OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Agustí

* Per a altres significats, vegeu «Joan Agustí i Carreras».
Joan Agustí o Joan de Còrdova (Catalunya?, començament del s. XV - Còrdova, 17 de novembre de 1476) fou un frare dominic, predicador a València i Andalusia, principalment. Fou venerat localment per l'Església catòlica, i tot i no haver estat beatificat fou anomenat beat; el seu culte resta avui oblidat.

## Biografia

No se sap del cert on va néixer, i es pensa que era català. Va ingressar al convent de l'Orde de Predicadors de Lleida, on professà i estudià. Reconegut per la seva saviesa, fou mestre en teologia i gran predicador. Fou nomenat vicari general dels convents reformats de la província, governant-los amb encert. Va obrir els primers establiments dominics observants al Regne de València: va reformar el Monestir del Corpus Christi de Llutxent (fundat en 1423), on fou prior, i va fundar el de Sant Onofre en 1473. Va fer predicacions populars a la comarca i a la ciutat de València que foren molt seguides, i promogué la devoció del rosari. També predicà en altres llocs de la Corona, com també a Andalusia (a Còrdova en 1476, i a altres ciutats al camí Oriola i aquesta) i Castella. En passar i predicar per Oriola, se li atorgà l'ermita de San Ginés, que convertí en establiment dominic.
A Còrdova, fou acollit pel prior de San Pablo el Real, García de Vargas, que el volgué retenir perquè hi prediqués més, per la gran admiració que li tenien. Agustí acceptà dient que aquell seria el lloc on moriria; poc després, el 17 de novembre de 1476 en llaor de santedat.
Se li atribuïen episodis místics i miracles en vida. Així, tenia visions de llums al cel i predeia fets futurs. Per haver retret els pecats i la mala vida d'uns personatges importants de València, fou perseguit i hagués de marxar-ne; poc després la ciutat va patir greus inundacions i la població ho interpretà com un càstig per haver-lo expulsat.

## Veneració

Fou sebollit a la sala capitular del convent de San Pablo de Còrdova, on aviat començaren a atribuir-se-li fet miraculosos. Domènec l'anomena servent de Déu i benaurat. Fou venerat a Còrdova, però no es va arribar a incoar el procés de beatificació, quedant com un culte popular que desaparegué en ésser tancat el convent en 1810, durant la invasió francesa.

## Bibliografia

* Vicenç Domènec, Antoni. «Vida del bienaventurado Juan Augustin». A: Gabriel Graells, Giraldo Dotil. Historia general de los santos y varones ilustres en santidad del Principado de Cataluña, parte II (en castellà), 1602, p. 51-55.
# Bunino (Fatej)

* Per a altres significats, vegeu «Bunino».
Bunino (en rus: Бунино) és un poble de l'óblast de Kursk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 25 habitants. Pertany al districte rural de Fatej.

## Referències

* ↑ «Прогноз погоды в д. Бригадирово (Курская область)». Arxivat de l'original el 2013-09-25. [Consulta: 1r desembre 2019].
# Josep Firmat i Serramalera

Josep Firmat i Serramalera (Manresa, 1889-1970) va ser un arquitecte manresà d'estil modernista i noucentista.
Va obtenir el títol a l'Escola d'Arquitectura de Barcelona el 1914. Des de la seva titolació fins al 1954 va ser arquitecte municipal de Manresa.
Del període modernista es conserva a Manresa el quiosc de l'Arpa a la plaça de Sant Domènec i la decoració de la farmàcia Esteve. És una peça de 1917 inspirada en l'estil de Domènech i Montaner.
Posteriorment la seva obra és plenament noucentista, entre la qual destaca el Teatre Kursaal de Manresa de 1927.

## Referències

* ↑ Mónica Maspoch. Ajuntament de Barcelona. Galeria d'Autors, 2009. ISBN 978-84-96696-02-0. , pàg.91
# Josep Flaquer i Fraisse

Josep Flaquer i Fraisse (Barcelona, 14 de febrer de 1833 – Barcelona, 20 de gener de 1889) fou un jurista català, acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.

## Biografia

Fill del mestre reial Pere Flaquer i Colomina (ca 1798-1871) i Rosa Fraisse naturals de Barcelona, el 1856 es va llicenciar en jurisprudència a la Universitat de Barcelona amb premi extraordinari i es doctorà en 1859. En 1858 es llicencià en filosofia i lletres i començà a treballar com a professor auxiliar de dret polític i comparat a la Universitat de Barcelona fins que el juny 1862 fou nomenat catedràtic de dret polític a la Universitat de Valladolid. En desembre del mateix any, però, traslladà la seva càtedra a la Universitat de Barcelona, que el 1867 va ampliar a dret mercantil i penal.
També fou membre del Col·legi d'Advocats de Barcelona des de 1856 i va exercir fins a 1879. Fou membre des de 1857 de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya i des de 1860 de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i des de 1867 de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País. També fou membre de l'Ateneu Barcelonès, de la Comissió Provincial d'Estadística i fundador en 1876 de l'Acadèmia de Dret Administratiu de Catalunya.
L'any 1863 es casa amb Caterina de Tos i Damià natural de Barcelona i varen ser pares de Pere Maria Flaquer i Tos, propietari i jurista nascut a Barcelona el 18 de gener de 1866.

## Obres

* Principios en que estriban las Constituciones políticas. Discurso leído en la Universidad Central en el acto solemne de recibir la investidura en el grado de doctor en Administración, Madrid, Imp. de Tejado, 1859.
* San Isidoro: su influencia en la vida de la Edad Media. Discurso leído en la Universidad Central, Madrid, Imp. de Tejado, 1858.
* Bellezas de la legislación civil catalana. Discurso leído en la Universidad Central en la solemne investidura de doctor en Jurisprudencia, Madrid, Imp. de Tejado, 1858.
* Programa de Derecho Mercantil comparado (manuscrit, 1868).

## Referències

* ↑ registre de defuncions Ajuntament de Barcelona. any 1889. Registre núm.670
* ↑ Josep Flaquer i Fraisse Arxivat 2016-02-03 a Wayback Machine. al Diccionario de Catedráticos de Derecho de España
* ↑ Arxiu Municipal Contemporani. Registre de matrimonis. any 1863. Foli 292. Registre núm.1565
* ↑ Arxiu Municipal Contemporani. Registre de naixements. 1866.Foli 79. Registre núm.315
# Josep Goriònides

Josep Goriònides o Josep Ben Gorion, o també Josippon, va ser un escriptor i sacerdot hebreu, que només apareix esmentat per Flavi Josep a ἱστορία Ἰουδαϊκοῦ πολέμου (La guerra jueva) de qui diu que n'era contemporani, amb el nom de ϝἱὸς Γωρίωνος ('fill de Gorió').
A l'edat mitjana va aparèixer una Historia Judaica escrita en hebreu, d'estil senzill i elegant, suposadament escrita per Josep Goriònides, un sacerdot, una obra que té molts punts en comú amb La guerra jueva de Flavi Josep, i que en aquell moment es va creure que la va escriure el mateix Flavi Josep.
Actualment es creu que no la va escriure ni Flavi Josep ni Josep Goriònides, el seu contemporani, sinó que és una compilació confeccionada a partir de les edicions en llatí de les obres de Flavi Josep, feta probablement per un jueu francès de Bretanya en una època posterior al segle vi, tal com es pot deduir per la forma en què dona els noms dels països, que estaven en ús en aquella època.
Es va imprimir a Màntua cap a l'any 1470, i traduïda al llatí per Munster, a Basilea el 1541, i per Gagnier, a Oxford, el 1706.

## Referències

* ↑ Flavi Josep. La guerra jueva, II, 20
* ↑ Smith, William (ed.). «Josephus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 5 juliol 2022].
# Callionymus muscatensis

Callionymus muscatensis és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes que es troba des del sud del Mar Roig fins al Golf d'Oman.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# CV-16

La carretera CV-16 comunica Castelló amb l'Alcora

## Nomenclatura

La CV-16 pertany a la xarxa de carreteres del País Valencià. El seu nom ve de la CV (que indica que és una carretera autonòmica de la Comunitat Valenciana) i el 16, és el nombre que rep aquesta carretera, segons l'ordre de nomenclatures de les carreteres de la Comunitat Valenciana.

## Història

Antigament, la CV-16, era una carretera comarcal que es denominava C-232, i que unia el Grau de Castelló amb L'Alcora. En l'actualitat, comença a l'eixida de Castelló, i està desdoblegada fins a l'Embassament de Maria Cristina.

## Traçat actual

La CV-16 comença quan l'Avinguda de l'Alcora ix de Castelló. En aqueix punt passa a anomenar-se CV-16. Té algunes rotondes des d'on s'accedeix a urbanitzacions i polígons industrials. Està desdoblegada fins a l'enllaç amb la carretera CV-160. A partir d'aqueix punt, passa a tenir un carril per sentit. A mitjan 2006, es va inaugurar la CV-190-A, que hi va paral·lela però sense glorietes, el que fa tardar menys a arribar. A aquesta carretera s'enllaça per la CV-160. La CV-16 acaba a l'Alcora, enllaçant amb la CV-190 i CV-190-A, que comunica amb Sant Joan de Moró. Radar localitzat en el quilòmetre 3,9 sentit Castelló, on el límit de velocitat s'estableix en 60 km/h.
# Joan Sella i Montserrat

Joan Sella i Montserrat (Sitges, 1960) és un periodista, escriptor i crític de gastronomia català, que ha treballat a Televisió Espanyola. El 2002 va publicar Breviari del xató amb l'editorial sitgetana El Pati Blau. Comer como un rey, publicat el 2009, presenta els menús i banquets dels reis Amadeu I de Savoia i Alfons XII d'Espanya. El 2010 va publicar El misteri de "La nena de la clavellina" amb Edicions Saldonar, on prenent el nom d'un quadre de Santiago Rusiñol, pretén recuperar records i ambients de la seva infantesa i adolescència a Sitges. Va ser distingit amb el premi sitgetà Ploma d'Or, un premi que el seu germà Antoni (Sitges, 1962-2021) ja havia rebut el 2004.

## Obra

* Breviari del xató, El Pati Blau, 2002
* Comer como un rey, Trea, 2009, ISBN 978-84-9704-444-8
* El misteri de "La nena de la clavellina", Saldonar, 2010, ISBN 978-84-937800-1-2

## Referències

* ↑ «Joan Sella presenta el seu llibre “Comer como un rey”». VilaWeb Sitges, 24-12-2009. [Consulta: 21 gener 2014].
* ↑ «L'escriptor Joan Sella desvela els secrets de «La nena de la clavellina» en l'última novel·la». El Punt, 30-03-2010.
* ↑ López Varas, Alba «Fer periodisme és teixir històries amb materials de la realitat». L'Eco de Sitges, 11-11-2016, pàg. 28.
# Carasobarbus canis

Carasobarbus canis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba al riu Jordà.
Els mascles poden assolir els 45 cm de longitud total.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Krupp, F. i W. Schneider, 1989. The fishes of the Jordan River drainage basin and Azraq Oasis. p. 347-416. A Fauna of Saudi Arabia. vol. 10.
# Pedra de les Creus

La Pedra de les Creus es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a la Roca del Vallès (el Vallès Oriental).

## Descripció

És un bloc de granit de forma irregular, d'uns 2 metres de costat per 1,50 d'alçària. Té nombroses inscultures en forma de creu (al voltant de 20)i altres signes de difícil interpretació a la part superior i de mides i estils diversos. La majoria de les creus, algunes amb pedestal, són clarament medievals. Hi ha arqueòlegs que s'aventuren a situar algun d'aquests petròglifs en la Prehistòria, ja que durant aquest període la creu s'emprava com a símbol antropomòrfic (com és el cas de la Roca dels Sacrificis de Capmany al Baix Empordà). Tenint en compte l'entorn (en el pendent entre la Pedra de les Orenetes i la Pedra de les Creus es van trobar diversos fragments de ceràmica ibèrica força rodada), dens en megàlits, no és esbojarrat suposar que la pedra es va començar a gravar a la Prehistòria (de fet, els arqueòlegs la daten entre el Calcolític i l'edat del bronze, del 2200 aC fins al 650 aC).
També hi ha una sèrie de lletres i números que correspondrien a dates més recents (ROCA 1.7 AÑO 74) escrits sense continuïtat i en espais separats, cosa que fa pensar que les creus són anteriors a aquesta llegenda, que es deuria gravar en els espais lliures de creus. Podria tractar-se d'una senyalització cadastral del 1794. Es poden veure, a més, diverses cassoletes en aquesta pedra i en altres del voltant (probablement d'origen natural encara que alguns les consideren cassoletes rituals artificials). L'any 2010 es realitzà un estudi en 3D d'aquesta pedra i els seus gravats i, també, de la Pedra de les Orenetes.

## Curiositats

Una llegenda de la Roca del Vallès diu que les creus són en record de les víctimes del bandoler Perot Rocaguinarda (popularment conegut com a Perot de la Roca o Perot lo Lladre), el qual va tindre una quadrilla des del 1603 fins al 1611. Després es va fer soldat i va aconseguir el perdó i força guardons.

## Accés

És ubicada a la Roca del Vallès: a l'alçada del km 23 (de la carretera de Sant Adrià del Besòs a La Roca del Vallès) entrem a la urbanització Les Roquetes. Pugem fins a la part més alta del turó pel carrer de la Ruta Prehistòrica que acaba en un cercle. Poc abans d'arribar-hi, hi ha un carrer estret (carrer de la Roca Foradada) a l'esquerra, que porta a un altre de més ample que, agafant-lo cap a l'esquerra acaba aviat i esdevé un camí tancat amb una cadena. Deixem el cotxe i continuem a peu. Arribarem a una cruïlla on hem d'agafar el camí de l'esquerra que en menys de 200 m ens menarà a una clariana, a l'esquerra del camí, on, a 40 m, es troba la pedra. UTM: 31 N - 443587 - 4602002.

## Referències

* 1 2 3 4 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 44.
* 1 2 Pedra de les Creus - Parc La Roca Prehistòrica Arxivat 2016-07-28 a Wayback Machine. (català)
* 1 2 3 4 5 Pedra de les Creus - Megalitisme (català)

## Enllaços externs

* La Pedra de les Creus - Fires, festes, oci i llocs per visitar (català)
* Flickr (català)
# Le Tripot clandestin

Le Tripot clandestin és un curtmetratge mut francès del 1905 dirigit per Georges Méliès. Va ser venut per la Star Film Company de Méliès i està numerat del 784 al 785 als seus catàlegs.

## Argument

En una sala opulenta, una multitud de persones juga a una taula de joc. De sobte, un criat s'apressa per avisar-los que la policia està a punt d'atacar el seu joc d'atzar. En pocs moments, en una ràfega de panells mòbils, els jugadors disfressen tota l'habitació com una barreteria, amb les dones fent passar per barreters i els homes amagats a l'exterior. La policia de l'atac entra, està sorprès de no trobar cap bar de jocs i demana disculpes profusament per molestar els "barreters".
Tan bon punt la policia se'n va, la sala es torna a convertir en un joc d'atzar i els jocs es reprenen. Tot va bé quan el criat es precipita a anunciar una incursió molt més gran. Aquesta vegada no hi ha temps per transformar l'habitació, així que els jugadors simplement s'afanyen a sortir, deixant que un d'ells apagui la llum del canelobre. Es deixa caure a terra per amagar-se, i una multitud de policies i soldats s'afanyen a l'habitació enfosquida, la majoria d'ells ensopegant amb el jugador abans que pugui sortir corrent.
Els policies i els soldats, caient els uns sobre els altres a terra, s'enreden quan el seu líder encén el canelobre. Després d'instruccions severes del seu líder, tota la força es precipita a la taula de joc i comença el seu propi joc caòtic. Amagats darrere dels panells de trucs de l'habitació, els intrigants jugadors miren com els policies gaudeixen.

## Producció

La pel·lícula està marcada per un toc subversiu, amb els personatges que representen l'ordre endinsant-se en el caos. La transformació de la sala es fa amb maquinària escènica, augmentada per escamoteigs; l'efecte d'apagar i encendre l'aranya es va treballar amb persianes, que impedien que la llum entrés pel sostre de vidre de l'estudi.
Una impressió de la pel·lícula sobreviu, encara que falten algunes imatges al final.

## Referències

* ↑ Malthête, Jacques & Mannoni, Laurent (2008), L'oeuvre de Georges Méliès, Paris: Éditions de La Martinière, p. 350, ISBN 9782732437323
* 1 2 Essai de reconstitution du catalogue français de la Star-Film; suivi d'une analyse catalographique des films de Georges Méliès recensés en France, Bois d'Arcy: Service des archives du film du Centre national de la cinématographie, 1981, p. 239, ISBN 2903053073

## Enllaços externs

* Le Tripot clandestin a YouTube
# Salem (Missouri)

Salem és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 4.854 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Salem tenia 4.854 habitants, 2.115 habitatges, i 1.269 famílies. La densitat de població era de 620,6 habitants per km².
Dels 2.115 habitatges en un 28,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,3% hi vivien parelles casades, en un 12,7% dones solteres, i en un 40% no eren unitats familiars. En el 36,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,4% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 18,9% de 45 a 60 i un 23,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 74,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.648 $ i la renda mediana per família de 29.460 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.006 $ mentre que les dones 17.285 $. La renda per capita de la població era de 12.766 $. Entorn del 12,9% de les famílies i el 17,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Salem». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Salem». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Joaquín Fernández Santomé

Joaquín Fernández Santomé (Vigo, 17 de maig de 1933 - Vigo, 20 d'octubre de 1988) fou un futbolista i gerent esportiu gallec. Era més conegut pel seu malnom: Quinocho. Tant la seva carrera esportiva com la posterior tasca de despatx la realitzà fonamentalment en dos club: el Celta de Vigo i el CE Castelló.
Va ser assassinat el 1988 i el Celta de Vigo va crear un torneig en la seva memòria.

## Trajectòria

Quinocho va començar a jugar a futbol com a extrem dretà en el Casablanca, un club de barri de Vigo. Amb 19 anys va començar a entrenar-se amb el Celta, equip que llavors portava prop d'una dècada a la Primera divisió. Fou llavors quan l'eentrnador Yayo el reconvertí a la posició de defensa lateral. Excepte una breu cessió de tres mesos al Racing de Ferrol, Quinocho defensà la samarreta celest al llarg de nou temporades, vivint el final d'una època mab el descens a Segona divisió la temporada 1958/59.
En 1963 fitxà lliure pel Castelló, de Tercera divisió. Malgrat comptar ja amb un edat avançada (30 anys), Quinocho va romandre cinc campanyes al club orellut. A les tres primeres guanyà el seu grup de Tercera, però no fou fins a la tercera on superà la promoció i ascendí a Segona. Després d'aconseguir la permanència, el defensa gallec es lesionà de gravetat la temporada 1967/68. Aquell fet provocà la seva retirada el mateix any que el club tornava a la divisió de bronze.
No obstant això, el president Emilio Fabregat incorporà a Quinocho a la seva directiva com a gerent. Aquells temps foren els més gloriosos esportivament des de la dècada dels 40, arribant el Castelló des de Tercera divisió fins a la Primera i a la final de la Copa del Generalíssim.
Un cop el Castelló baixà a Segona, Quinocho va tornar a la seva casa per continuar realitzan les mateixes tasques de gerent. Al llarg de 14 campanyes el Celta va viure una de les etapes més irregulars, amb 6 ascensos i els mateixos descensos, ballant des de la Primera a la Segona divisió B. A més a més, Quinocho va participar en l'organització del Mundial de futbol de 1982, que tingué en Balaidos una de les seves seus.
Precisament a les oficines del seu club va trobar la mort el 20 d'octubre de 1988. Uns atracadors es trobaren amb la resistència de Quinocho, que era preparant el desplaçament de l'equip a Sant Sebastià. La situació es complicà i el gerent acabà rebent una punyala que li va costar la vida. El seu soterrament fou multitudinari a Vigo, celebrant-se a Castelló igualment una misa pel seu comiat.

## Altres mèrits
### Com a jugador

* 1 ascens a Segona divisió: 1965/66 amb el CE Castelló.

### Com a gerent

* 1 cop finalista de la Copa del Rei: 1973 amb el CE Castelló.
* 6 ascensos a Primera divisió: 1971/72 amb el CE Castelló i 1975/76, 1977/78, 1981/82, 1984/85 i 1986/87 amb el Celta de Vigo.
* 1 ascens a Segona divisió: 1980/81 amb el Celta de Vigo.
# Joaquín Farnós Gauchía

Joaquín Farnós Gauchía (Orpesa, 23 de març de 1935 - Benicàssim, 30 de maig de 2021) fou un metge i polític valencià.

## Biografia

Va estudiar el batxillerat en l'Institut Francesc Ribalta de Castelló i es va llicenciar en Medicina en la Universitat de València. Es va especialitzar en reumatologia a València i França. El 1975 fou nomenat cap del Servei en la Residència Sanitària de la Seguretat Social de Castelló per concurs oposició. Fou membre de la Societat Espanyola de Reumatologia, de la de Rehabilitació i d'EALA. També fou director de l'Institut de Talassoteràpia de Benicàssim. Publicà treballs en revistes especialitzades sobre temes mèdics i nombroses ponències per a congressos nacionals i estrangers.
Fou escollit senador per UCD a les eleccions generals espanyoles de 1977 per la província de Castelló i fou membre del Consell del País Valencià. També fou regidor de l'ajuntament de Castelló de la Plana i president de la Diputació de Castelló el 1979-1983. Després de l'ensulsiada de la UCD ingressà a Aliança Popular, amb la qual fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1983. Després ingressà a Unió Valenciana, amb la qual fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1991. Després tornà al Partit Popular, amb el qual el president Eduardo Zaplana el nomenà Conseller de Sanitat de la Generalitat Valenciana de 1995 a 1999.

## Guardons

Té la Medalla al Mèrit Constitucional. El 2004 va rebre la Medalla d'Or de la Diputació Provincial de Castelló, el 2008 el Premi a la Concòrdia de l'Associació Cultural Gregal Estudis Històrics, el 2010 la Medalla d'Or de la ciutat de Vila-real i el 2012 el Premi Francesc de Vinatea.

## Referències

* ↑ Levante-EMV. «Muere Joaquín Farnós, exconseller de Sanidad» (en castellà), 31-05-2021. [Consulta: 31 maig 2021].
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-04-18. [Consulta: 17 abril 2015].
* ↑ «Resum biogràfic de Joaquín Farnós». Arxivat de l'original el 2015-04-19. [Consulta: 17 abril 2015].

## Bibliografia

* Javier Paniagua Fuentes i y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.203. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Senat
Càrrecs públics :
| Precedit per: Joaquín Colomer Sala | Conseller de Sanitat i Consum de la Generalitat Valenciana 1995 - 1999 | Succeït per: José Emilio Cervera Cardona |