OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carlos Groizard Coronado

Carlos Groizard Coronado (Segòvia, 12 d'agost de 1857 - Madrid, 26 d'abril de 1934) fou un polític espanyol, fill d'Alejandro Groizard y Gómez de la Serna.
Fou elegit diputat del Partit Liberal Fusionista pel districte de Roquetes a les eleccions generals espanyoles de 1886, però va renunciar el 1889 quan fou nomenat governador civil de la província de Salamanca, i fou substituït per Augusto Kobbe Calves. Després fou elegit diputat liberal per Don Benito (província de Badajoz) a les eleccions generals espanyoles de 1893, 1898, 1899, 1901, 1903, 1905 i 1910. El 1916 fou magistrat del Tribunal Suprem d'Espanya i el 1916-1917 senador per la província de Badajoz. També fou membre de la Reial Acadèmia de la Història i va publicar alguns estudis al seu butlletí.

## Obres

* La aljama hebrea de Calahorra (1907)
* Los judíos de Calahorra y Arnedo (1906)
* Las milicias locales en la Edad Media (1909)
* La Diócesis de Calahorra en el siglo XV Don Juan de Quemada, Obispo Auxiliar (1478-1492) (1913)

## Referències

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Recordatori de l'obituari de Carlos Groizard al diari ABC, 25 d'abril de 1935.
* Fitxa del Senat
# Carlos González Reigosa

Carlos González Reigosa (A Abelaira de Lagoa-A Pastoriza, Lugo, 1948) és un narrador, assagista i periodista gallec.
Es va llicenciar en ciències polítiques a la Universitat Complutense i va estudiar periodisme en l'Escola de Periodisme de Madrid. Establert a Madrid, Carlos G. Reigosa és un dels autors més llegits i més venuts en gallec. Alguns dels seus títols, com Crime en Compostela (1984), novel·la que va guanyar el Premi Xerais i que inaugurà la novel·la negra en la literatura gallega, a més de ser un dels llibres més venuts en llengua gallega), Intramundi (2002) o Pepa a Loba (2006), representen el cim d'una aposta per acostar la literatura escrita en gallec al gran públic, bé per mitjà de la novel·la de gènere bé pels llibres periodístics.
# Cantó de Mazières-en-Gâtine

El cantó de Mazières-en-Gâtine és un cantó francès del departament de Deux-Sèvres, situat al districte de Parthenay. Té 12 municipis i el cap és Mazières-en-Gâtine.

## Municipis

* Beaulieu-sous-Parthenay
* Clavé
* La Boissière-en-Gâtine
* Les Groseillers
* Mazières-en-Gâtine
* Saint-Georges-de-Noisné
* Saint-Lin
* Saint-Marc-la-Lande
* Saint-Pardoux
* Soutiers
* Verruyes
* Vouhé

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | M. Pineau | Divers droite |
| 1951-1964 | Dr Réyé | MRP |
| 1964-1988 | Georges Bobin | CD, després UDF-CDS |
| 1988- | Jean-Marie Morisset | UDF, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 7.871 | 7.231 | 6.498 | 6.406 | 6.135 | 6.199 | 6.707 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Mayet

El cantó de Mayet és un cantó francès del departament de Sarthe, situat al districte de La Flèche. Té 7 municipis i el cap es Mayet.

## Municipis

* Aubigné-Racan
* Coulongé
* Lavernat
* Mayet
* Sarcé
* Vaas
* Verneil-le-Chétif

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1970 | Max Boyer | SFIO |
| 1970-1991 | Alexandre Hérin | Divers droite |
| 1991- | Michel Royer | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 8.949 | 8.828 | 8.437 | 8.058 | 8.111 | 8.340 | 9.005 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Casa Rembler

Casa Rembler és una obra de Mollerussa (Pla d'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge conservant l'antiga tipologia d'habitatge unifamiliar aïllada amb el comerç plegat, l'amo era tractant de cavalleries.
Portal d'entrada al pati de ferro forjat entre dues columnes decorades amb rajoles de colors i motius florals geomètrics.

## Història

El comerç de cavalls ha estat substituït pel de la maquinària.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Rembler». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Carisolo

Carisolo és un municipi italià, dins de la província de Trento. L'any 2007 tenia 936 habitants. Limita amb els municipis de Caderzone, Giustino, Ossana, Pinzolo i Vermiglio.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Diego Tisi | Llista cívica |
# Casa Baccheli

Casa Baccheli o Casa Fasquelle és un habitatge del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al nord-est del nucli urbà de la població de Cadaqués, molt a prop de la platja de Sant Antoni, al puig de sa Guineu. Es troba orientada a mar, davant de l'illa de Portlligat.
Es tracta d'una casa aïllada de planta irregular, adaptada a les irregularitats del terreny costaner. Formada per una successió de cinc cossos adossats, distribuïts només per planta baixa, minimitzant així l'impacte visual de l'edificació sobre la costa cadaquesenca. Les cobertes són totes a dues vessants de teula, excepte el cos situat a l'extrem sud-oest, que presenta una sola vessant.
La casa s'organitza per mitjà d'un sistema de murs de pedra disposats en paral·lel que queden a la vista, tant a l'exterior com a l'interior de l'edifici. Aquestes estructures estan bastides amb pissarra de la zona tallada de forma irregular, amb aparell poligonal. La façana sud, orientada a mar, presenta uns grans finestrals d'obertura rectangular que donen sortida a una terrassa pavimentada damunt la línia de la costa. En canvi, a la façana oest, totes les finestres són quadrades i força més petites, i segueixen una alineació ascendent segons el desnivell de la façana i el terreny costaner. Totes dues façanes presenten un voladís sota la teulada format per un sostre de biguetes i revoltons de rajols.

## Història

Casa projectada per Peter Harnden i Lanfranco Bombelli l'any 1968, per encàrrec de Jean Claude Fasquelle, director de la editorial Fasquelle fundada l'any 1896, que formava part de la reduïda colònia de nord-americans, que als anys seixanta s'havien establert a Cadaqués.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Baccheli». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
* ↑ Arnal Huguet, Marc «Harnden i Bombelli, l'arquitectura per l'art». Universitat Ramon Llull, 2016, pàg. 393 [Consulta: 24 setembre 2020].
# Casa Badia de la Torre de les Hores

Casa Badia de la Torre de les Hores és una obra de Berga inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge ubicat a una cantonada, en un carrer amb tant desnivell que hi ha escales, a un dels extrems del nucli urbà. Està situada molt a prop d'una de les restes de l'antiga muralla, de fet es troba a la ubicació exacte de l'antiga porta de la vila dita la torre de les hores. Està estructurat en semi-soterrani, planta baixa i dos pisos superiors, que sobresurten del nivell del carrer i podem veure l'embigat de fusta que el compon. Les baranes són de fusta, donant cert caràcter rústic a l'immoble. La coberta és a dues aigües feta amb teula àrab.

## Referències

* ↑ «Casa Badia de la Torre de les Hores». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Organització territorial de Bulgària

Des de 1999, Bulgària està dividida en 28 províncies (en búlgar: singular - област, òblast, plural - области, òblasti), que corresponen, de forma aproximada, als 28 ókrugs que existien abans de 1987. Entre aquest any i 1998 el país va estar dividit en 9 províncies.
Com a tret comú, totes les províncies porten el nom de la seva capital. Un tret curiós és que la capital del país, Sofia, és la capital tant de la ciutat de Sofia com de la província de Sofia.
Totes les províncies es divideixen en municipalitats (en búlgar, община, obxtina).

## Història

L'any 1987, el govern comunista de Tòdor Jívkov va convertir els 28 okrugs en què es dividia el país en 9 províncies. El 1999, el govern va restaurar els antics ókrugs però en conservà el nom d'oblasts. La relació entre els 9 oblasts del període 1987-1998 i els actuals oblasts, amb la numeració de la figura, és la següent:
* Província de Burgàs (Burgàs (2), Sliven (18), Iàmbol (28))
* Província de Khàskovo (Khàskovo (6), Kardjali (7), Stara Zagora (22))
* Província de Lòvetx (Gàbrovo (5), Lòvetx (9), Pleven (13), Veliko Tarnovo (25))
* Província de Montana (Montana (10), Vidin (26), Vratsa (27))
* Província de Plòvdiv (Pàzardjik (11), Plòvdiv (14), Smolian (19))
* Província de Ràzgrad (Ràzgrad (15), Russe (16), Silistra (17), Targovixte (23))
* Província de Sofia (Ciutat de Sofia (20))
* Província de Sofia (Blagòevgrad (1), Kiustendil (8), Pèrnik (12), província de Sofia (21))
* Província de Varna (Dòbritx (3), Xumen (4), Varna (24))

## Enllaços externs

* Portal de Veliko Tarnovo Arxivat 2011-02-19 a Wayback Machine. (en (anglès), (búlgar) i (castellà))
# Organització territorial de Bòsnia i Hercegovina

Bòsnia i Hercegovina presenta diversos nivells d'estructuració política. El principal és la divisió del país en dues entitats.
Alhora, aquestes entitats tenen la seva pròpia organització interna (en cantons i en regions).
Tot i aquesta divisió, en el nivell més proper al cituadà, Bòsnia i Hercegovina té constituïdes les municipalitats.

## Entitats de Bòsnia i Hercegovina

Les dues entitats d'aquest estat són: la Federació de Bòsnia i Hercegovina i la República Sèrbia, segons el que recullen els Acords de Dayton de 1995.
L'any 2000 es va crear el Districte de Brčko, amb territori en les dues entitats. Brčko pertany oficialment a ambdues entitats, encara que en realitat es governa autònomament.

### Organització territorial de la Federació de Bòsnia i Hercegovina

Si es vol més informació de la divisió política de la Federació de Bòsnia i Hercegovina es pot consultar:
* Cantons de la Federació de Bòsnia i Hercegovina

### Organització territorial de la República Sèrbia

Si es vol més informació de la divisió política de la República Sèrbia es pot consultar:
* Regions de la República Sèrbia

## Referències

* ↑ «Acords de Dayton». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 30 gener 2022].
Divisions polítiques de Bòsnia i Hercegovina :
Municipalitats de Bòsnia i HercegovinaMunicipalitats de la Federació de Bòsnia i Hercegovina
Banovići
Bihać
Bosanska Krupa
Bosanski Petrovac
Bosansko Grahovo
Bugojno
Busovača
Bužim
Čapljina
Cazin
Čelić
Centar
Čitluk
Drvar
Doboj East
Doboj South
Dobratići
Domaljevac-Šamac
Donji Vakuf
Foča-Ustikolina
Fojnica
Glamoč
Goražde
Gornji Vakuf-Uskoplje
Gračanica
Gradačac
Grude
Hadžići
Ilidža
Ilijaš
Jablanica
Jajce
Kakanj
Kalesija
Kiseljak
Kladanj
Ključ
Konjic
Kreševo
Kupres
Livno
Ljubuški
Lukavac
Maglaj
Mostar
Neum
Novi Grad
Novo Sarajevo
Novi Travnik
Odžak
Olovo
Orašje
Pale-Prača
Posušje
Prozor-Rama
Ravno
Sanski Most
Sapna
Sarajevo
Široki Brijeg
Srebrenik
Stari Grad
Stolac
Teočak
Tešanj
Tomislavgrad
Travnik
Trnovo
Tuzla
Usora
Vareš
Velika Kladuša
Visoko
Vitez
Vogošća
Zavidovići
Zenica
Žepče
Živinice
Municipalitats de la República Sèrbia
Berkovići
Bijeljina
Bileća
Bosanska Kostajnica
Bosanski Brod
Bratunac
Čajniče
Čelinac
Derventa
Doboj
Donji Žabar
Foča
Gacko
Banja Luka
Istočno Sarajevo
Gradiška
Han Pijesak
Istočni Drvar
Istočna Ilidža
Istočni Mostar
Istočni Stari Grad
Jezero
Kalinovik
Kneževo
Kozarska Dubica
Kotor Varoš
Krupa na Uni
Kupres
Laktaši
Ljubinje
Lopare
Lukavica
Milići
Modriča
Mrkonjić Grad
Nevesinje
Novi Grad
Novo Goražde
Osmaci
Oštra Luka
Pale
Pelagićevo
Petrovac
Petrovo
Prijedor
Prnjavor
Ribnik
Rogatica
Rudo
Šamac
Šekovići
Šipovo
Sokolac
Srbac
Srebrenica
Teslić
Trebinje
Trnovo
Ugljevik
Višegrad
Vlasenica
Vukosavlje
Zvornik :
# Organització territorial de Guatemala

L'organització territorial de Guatemala es compon de 8 regions, 22 departaments i 334 municipis.

## Regions

Guatemala agrupa als 22 departaments en 8 regions.

### Regió I o Metropolitana

* Guatemala

### Regió II o Norte

* Alta Verapaz
* Baja Verapaz

### Regió III o Nororiental

* Chiquimula
* El Progreso
* Izabal
* Zacapa

### Regió IV o Suroriental

* Jutiapa
* Jalapa
* Santa Rosa

### Regió V o Central

* Chimaltenango
* Sacatepéquez
* Escuintla

### Regió VI o Suroccidental

* Quetzaltenango
* Retalhuleu
* San Marcos
* Suchitepéquez
* Sololá
* Totonicapán

### Regió VII o Noroccidental

* Huehuetenango
* El Quiché

### Regió VIII o Petén

* El Petén

## Departaments

Les dades dels 22 departaments de Guatemala són
| | Departament | Capital | Superfície |
| 1. | Alta Verapaz | Cobán | 8,686 km² |
| 2. | Baja Verapaz | Salamá | 3,124 km² |
| 3. | Chimaltenango | Chimaltenango | 1,979 km² |
| 4. | Chiquimula | Chiquimula | 2,376 km² |
| 5. | El Petén | Flores | 35 854 km² |
| 6. | El Progreso | Guastatoya | 1 922 km² |
| 7. | El Quiché | Santa Cruz del Quiché | 8 378 km² |
| 8. | Escuintla | Escuintla | 4 384 km² |
| 9. | Guatemala | Ciutat de Guatemala | 2 126 km² |
| 10. | Huehuetenango | Huehuetenango | 7 400 km² |
| 11. | Izabal | Puerto Barrios | 9 038 km² |
| 12. | Jalapa | Jalapa | 2,063 km² |
| 13. | Jutiapa | Jutiapa | 3 216 km² |
| 14. | Quetzaltenango | Quetzaltenango | 1 953 km² |
| 15. | Retalhuleu | Retalhuleu | 1 856 km² |
| 16. | Sacatepéquez | La Antigua Guatemala | 465 km² |
| 17. | San Marcos | San Marcos | 3 791 km² |
| 18. | Santa Rosa | Cuilapa | 2 955 km² |
| 19. | Sololá | Sololá | 1 061 km² |
| 20. | Suchitepéquez | Mazatenango | 2 510 km² |
| 21. | Totonicapán | Totonicapán | 1 061 km² |
| 22. | Zacapa | Zacapa | 2 690 km² |

### Centres poblats

Compta amb 29,525 comunitats rurals aproximadament, de les quals el 54% actualment es proveeixen amb algun sistema d'aigua per a consum humà.
La categoria dels centres poblats del país ho determina l'Institut Nacional d'Estadística (INE), amb base en l'Acord Governatiu de data 7 d'abril de 1938, en el qual s'estableixen els requisits que un centre poblat ha de reunir per assignar-li categoria.
La categoria de paratge se li dona als centres poblats que, per l'augment demogràfic de determinades famílies, s'han assentat en llocs que abans eren terrens pertanyents a un sol amo i que ara són habitats pels seus descendents. Regularment s'integren amb una mitjana de vint cases, compten amb un ajudant com a Alcalde Comunitari, amb una escola del Programa Población Desarraigada (PRONADE). Prenen el nom del cognom predominant: Los Ramos, Los Pérez, Los Díaz; o el d'algun accident geogràfic, com Torjá, Cumbrita, etc.

## Referències

* ↑ «Estadísticas». Organismo Judicial.. Arxivat de l'original el 2013-12-30. [Consulta: 29 desembre 2013].
* ↑ Estrategia de Reducción de la Pobreza Municipio de Olopa. Chiquimula, març de 2003. AECI-SEGEPLAN

## Enllaços externs

* Mapes i informació turística de cadascun dels departaments de Guatemala Arxivat 2019-11-25 a Wayback Machine.
* Tots els municipis de Guatemala
# Pa de coco

El pa de coco es menja en països com Guatemala o Jamaica, així com a la Polinèsia Francesa (on rep el nom faraoa 'ipo) o Niue.
És un tipus de pa que s'elabora usant com a ingredients la llet de coco (coco sec ratllat amb aigua), llevat, farina de blat, sal, llard o oli i sucre. Aquests ingredients es pasten com un pa de blat, amb un aspecte extern similar. En ocasions, hom li dona aspecte de "mitja lluna", és a dir, rodó i de grandària reduïda. També és habitual obrir-lo al mig, per a farcir-lo.

## Referències

* ↑ Houston, L.M.. Food Culture in the Caribbean (en anglès). Greenwood Press, 2005, p. 64. ISBN 978-0-313-32764-3.
* ↑ Stanley, David. Moon Handbooks South Pacific (en anglès). 8a ed. David Stanley, 2004-12-03, p. 130. ISBN 978-1-56691-411-6.
* ↑ «Niue» (en anglès americà). Public Holidays. [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ Lawrence, Angela. «Coco Bread» (en anglès americà). 196 Flavors, 17-02-2023. [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ «Coco Bread Recipe» (en anglès americà). NYT Cooking. The New York Times. Arxivat de l'original el 2015-10-30. [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ Sietsema, Robert. «How to Eat a Jamaican Meat Patty» (en anglès americà). The Village Voice, 05-02-2013. [Consulta: 30 agost 2024].
* ↑ Washington, Brigid Ransome. «Jamaican Coco Bread Recipe» (en anglès). Food & Wine, 02-08-2023. [Consulta: 30 agost 2024].
# Pa de cucut de bosc

El pa de cucut de bosc o Oxalis acetosella és una espècie del gènere Oxalis, oriünda d'Europa i part d'Àsia. O. acetosella va ser descrita per Carl von Linné i publicat a Species Plantarum 1: 433. 1753. El seu nom genèric, oxalis, deriva de la paraula grega oxys, "afilat, acre", referint-se al sabor agre de les fulles i la tija. L'epítet llatí acetosella al·ludeix al sabor àcid de les parts verdes.

## Noms populars

agriguella fina, agrella borda, agrelles de riu.

## Morfologia

Planta perenne, humil, proveïda d'una tija rastrera, prima, que pot arrelar als nusos, amb restes de la base dels pecíols a manera d'engrossiments. Les fulles, amb pecíols de fins a 15 cm d'altura, són palmejades, trifoliades, amb folíols de 10-27 x 15– 30 mm, obcordades i emarginades. Les flors són solitàries, campanulades, amb peduncles de 5 a 10 cm. El calze està format per 5 sèpals oblongo-lanceolats, membranosos, alguna cosa soldats a la base, que aconsegueixen 5 mm de longitud. La corol·la consta de 5 pètals, lliures de 8 a 15 mm, blancs amb nervis liles, porpres o violacis. L'androceu està format per 10 estams amb anteres grogues; el gineceu està format per un sol ovari coronat per 5 estils. El fruit és una càpsula  ovoide, angulosa, de fins a 10 mm. En madurar s'obre per unes sutures longitudinals i expulsa les petites llavors a manera de projectils al mínim frec.

## Ecologia

Creix entre la fullaraca o la molsa en boscos frescos i ombrívols, com ara rouredes humides i fagedes, és menys comuna en pinedes. En climes humits està present des del nivell del mar; a les zones més seques de la seva àrea de distribució està restringida a l'estatge montà; aconsegueix fins al pis subalpí. Necessita sòls pobres en nutrients i àcids, amb un pH de 3,5 a 5,5. Floreix de març a juny.

## Toxicitat i usos

Com les altres espècies del gènere Oxalis, les parts aèries d'O. acetosella contenen oxalats, la ingestió dels quals en gran quantitat pot suposar un risc per a la salut.
Històricament s'usava per extreure l'oxalat de calci, mitjançant l'ebullició. També s'ha utilitzat O. acetosella, fresca, com un remei contra l'acidesa de l'estómac i les indisposicions del fetge i de la digestió.

## Vegeu també

* Història de la botànica

## Notes

* 1 2 «Oxalis acetosella». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 13 gener 2010].
* ↑ «pa». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets». www.winternet.com.
* ↑ Aleluya (Oxalis acetosella) Arxivat 2012-10-07 a Wayback Machine. (Vive la Naturaleza)
* 1 2 «Oxalis acetosella». asturnatura.com.
* ↑ European Food Safety Authority (EFSA) «Compendium of botanicals reported to contain naturally occuring substances of possible concern for human health when used in food and food supplements». . DOI: 10.2903/j.efsa.2012.2663.

## Bibliografia

* Neltje Blanchan. Wild Flowers Worth Knowing. Project Gutenberg Literary Archive Foundation, 2005.
# Pa de Viena

El pa de Viena és un tipus de pa petit i sovint rodó –si bé també n'hi ha de forma allargada– desenvolupat a la ciutat de Viena (Àustria) a mitjan segle xix. A banda dels ingredients tradicionals, en conté de rebosteria tals com el sucre i la mantega i va esdevenir un punt d'inflexió en el procés d'elaboració i de fermentació del pa. Una de les seves variants més conegudes és el Kaisersemmel.
Aquest pa fou presentat per primer cop a l'Exposició Universal de París de 1867 —en què fou admirat per la seva excel·lència i els obradors de pa d'Àustria foren distingits com els millors del món. Anys més tard, es lluí novament a l'Exposició Universal de Viena de 1873, on consolidà la seva fama.

## Característiques i elaboració

El pa de Viena es caracteritza, en primer lloc, per una intensa molta en diverses passades a través d'un molí de corriols. A més a més, parteix d'un canvi significatiu que va consolidar aquest pa l'any 1846, quan els flequers d'aquesta ciutat austríaca van fer una transició de l'alta fermentació a la baixa fermentació i van deixar de dependre dels llevats provinents de la indústria cervesera. La manca d'acidesa de lactobacils els va permetre, a més a més, obtenir uns sabors més dolços que els obtinguts fins aleshores.
Per altra banda, un tret distintiu del procés d'aquest pa és que la massa es forneja ben humida en un ambient amb vapor a baixa pressió, de manera que l'escorça pateix un procés de gelatinització mentre a l'interior es manté la molla del pa.

## Referències

* ↑ «pa de Viena». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 18 setembre 2020].
* 1 2 Westin, 2019, p. 339.
* 1 2 United States. Commission to the Vienna exhibition, 1873, p. 1-2.
* ↑ Ratdlege i Kristiansen, 2001, p. 377-379.
* 1 2 Kent-Jones i Price, 1951, p. 155.
* ↑ NPCS Board of Consultants & Engineers, 2011, p. 558.

## Bibliografia

* Carrillo, Westin. Biotechnology and Food Production (en anglès). Scientific e-Resources, 2019. ISBN 9781839473432.
* Kent-Jones, Douglas William; Price, John. The Practice and Science of Bread-making (en anglès). Northern Publishing, 1951.
* NPCS Board of Consultants & Engineers. Handbook on Fermented Foods and Chemicals (en anglès). Asia Pacific Business Press, 2011. ISBN 9788178331379.
* Ratdlege, Colin. Basic Biotechnology (en anglès). Cambridge University Press, 2001. ISBN 9780521779173.
* United States. Commission to the Vienna exhibition. Reports of the Commissioners of the United States to the International Exhibition Held at Vienna, 1873: Published Under Direction of the Secretary of State by Authority of Congress (en anglès). vol. 2. U.S. Government Printing Office, 1876.