergiste
* Mathilde Casadesus - Mimi
* Pierre-Louis - L' inspector Fougeron
* Roland Armontel - Antoine
* Henri Cogan - Matt
* Michel Flamme - Un inspector
* Michel Jourdan - Dédé
* Pascal Mazzotti - Le pharmacien
* Georges Bayle
* François Chaumette – L'enginyer de so
* Nino Crisman
* Le Hang
* Olivier Darrieux - Un inspector
* Lisa Jouvet - La serventa
* Marthe Mercadier - L'aubergiste
* Albert Simonin - Albert

## Premis

* Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1957: Premi Zulueta d'interpretació masculina per Charles Vanel

## Referències

* ↑ Davidson & Hake p.48
* ↑ Premis 1957 al web del Festival

## Bibliografia

* Davidson, John & Hake, Sabine. Framing the Fifties: Cinema in a Divided Germany. Berghahn Books, 2007.

## Enllaços externs

* Resum de l'argument a Dvd Toile
* Fitxa a Unifrance
# Club Esportiu Benicarló

El Club Deportivo Benicarló és un club de futbol del municipi de Benicarló, (el Baix Maestrat). Va ser fundat en 1933, en tot, ja existia el CD Pla a la localitat des d'onze anys abans. Ha disputat 15 temporades a Tercera divisió, tot i que actualment milita en la Primera Regional valenciana. És un dels clubs castellonencs amb més temporades a la Regional Preferent valenciana, on jugà per 27a vola la temporada 2009/10.

## Història

Durant els anys 60 va aconseguir la seua millor classificació: 6é a la Tercera divisió. Alli va romandre cinc temporades seguides. Per aquells anys el club tenia una massa social de quasi mil abonats.
Als anys 80 l'equip va viure una de les seues etapes més daurades. Va romandre al llarg de nou campanyes consecutives un lloc a la Tercera divisió. A banda de viure una gran estabilitat esportiva, la competició s'animava amb els derbis comarcals font al Vinaròs CF.
Des de finals dels 90 es manté a la Regional Preferent, amb alguna breu estada a la categoria inferior. En la darrera etapa de la gestió com a entrenador-president de l'antic jugador José Verges Choco arribaren els problemes. Una volta va dimitir l'estiu del 2008 l'equip va estar a punt de desaparéixer pels problemes econòmics. Finalment es va poder salvar, però va haver de completar una plantilla íntegrament de jugadors locals amb membres de l'Sporting Benicarló. Això va suposar un recés per a tots els equips inferiors del municipi, tot i que el CD Benicarló va salvar la categoria.

### Estadístiques

* 0 temporades en Primera divisió.
* 0 temporades en Segona divisió.
* 0 temporades en Segona B.
* 15 temporades en Tercera divisió.
** Millor posició:6é a Tercera divisió (1966/67).
Últimes temporades:
* 1999/2000: - Regional Preferent -
* 2000/2001: - Primera Regional -
* 2001/2002: - Regional Preferent -
* 2002/2003: - Regional Preferent -
* 2003/2004: - Primera Regional -
* 2004/2005: - Regional Preferent -
* 2005/2006: - Regional Preferent -
* 2006/2007: - Regional Preferent - 13è
* 2007/2008: - Regional Preferent - 9è
* 2008/2009: - Regional Preferent - 15è
* 2009/2010: - Regional Preferent - 17è

## Uniforme

* Uniforme titular: Samarreta albinegra roja, pantaló i mitges blaves.
* Uniforme titular: Samarreta albinegra verda, pantaló i mitges blaves.

## Estadi

El CD Benicarló compartix amb altres equips del municipi l'ús del Camp Municipal d'Esports de Benicarló. És de gespa artificial i amb una capacitat per a 2.000 persones.

## Antics membres
### Jugadors destacats

* José Vergé Llopis Choco.
* Pitxi Alonso

### Entrenadors destacats

* Alvarito
* Paco Causanilles
* José Vergé Llopis Choco.

## Enllaços externs

* www.cdbenicarlo.com Arxivat 2009-04-30 a Wayback Machine.
# Lluita als Jocs Olímpics d'estiu de 1920 - lluita lliure masculina pes semipesant

Lluita als Jocs Olímpics d'estiu de 1920 :
| Lluita grecoromana |||
| Pes ploma | homes |
| Pes lleuger | homes |
| Pes mitjà | homes |
| Pes semipesant | homes |
| Pes pesant | homes |
| Lluita lliure |||
| Pes ploma | homes |
| Pes lleuger | homes |
| Pes mitjà | homes |
| Pes semipesant | homes |
| Pes pesant | homes |
| < 1912 1924 > |||
La prova del pes semipesant de lluita lliure fou una de les cinc de lluita lliure que es disputaren als Jocs Olímpics d'Anvers de 1920. Com la resta de proves de lluita sols hi podien participar homes. Els lluitadors que participaven en aquesta categoria podien pesar fins a 82,5 quilograms. La competició es disputà entre el 25 i el 27 d'agost i hi van prendre part 13 participants, en representació de 8 països.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Anders Larsson (SWE) | Charles Courant (SUI) | Walter Maurer (USA) |

## Classificació final

| Vuitens de final 25 d'agost | Vuitens de final 25 d'agost | Vuitens de final 25 d'agost | Quarts de final 25 d'agost | Quarts de final 25 d'agost | Semifinals 27 d'agost | Semifinals 27 d'agost | Final 27 d'agost | Final 27 d'agost | Final 27 d'agost |
| 1 | Anders Larsson (SWE) | W |
| 16 | François Meyer (FRA) | L |
| 16 | François Meyer (FRA) | L | Anders Larsson (SWE) | W |
| | | | Johan Gallén (FIN) | L |
| 8 | Johan Gallén (FIN) | W | Johan Gallén (FIN) | L |
| 9 | Hyacinthe Roosen (BEL) | L | | |
| 9 | Hyacinthe Roosen (BEL) | L | | | Anders Larsson (SWE) | W |
| | | | | | Walter Maurer (USA) | L |
| 5 | Walter Maurer (USA) | W | | | Walter Maurer (USA) | L |
| 12 | Pierre Ledron (FRA) | L | | | | |
| 12 | Pierre Ledron (FRA) | L | Walter Maurer (USA) | | | |
| | | | Emil Westerlund (FIN) | | | |
| 4 | Emil Westerlund (FIN) | W | Emil Westerlund (FIN) | | | |
| 13 | Noel Rhys (GBR) | L | | | | |
| 13 | Noel Rhys (GBR) | L | | | | | | Anders Larsson (SWE) | W |
| | | | | | | | | Charles Courant (SUI) | L |
| 6 | Charles Courant (SUI) | - | | | | | | Charles Courant (SUI) | L |
| 11 | Lliura | - | | | | |
| 11 | Lliura | - | Charles Courant (SUI) | W | | |
| | | | Jan van Rensburg (RSA) | L | | |
| 3 | Jan van Rensburg (RSA) | W | Jan van Rensburg (RSA) | L | | |
| 14 | Henri Snoeck (BEL) | L | | | | |
| 14 | Henri Snoeck (BEL) | L | | | Charles Courant (SUI) | W | Tercer lloc | Tercer lloc | Tercer lloc | Tercer lloc |
| | | | | | John R. Redman (USA) | L |
| 7 | John R. Redman (USA) | - | | | | | | Walter Maurer (USA) | W |
| 10 | Lliura | - | | | | | | John R. Redman (USA) | L |
| 10 | Lliura | - | John R. Redman (USA) | W | | | | John R. Redman (USA) | L |
| | | | Walter Wilson (GBR) | L |
| 2 | Walter Wilson (GBR) | - | Walter Wilson (GBR) | L |
| 15 | Lliura | - |

## Referències

* (anglès) Lluita - Anvers 1920 Arxivat 2007-06-25 a Wayback Machine.
# Gymnothorax neglectus

Gymnothorax neglectus és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 120 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó i Taiwan.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Agha Beghi

«Agha Beghi» té aquests significats:
* Agha Beghi, coneguda com a Beghisi Sultan, filla de Tamerlà
* Agha Beghi, filla de Miran Xah i esposa de Sad Vaccas.
# Gymnothorax nubilus

Gymnothorax nubilus és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 53,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud-oest del Pacífic.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Can Gil (Vilabertran)

Can Gil és una casa dins del nucli urbà de Vilabertran, a la banda nord-est, formant cantonada entre la Plaça del Doctor Narcís Heras i el Carrer de l'Empordà.

## Arquitectura

Casal construït en els segles xvi i xvii amb reformes posteriors. La construcció principal està arrebossada i pintada mentre que els cossos posteriors són bastits en pedra sense treballar i maons, lligat amb abundant morter de calç.
Edifici cantoner amb jardí lateral format per diversos cossos adossats, que li proporcionen una planta més o menys rectangular. Les cobertes són de teula, majoritàriament de dues vessants, tot i que els cossos posteriors també presenten cobertes d'un sol aiguavés. La façana orientada a la plaça presenta un portal d'arc de mig punt, de gran dovellatge. Al seu damunt hi ha una gran finestra rectangular geminada, amb les llindes d'arc apuntat i les impostes decorades amb rosetes, que no ha conservat el mainell central. Al costat hi ha dues obertures rectangulars de posterior factura, amb els emmarcaments arrebossats i balcó al pis. Rematant la façana hi ha les restes d'un rellotge de sol. Les obertures de la façana lateral són en general rectangulars, amb els emmarcaments arrebossats i moltes d'elles reformades. Destaca la de l'extrem de migdia del pis, rectangular i amb la llinda d'arc conopial i les impostes decorades amb rosetes. A la planta baixa destaca un portal d'arc rebaixat adovellat. La part posterior de l'edifici, adossada a l'anterior cap a la banda de tramuntana, presenta un gran portal d'arc rebaixat i dues finestres rectangulars a la planta baixa. Totes tres obertures estan emmarcades amb carreus de pedra calcària blanquinosa. Les del pis són bastides en maons.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Gil». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].