OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pseudoalcaloide

Un pseudoalcaloide és un dels tres tipus d'alcaloides (alcaloides pròpiament dits, protoalcaloides i pseudoalcaloides) que al contrari dels alcaloides i protoalcaloides no deriven de l'anabolisme dels aminoàcids encara que comparteixen, amb els alcaloides pròpiament dits, la característica de tenir un anell heterocíclic amb nitrogen.
Els pseudoalcaloides poden derivar dels terpenoides i de les purines.

## Característiques

Els pseudoalcaloides es formen per l'addició de compostos d'amoni o nitrogen lliure a estructures terpèniques o derivades de policètids. Alguns compostos són per al gènere Solanum, alcaloides de naturalesa esteroídica; l'aconitina, característica de les espècies d'Aconitum i Delphinium, que és un diterpè molt tòxic pels animals; i la coniïna, derivada de policètids aïllat en la cicuta o Conium maculatum.

## Classificació per biosíntesi
### Pseudoalcaloides derivats de monoterpens

* Iridoides
* Nufaridines

### Pseudoalcaloides derivats de sesquiterpens

* Pirrolidines sesquiterpèniques

### Pseudoalcaloides derivats d'esteroides

* Veramatrans
* Cevans
* Batraciotoxina

### Pseudoalcaloides derivats de policètids

Diversos pseudoalcaloides provenen de la via de l'acetat-malonat, per tant amb transferència de nitrogen. Inclouen:
    - La coniïna de la cicuta, un alcaloide piperidínic que no prové de la lisina
    - La pinidina, aïllada del Pinus sabiniana
    - La nigrifactina de Streptomyces
    - La carpaïna i la cassina
    - La coccinelina, aïllada deñcoleòpter Coccinella septempunctata.
    - La poranterina, aïllada de l'arbust Poranthera corymbosa,
    - Els alcaloides del grup de la ancistrocladina. Els alcaloides naftaleno-isoquinolínics comprenen uns 40 alcaloides aïllats de les famílies Ancistrocladaceae i Dionchophyllaceae.
    - Les orceïnes
    - Prodigiosines
    - Citocalasines
    - Àcid fusàric
    -Lilacinona
    -necatarona
    - Korupensamina;
    - Michelamina A i B; cassiarina A - F; monascorubramina; PP-R; rubropunctamina; chalciporona; aspertines; rumbrines; auxarconjugatines; pseurotina; sinerazol; curacina A; caliculines; clavosines; geometricines; swinhoeiamides; piericidines; lagunamicina; lactidomicina; ciclohexamida; estreptimidona; azoxistrobina.
    - Els alcaloides de Galbulimima, per exemple, la himbacina.
    - La tolipocladina aïllada de Tolypocladium inflatum.
* Haouamina
* Micalazole
* Tetraciclines
* Chalciporona

### Pseudoalcaloides derivats d'àcids grassos

* Alcaloides de la batzelamida

## Referències

* ↑ friedli.com
* 1 2 Azcón-Bieto,J y Talón, M.. Fundamentos de Fisiología Vegetal. Mc Graw Hill Interamericana de España SAU, 2000. ISBN 84-486-0258-7.
# Publi Falcidi

Publi Falcidi (en llatí Publius Falcidius) va ser un tribú de la plebs de Roma l'any 40 aC.
Va ser autor de la famosa llei Falcídia (Lex Falcidia de Legatis), que obligava a que l'hereu havia de rebre almenys la quarta part de l'herència si era necessari descomptant un quart de cada llegat. Encara romania en vigor al segle vi i va ser recollida per Justinià I al Codi Justinià. Dió Cassi confon l'explicació de la llei i diu que els hereus, si no volien acceptar una herència la Llei Falcídia li permetia negar-se a rebre'n només una quarta part.
D'aquesta llei encara existeix una reminiscència (la quarta falcídia) al Codi Civil de Catalunya (articles 427-40 i següents), a la Compilació del Dret Civil de les Illes Balears (articles 38 i següents) i al Codi Civil espanyol, que representa la quarta part de l'actiu hereditari líquid a què com a mínim té dret l'hereu gravat amb llegats, encara que aquests arribessin a superar-ne les tres quartes parts.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/143?rgn=full+text;view=image;q1=FalcidiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 133. ]
* ↑ «Publi Falcidi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Jeff Sonas

Jeff Sonas és un estadístic i analista dels escacs que va crear Chessmetrics, un sistema per avaluar i classificar en funció de la seva força comparada els jugadors d'escacs, i que és un intent de millora del Sistema de puntuació Elo. És el fundador i propietari del lloc web Chessmetrics.com, que ofereix els càlculs de Sonas sobre la classificació mundial i rànquings històrics de jugadors d'escacs, anant enrere en el temps fins a gener de 1843. Tal com escriu Sonas "Des de l'estiu de 1999, he dedicat incomptables hores analitzant les estadístiques d'escacs, inventant fórmules i d'altres anàlisis tècniques, i calculant avaluacions històriques." Sonas ha escrit dotzenes d'articles des de 1999 per ChessBase.com i d'altres llocs web dedicats als escacs.

## Referències

* ↑ Llista d'avaluacions de jugadors de gener de 1843. [Consulta 06/01/2010] (anglès)
* ↑ Benvinguda al lloc web de Chessmetrics. [Consulta 06/01/2010] (anglès)
* ↑ Man vs machine - who is winning? (8 d'octubre de 2003). [Consulta 06/01/2010] (anglès)
# Jazz Terrassa

Jazz Terrassa és un grup de promotors del jazz l'origen del qual es remunta a l'any 1953 amb el naixement del Hot Club de Terrassa. Posteriorment, el 1959 s'esdevingué la fundació del Club de Jazz de Joventuts Musicals, més tard integrat dins la prestigiosa entitat terrassenca Amics de les Arts i Joventuts Musicals, de la qual Jazz Terrassa constitueix el club de jazz.
El 1959 van crear la Jazz Cava com a local destinat a l'audició de música de jazz a Terrassa. Hi actuaren destacats jazzmen internacionals com Tete Montoliu, Lou Bennet, Ramon Farrau, Josep M. Farràs, Pere Ferré, Adrià Font, Art Farmer, Ben Webster, Johnny Griffin o Clide Hampton.
La seva activitat més intensa és la promoció de concerts jazzístics, tant dels que componen la temporada anual com els programats dins el Festival de Jazz Terrassa, que l'any 2008 ha arribat a la 27a edició. L'any 2005 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ Creus de Sant Jordi 2005. Generalitat de Catalunya

## Enllaços externs

* Pàgina de Jazz Terrassa Arxivat 2017-11-24 a Wayback Machine.
# Jesús María Bastida Montoya

Jesús María Bastida Montoya (Basauri, 1 d'abril de 1968) és un exfutbolista basc, que ocupava la posició de defensa.

## Trajectòria

Comença a destacar a les files del Sestao Sport, amb qui debuta a Segona Divisió la temporada 90/91. L'any següent signa una bona temporada amb els verd-i-negres, sent titular, la qual cosa li val fitxar pel Real Burgos.
Amb els castellans disputa la primera divisió la temporada 92/93. Juga 11 partits i els castellans baixen a Segona Divisió, que s'encadenaria a un altre descens a Segona B l'any següent. Després d'un retorn al Sestao, a l'estiu de 1996 fitxa pel Deportivo Alavés, on roman una temporada abans d'incorporar-se a la SD Eibar.
En total va sumar 185 partits i 4 gols entre Primera i Segona Divisió.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Jesús María Duñabeitia Vidal

Jesús María Duñabeitia Vidal, també conegut com a Beti Duñabeitia, (Bilbao, 1929-2013) fou un polític i executiu esportiu basc. Políticament ha estat militant del Partit Nacionalista Basc. Ha estat president de l'Athletic Club de Bilbao de 1977 a 1982; va ser l'últim president escollit pels compromissaris i el primer escollit pels socis. Durant el seu mandat es va tornar a hissar la ikurriña a l'Estadi de San Mamés de manera oficial. Quan deixà el càrrec fou nomenat directiu de la Federació Espanyola de Futbol.
Fou escollit regidor a l'ajuntament de Bilbao dins les llistes del Partit Nacionalista Basc a les eleccions municipals espanyoles de 1987. Quan el 1990 va dimitir l'alcalde José María Gorordo Bilbao fou escollit alcalde de Bilbao amb els vots a favor del PNB i del Partit Socialista d'Euskadi. No va presentar candidatura a les eleccions municipals espanyoles de 1991.
El seu pare, Alberto Duñabeitia Mota, havia estat jugador de futbol del RCD Espanyol i de l'Athletic Club.

## Referències

* ↑ Josu García. «Muere Duñabeitia, exalcalde y presidente del Athletic». El Correo. 27 de novembre de 2013.
* ↑ Notícia de la presentació de la candidatura el 1977 al diari ABC, 11 de març de 1977
* ↑ Entrevista a la revista del club
* ↑ El ex presidente del Athlétic Duñabeitia, directivo federativo a El País, 28 de setembre de 1982
* ↑ Duñabeitia fue elegido alcalde de Bilbao con el apoyo de los socialistas a ABC, 21 de desembre de 1990
* ↑ «LOS DUÑABEITIA, UNA FAMILIA DE ARTISTAS Y DEPORTISTAS». memorias club deportivo de bilbao, 27-12-2014. [Consulta: 1r abril 2015].
# Casa Joan Anglada (Viladecans)

La Casa Joan Anglada és un edifici de Viladecans (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa de planta baixa, pis i terrat, interessant per la decoració de la façana. A la planta baixa hi ha la porta emmarcada per dues finestres, mentre que al primer pis hi ha una finestra emmarcada per dues portes de balcó. Totes les obertures són emmarcades per arcs guardapols: els de la planta baixa apuntats i els del pis mixtilini. La façana és coronada per un seguit d'arcs cecs d'intradós força ample sostingut per mènsules. El terrat és tancat per una barana de trams esglaonats.
Tant els arcs guardapols com els arcs cecs i el passamans esglaonat de la barana del terrat són fets amb maó vist pintat de color vermell. Al damunt mateix de la porta hi ha una estrella, dibuixada amb llistons de maó, que sembla contenir unes inicials inscrites.

## Història

Va ser construït en el primer quart del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Joan Anglada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Casa Joan Anglada». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Casa Joan Amat

La Casa Joan Amat és una obra de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa pagesa de muntanya, organitzada al voltant de l'era i part del camí d'accés empedrat.
L'habitatge original, de planta baixa i dos pisos amb façana sobre el camí d'accés i coberta a dues aigües, s'ha ampliat amb la transformació d'un antic cobert que consta de planta baixa, amb porxo sobre l'era, un pis i golfes. Un cobert amb estructura de fusta, situat al fons i la façana quasi cega del paller acaben de tancar l'era. Cal destacar el tancament del conjunt respecte l'exterior i l'acumulació d'obertures sobre l'espai interior. Entre aquestes obertures són remarcables les arcades del porxo i del paller i la porta, amb elements de tancament de fusta treballada amb connotacions modernistes i el balcó de l'habitatge original.

## Història

A l'arc rebaixat de la porta de l'habitatge hi ha la data de 1919.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Joan Amat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Protocols de l'Àliga de la Ciutat

Els protocols de l'Àliga de la Ciutat formen part dels actes tradicionals de les Festes de Santa Eulàlia. Actualment, es fan el divendres de la festa, però si la diada s'escau en divendres se celebrarà el pròxim dissabte. La festa comença a les 20:00 i acaba a les 21:00 encara que algunes vegades es pot allargar una miqueta més.
Els protocols de l'Àliga consisteixen en una cercavila que comença a la plaça Sant Jaume i acaba a l'església de Santa Maria del Mar, l'Àliga és acompanyada pel Lleó de Barcelona, els gegants de Santa Maria del Mar, la Coronela de Barcelona, el Cercavila és encapçalat per la rèplica del Penó i acompanyada musicalment per una formació de ministrers. Abans d'entrar a l'església, a la plaça de Santa Maria, el Lleó i els Gegants de Santa Maria del Mar dansen els seus respectius balls. Després, a dins de l'església l'Àliga de la Ciutat balla en el presbiteri i davant de l'altar, el seu ball d'honor tradicional interpretat musicalment per la mateixa formació de músics.

## Origen

La festa té els seus orígens en 2 actes, per una banda, la Passejada Cívica que es celebrava el vespre del dissabte o del divendres més pròxim a la data de la Festa. Aquest protocol consistia en un itinerari comentat per un escriptor, periodista o historiador que passava per alguns barris de Barcelona en el que es troben el Raval, el Gòtic i la Ribera entre la plaça del Pedró i la basílica de Santa Maria del Mar. I per altra banda, l'acte del Ball d'honor que l'Àliga de la Ciutat fa als guardonats amb els Premis Ciutat de Barcelona.

## Referències

* 1 2 Cordomí, Xavier. Protocol Festiu de Ciutat Vella de Barcelona (en català). Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Març 2017, p. 100.
# Casa Vidal de Llobatera

* No s'ha de confondre amb Can Vidal de Llobatera.
La casa Vidal de Llobatera fou la casa senyorial de la família Vidal de Llobatera al nucli de Llagostera. Es tracta d'un edifici urbà de planta quadrangular i parets portants arrebossades que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La façana presenta una composició simètrica amb porta d'accés central. Hi ha balcons de ferro colat a la planta principal. La façana és rematada per una cornisa volada amb teules vidriades, mènsules de fusta i contraforts de ferro. També hi ha un coronament amb pinacles de pedra artificial.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Llagostera

## Referències

* ↑ «CASA VIDAL DE LLOBATERA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 març 2022].
# Casa Vila Moner

La Casa Vila Moner és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici al centre històric de la ciutat, a davant de la plaça amb el mateix nom que la casa i molt a prop de la Rambla. Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos amb quatre obertures a cada nivell. La façana s'ordena en tres registres visuals ben definits: la planta baixa recoberta amb imitació d'encoixinat rústec molt lleu fet en arrebossat, i quatre portals emmarcats en motllures i llindes de pedra. Al primer pis trobem quatre balcons iguals emmarcats en pedra; la paret és coberta d'un trama esgrafiada de tema geomatitzant que recorda l'encoixinat. Al segon pis, també quatre balcons emmarcats per motllura esgrafiada; la paret és llisa cimentada. Per sobre triple filada de teulades que correspon a la coberta a doble vessant.
Actualment, la família propietària està portant a terme una rehabilitació integral, tant estructural com estètica i funcional, per a adaptar-la als nous temps, conservant els elements singulars.

## Referències

* ↑ «Casa Vila Moner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Jesús Ángel Solana Bermejo

Jesús Ángel Solana Bermejo va ser un jugador de futbol espanyol; va néixer el 25 de setembre de 1965 a Arnedo, La Rioja. Va ser internacional amb la selecció espanyola.

## Trajectòria

Es va formar com a jugador en les categories inferiors del Reial Madrid, i va arribar a la primera plantilla de l'equip blanc en la temporada 1985-86, durant la qual va jugar quatre partits. Però a l'any següent, es va convertir en el recanvi perfecte per al gran capità del Reial Madrid en aquells moments, José Antonio Camacho, i va arribar a jugar en 34 partits de lliga, en què, a més, va marcar dos gols. La seva bona tasca i polivalència com defensa van fer que fos convocat amb la selecció.
En els anys següents va seguir jugant bastants partits amb el Reial Madrid, equip amb el qual va guanyar les cinc famoses lligues consecutives de la Quinta del Buitre. No obstant això, les lesions van fer que no acabés d'aconseguir una titularitat que va haver de compartir amb altres jugadors del planter com Julio Llorente, el veterà Camacho, o l'asturià Esteban Gutiérrez. La temporada 1991-92, deixà les files del Reial Madrid per a reforçar les del Reial Saragossa. Allà hi va a viure l'edat daurada de l'equip aragonès de la mà de l'entrenador Víctor Fernández i de grans jugadors com Pardeza, Santiago Aragón o Gustavo Poyet entre d'altres.
Retirat del futbol, ha seguit lligat al Reial Saragossa com a entrenador del Reial Saragossa B.

### Selecció

Ha estat internacional amb la selecció espanyola en un partit: Espanya 2-0 Irlanda (Sevilla, 16 de novembre de 1988).

## Clubs

| Club | Any |
| Castella | 1983-1985 |
| Reial Madrid | 1985-1991 |
| Reial Saragossa | 1991-2000 |

## Clubs (com a entrenador)

| Club | Any |
| Real Zaragoza B | 2003-2006 |

## Palmarès

* 5 lligues espanyoles amb el Reial Madrid
* 1 Copa del Rei amb el Reial Saragossa
* 1 Recopa d'Europa amb el Reial Saragossa
# Jan Bratkowski

Jan Bratkowski (Würzburg, 25 de juliol de 1975) va ser un ciclista alemany que fou professional del 1997 al 2005.

## Palmarès

* 1999
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi Kranj
* 2000
** 1r al Gran Premi Pino Cerami
** Vencedor d'una etapa al Tour de Langkawi
* 2001
** 1r al Gran Premi Raiffeisen
** 1r al Poreč Trophy 4

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Carmen de Zulueta Cebrián

Carmen de Zulueta Cebrián (Madrid, 26 de novembre de 1916 - Nova York, 1 de maig de 2010) fou una escriptora, filòsofa i professora espanyola exiliada als Estats Units després de la Guerra Civil espanyola.
Carmen era filla d'Amparo Cebrián i de l'ambaixador i advocat Luis de Zulueta, defensor del socialista Julián Besteiro, que també era el seu cunyat, en estar casat amb Dolores Cebrián Fernández de Villegas, germana d'Amparo. Va ser alumna de l'Instituto Escuela, de la Institución Libre de Enseñanza, i posteriorment va estudiar Filosofia i Lletres a la Universitat de Madrid. Per part del seu pare era neboda de l'important biòleg Antonio de Zulueta.
La Guerra Civil la va sorprendre a Roma, on aleshores el seu pare era ambaixador de la República Espanyola a la Santa Seu. Després de passar per Anglaterra, França i Colòmbia va obtenir una beca per ampliar els seus estudis als Estats Units, enriquint la seva ja àmplia formació prèvia en el Radcliffe College (Universitat Harvard).
Als Estats Units va desenvolupar la seva carrera acadèmica i docent, ensenyant llengua i literatura espanyola a diverses institucions com la Universitat Harvard, el Wheaton College d'Illinois i la City University of New York (CUNY), en la qual va acabar dirigint el Departament de Llengües Romàniques. Als Estats Units va conèixer el seu marit, amb qui va viatjar a Brasil fins que esclatà la Segona Guerra Mundial, moment que van decidir tornar a Nova York, on tindria, des de llavors fins al final de la seva vida, la seva residència permanent, que es convertí en un punt de reunió social habitual dels intel·lectuals espanyols a l'exili. Va començar la seva carrera d'escriptora un cop jubilada, l'any 1984.
L'any 1989 va ser guardonada amb el Llaç de Dama de l'Orde d'Isabel la Catòlica per la seva tasca de difusió de la cultura espanyola.

## Obres

* Caminos de España y de América, Madrid, Residencia de Estudiantes, (ISBN 84-95078-29-5)
* Cien años de educación de la mujer española, Madrid, 1992
* Compañeros de paseo, s.l, 2001
* Ni convento ni college. La Residencia de Señoritas, Madrid, CSIC, 1993
* La España que pudo ser. Memorias de una institucionista republicana, Murcia, Universidad, 2000
* Misioneras, feministas, educadoras: historia del Instituto Internacional, Madrid, Castalia, 1984

## Referències

* ↑ Cruzado Soria, Maribel. «Carmen de Zulueta Cebrián». Real Academia de la Historia. [Consulta: 5 febrer 2023].
* ↑ «Life Stories, Carmen de Zulueta: Pathways through Spain and America». Instituto Cervantes de Nueva York. [Consulta: 10 novembre 2015].
* ↑ «Fallece a los 93 años la intelectual Carmen de Zulueta». La opinión de Tenerife [Consulta: 10 novembre 2015].
* ↑ de Zulueta, Carmen. «Autorretrato: Carmen de Zulueta». Fronterad, Revista digital.
* ↑ Lerner, Isaias «Carmen de Zulueta, intelectual del exilio». El País, 20-05-2010 [Consulta: 10 novembre 2015].
* ↑ «Spanish Intellectual Carmen de Zulueta Dies in New York». Latin American Herald Tribune [Consulta: 10 novembre 2015]. Arxivat 19 de desembre 2010 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2010-12-19. [Consulta: 6 gener 2022].
# Província de Nor Yungas

La província de Nor Yungas és una de les 20 províncies del Departament de La Paz a Bolívia. La seva capital és Coroico.
# Província de Nàpols

La Província de Nàpols és una antiga província de la regió de la Campània a Itàlia. L'1 de gener de 2015 va ser reemplaçada per la Ciutat metropolitana de Nàpols.
Limita al nord amb les Províncies de Caserta i Benevent, a l'est amb la Província d'Avellino, al sud amb la Província de Salern i a l'oest amb el mar Tirrè. La Ciutat metropolitana s'estén per una estreta plana costanera esquitxada per penya-segats i coberta per contraforts muntanyosos dels Apenins i formacions volcàniques entre les quals destaca el Vesuvi.

## Referències

* ↑ Città metropolitane, province e unioni di comuni: cosa cambia, governo.it

## Enllaços externs

* Plana oficial Arxivat 2010-12-20 a Wayback Machine. (italià)
# Província de Nyanza

La província de Nyanza de Kenya és una de les vuit províncies de Kenya. Nyanza inclou la part de l'est del llac Victòria. La capital provincial és Kisumu, la tercera ciutat més gran de Kenya. La província té una població de 5.442.711 (segons el cens de 2009) dintre d'una àrea de 12.471,10 km².
La regió es troba a la part sud-oest de Kenya al voltant del llac Victòria, inclou part de l'extrem oriental del llac Victòria i està habitada principalment per l'ètnia Luo i Kisii. També hi ha tribus de parla bantú, com els Kuria, i alguns Luhya, que viuen a la província. El seu nom deriva d'una paraula bantú que significa una gran massa d'aigua. El clima és tropical humit.

## Referències

* ↑ Mwakikagile, Godfrey. Kenya: Identity of a Nation (en anglès). New Africa Press, 2007, p. 82. ISBN 978-0-9802587-9-0.
* ↑ «2019 Kenya Population and Housing Census Volume I: Population by County and Sub-County». Kenya National Bureau of Statistics, 13-11-2019. Arxivat de l'original el 2019-11-13. [Consulta: 16 abril 2023].
* ↑ Dugard, Martin. The Explorers: A Story of Fearless Outcasts, Blundering Geniuses, and Impossible Success (en anglès). Simon and Schuster, 2014-06-03, p. 197. ISBN 978-1-4516-7759-1.
* ↑ Watkins, Susan Cotts «Local and Foreign Models of Reproduction in Nyanza Province, Kenya» (en anglès). Population and Development Review, 26, 4, 01-12-2000, pàg. 725–759. DOI: 10.1111/j.1728-4457.2000.00725.x. ISSN: 0098-7921.
# Carlos Martins

Carlos Jorge Neto Martins (Oliveira do Hospital, 29 d'abril de 1982) és un futbolista portuguès, que ocupa la posició de migcampista atacant.

## Trajectòria

Format al planter de l'Sporting Clube de Portugal, on les lesions i la manca de regularitat van afectar la seua carrera. Hi debutaria a la màxima categoria portuguesa cedit a l'S.C. Campomaiorense. Posteriorment, a la segona meitat de la campanya 02/03, seria cedit a l'Académica de Coimbra.
A la campanya 05/06 hi marca dos gols en 13 partits amb l'Sporting, en part per les lesions. Al febrer del 2007, a causa d'indisciplina, l'entrenador lisboeta Paulo Beto l'aparta de la titularitat durant els darrers tres mesos de la competició.
Quan arriba l'estiu, deixa l'Sporting de Lisboa i fitxa pel Recreativo de Huelva, de la primera divisió espanyola. Al conjunt andalús marca sis gols en 32 partits. El juliol del 2008 retorna al seu país per militar a l'Sport Lisboa e Benfica, per 3 milions d'euros. Al Benfica no acaba de consolidar-se com a titular. Eixa campanya, la 08/09, hi guanya la Copa de la Lliga, marcant el migcampista el gol definitiu.

## Selecció

Carlos Martins ha estat internacional amb Portugal en cinc ocasions, tot marcant un gol.
Amb la selecció olímpica va acudir als Jocs Olímpics d'Atenes.

## Referències

* ↑ Martins wends his way to Benfica