OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Julien Morice

Julien Morice (Gwened, Ar Mor-Bihan, 20 de juliol de 1991) fou un ciclista francès professional des del 2015 fins al 2022. Els seus millors resultats els ha obtingut en pista.

## Palmarès en pista

* 2008
** Campió d'Europa júnior en Persecució per equips (amb Julien Duval, Erwan Téguel i Emmanuel Kéo)
* 2010
** Campió de França en Persecució per equips
* 2011
** Campió de França en Persecució per equips
* 2013
** Campió de França en Persecució per equips
* 2014
** Campió de França en Persecució
** Campió de França en Persecució per equips
* 2015
** Campió de França en Òmnium
** Campió de França en Persecució per equips

## Palmarès en carretera

* 2012
** 1r al GP de Machecoul i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Saint-Brieuc Agglo Tour
* 2013
** 1r a la Chrono des Achards
* 2014
** Vencedor d'una etapa al Saint-Brieuc Agglo Tour
* 2018
** Vencedor d'una etapa al Sharjah International Cycling Tour

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2016. 150è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Après la fin de B&B Hôtels, Julien Morice arrête le vélo : « Je ne me voyais pas dans une autre équipe» (en francès). letelegramme, 15-12-2022. [Consulta: 16 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Rinquítids

Els rinquítids (Rhynchitidae) són una família de coleòpters polífags de la superfamília dels curculionoïdeus. Són de mida petita (1,5 a 6,5 mm), i normalment es troben en vegetació baixa. Tenen dents en les vores de les mandíbules. L'espècie Merhynchites bicolor s'alimenta de les roses. L'espècie Byctiscus betulae és una plaga de la vinya i n'enrotlla les fulles fent una mena de cigar.
Tradicionalment es consideren una família dins Curculionoidea. Algunes classificacions els consideren només una subfamília, Rhynchitinae, dins la família dels atelàbids.

## Referències

* ↑ Bouchard, P. et al.2011. Family-group names in Coleoptera (Insecta). ZooKeys 88: 1.
* Triplehorn CA, Johnson NF. 2005. Borror and Delong's Introduction to the Study of Insects. 7th Edition. ISBN 0-03-096835-6
* Hall DW, Buss LJ. (2007). Thief weevil, Pterocolus ovatus Fabricius. Featured Creatures. EENY-420.

## Enllaços externs

* Pterocolus ovatus, thief weevil on the UF / IFAS Featured Creatures Web site
# Rinorea welwitschii

Rinorea welwitschii és una espècie de planta del gènere Rinorea que es troba a l'Àfrica Occidental.
La piranoisoflavona alpinumisoflavona es pot trobar en l'escorça de R. welwitschii.

## Descripció

Rinorea welwitschii és un arbust o arbre petit de 8 m d'altura. Creix com a mala herba de la selva baixa, localment abundants, sovint a prop dels rierols (al sud de Nigèria) o formant matollars a Libèria i també en formen des de Sierra Leone fins al sud de Nigèria i a l'est del Camerun.

## Usos

De l'escorça de Rinorea welwitschii es fan medicaments cutànies, infeccions parasitàries subcutànies i tractaments dels ulls. De les fulles de Rinorea welwitschii es fan antipirètics i analgèsics.

## Taxonomia

Rinorea welwitschii va ser descrita per Kuntze i publicat a Revisio Generum Plantarum 1: 42, l'any 1891. (5 de novembre de 1891).

## Subespècies

Existeixen dues subespècies de Rinorea welwitschii:
* Rinorea welwitschii subsp. tanzanica
* Rinorea welwitschii subsp. welwitschii

## Referències

* ↑ Rinorea welwitschii at plants.jstor.org
* ↑ «The Plant List: A Working List of All Plant Species».
* ↑ Pyranoisoflavones from Rinorea welwitschii. M. Stewart, B. Bartholomew, F. Currie, D. K. Abbiw, Z. Latif, S. D. Sarker and R. J. Nash, Fitoterapia, Volum 71, 5a Edició, 1 de setembre de 2000, Pàgines, doi:10.1016/S0367-326X(00)00210-0
* 1 2 3 http://plants.jstor.org/upwta/5_523 a Global Plants
* ↑ Rinorea welwitschii a Tropicos
* ↑ Kew Bulletin 36: 121, f. 6E, de l'any 1981.
# Concert per a piano en sol major (Ravel)

El Concert per a piano en sol major va ser compost pel compositor francès Maurice Ravel entre 1929 i 1931. Consta de tres moviments, amb una durada total de poc més de 20 minuts. Ravel va dir que en aquesta peça no pretenia ser profund sinó entretenir, a la manera de Mozart i Saint-Saëns. Entre les seves altres influències es troben el jazz i la música folk basca.
La primera actuació va ser a París el 14 de gener de 1932 per la pianista Marguerite Long amb Ravel dirigint l'Orquestra Lamoureux. En pocs mesos, l'obra es va sentir a les principals ciutats d'Europa i dels Estats Units. Ha estat enregistrada moltes vegades per pianistes, orquestres i directors d'arreu del món.

## Història

El Concert per a piano en sol major va ser encarregat per Serge Koussevitzky amb ocasió del 50è aniversari de l'Orquestra Simfònica de Boston (entre les altres obres encarregades per a aquesta ocasió cal esmentar el Konzertmusik per a orquestra de corda i metalls de Paul Hindemith i la Simfonia dels salms d'Ígor Stravinski).
Es tracta de la darrera obra important del compositor, a qui poc després se li va declarar la malaltia cerebral que se'l va endur l'any 1937.
Després de la reeixida gira com a pianista per Amèrica, Ravel va desitjar estrenar aquesta obra com a solista. No obstant això, problemes de salut li ho van impedir, portant-lo els exercicis de preparació amb els estudis de Liszt i Chopin a un estat de fatiga. En lloc de Ravel, va ser Marguerite Long —coneguda per les interpretacions de música de Fauré i Debussy, i que havia sol·licitat a Ravel una obra nova— qui va estrenar el concert. Ravel li va dedicar la partitura.

## Moviments

L'obra té tres moviments:
* Allegramente
* Adagio assai
* Presto
L'obra comença sobtadament amb el so d'un fuet. En les interpretacions del concert amb un segon piano que substitueix el paper de l'orquestra, s'acostuma a colpejar la tapa del teclat del piano, creant un so semblant al del fuet. El solista al piano comença immediatament amb una sèrie d'arpegis florits en el registre agut del seu instrument, passant després a desplegar melodies inspirades en el jazz, en part recordant els viatges del compositor pels Estats Units d'Amèrica.
Tant el primer com l'últim moviment evoquen l'estil jazzístic, si bé conservant elements clàssics. El primer moviment és una peça fluida i vivaç amb harmonies que recorden les futures obres d'Aaron Copland. El bell i contemplatiu segon moviment en mi major (Adagio assai) està més en la línia de l'estil de Ravel en les seues obres impressionistes. Les cadències estan entre les més difícils del repertori. La presentació final del tema en aquest moviment inclou un extens solo de corn anglès en el qual el solista al piano, interpretant unes fluides línies de fuses, té un paper secundari. El moviment final és una peça virtuosística i increïblement ràpida que empra moltes melodies balancejades i lleugeres combinades amb altres més punyents que fan d'ella un vertader repte tècnic.

## Enllaços externs

* Classical Cat, Concert en sol Arxivat 2007-01-09 a Wayback Machine. - Diversos enregistraments
# Julieta Rosen

Julieta Rosen (Ciutat de Mèxic, 8 de novembre de 1961) nom artístic de Julieta Ingrid Ramirez Cabaña Rosenlind es una actriu mexicana de cinema teatre i televisió que va començar la seva carrera professional fent obres de teatre com Fulgor y Muerte amb només 16 anys d’edat. El seu pare és mexicà i la seva mare sueca.

## Biografia

Julieta també ha demostrat la seva versatilitat com a presentadora de programes, actriu convidada i va participar en el primer sitcom per al Mercat Hispà dels Estats Units, Viva Vegas a la qual mostra la seva faceta de comediant. És també madrina de Nathalie Haizea Dupont i està casada amb Larry Saichek.

## Filmografia
### Televisió

* Amor de barrio (2015) - Blanca Estela Bernal de Madrigal
* El Talismán (2012) - Elvira Nájera
* Cuando me enamoro (2010-2011) - Regina Soberón Vda. de Gamboa
* Pecadora - (2009) - Ámbar
* Vuélveme a querer (2009) - Valeria Montero
* Bajo las riendas del amor (2007) - Eloísa Rendón de Corcuera
* Mi vida eres tú (2006) - Ángela Borgia
* El amor no tiene precio (2005) - Coralia de Herrera / Elizabeth Alexander
* Infierno en el paraíso (1999) - Fernanda Prego de Valdivia / Francesca Paoli / Sra. Fiona
* Confidente de secundaria (1996) - Cristina
* La antorcha encendida (1996) - Manuela de Soto
* Madres egoístas (1991) - Raquel Rivas Cantú
* Encadenados (1988-1989) - Blanca
* Senda de gloria (1987) - Andrea Álvarez
* La traición (1984-1985) - Julia
* Un solo corazón (1983) - Julieta
* La fiera (1983) - Enfermera
* Bianca Vidal (1982) - Enfermera

### Programes

* El Show de Julieta Rosen (2009-2010) - Presentadora
* Amas de casa desesperadas (2008) - Regina Sotomayor
* ¡Viva Vegas! (2000-2001) - Dolores "Lola" Vega
* Mujer, casos de la vida real (1995-1997)
** Siempre existe la esperanza (1997)
** Cuando existe el amor (1995)
* Viper (1996) - Vivica La Paz
* Ibero América Hoy (1992) - Presentadora
* Hora marcada (1989) - Marisa

### Cinema

* La máscara del Zorro (1998) - Esperanza de la Vega
* Blanco perfecto (1997) - Isabela Santiago Casillas
* Windrunner (1994)
* Amor a la medida (1993) - María Elena
* Colmillos, el hombre lobo (1993) - Tara
* Al filo del terror (1992) - Diana Lee
* Mi querido viejo (1991) - María Luisa
* Yo soy la ley (1991)
* Ruleta sangrienta (1991)
* El Rostro de la Muerte (1990)
* Siete en la mira 4 (1990)
* Crimen en presidio (1990)
* Orgia de terror (1990)
* El judicial 2 (1985)
* El rey de la vecindad (1985) - Juanita
* Enemigos a muerte (1985) - Gaby
* Contrato de la muerte (1985) - Estela
* Acorralado (1984) - Aurora
* Matar o morir (1984) - Rosalba
* Dune (1984) - Doncella
* Preparatoria (1983)
* Dias de combate (1982) - Marina

## Premis i reconeixaments
### Premios TVyNovelas

| Any | Categoria | Telenovela | Resultat |
| 1989 | Millor Actriu Jove | Encadenados | Nominada |
| 1988 | Millor Actriu Protagònica | Senda de gloria | Nominada |

## Referències

* ↑ From her biography (Acerca de mí) in the Spanish language version Arxivat 10 November 2013 a Wayback Machine. of her official website Arxivat 7 February 2009 a Wayback Machine.
# José Manuel Hernando Riol

José Manuel " Manu " Hernando Riol (nascut el 19 de juliol de 1998) és un futbolista castellanolleonès que juga com a defensa central al Racing de Santander.

## Carrera de club

Nascut a Palència, Castella i Lleó, Hernando es va incorporar a La Fábrica del Reial Madrid el 2010, procedent del Club Internacional de la Amistad. Inicialment un migcampista ofensiu, es va convertir en defensa central durant la seva formació, i va signar un contracte de cinc anys el març de 2014.
Ascendit al filial per a la temporada 2017-18, Hernando va debutar com a sènior el 8 d'octubre de 2017, començant com a titular en una derrota a Segona Divisió B per 0-2 contra el Pontevedra CF. Va marcar el seu primer gol amb el Castella el 18 de novembre, marcant el primer gol en l'empat 1-1 a casa contra el CD Toledo.
Titular habitual de Santiago Solari, Hernando va passar els primers mesos de la campanya 2018-19 fora dels camps a causa d'una lesió al genoll, però encara va renovar el seu contracte fins al 2022 el 15 de novembre de 2018. El 2 de gener següent es va incorporar al Racing de Santander de Segona Divisió cedit fins al juny.
Hernando va fer el seu debut professional el 24 de gener de 2020, substituint Nico Hidalgo en una derrota per 0-1 fora de casa contra el Cádiz CF. Va marcar el seu primer gol com a professional el 7 de març, marcant el segon del seu equip en la victòria per 2-1 al CD Numància.
El 14 d'agost de 2020, Hernando va ser cedit a la SD Ponferradina de segona divisió per a la temporada. El 16 de juliol de l'any següent es va traslladar a l'estranger i va signar un contracte de dos anys amb el CD Tondela de la Primeira Liga portuguesa.
El 10 de juliol de 2023, Hernando va tornar a Espanya després de signar un contracte amb la SD Amorebieta, acabat d'ascendir a la segona divisió.

## Referències

* ↑ «Manu Hernando, cinco años más de blanco» (en castellà). Diario Palentino, 08-03-2014. [Consulta: 3 febrer 2020].
* ↑ «2–0: Castilla were unable to overcome Pontevedra». Real Madrid, 09-10-2017. [Consulta: 4 febrer 2020].
* ↑ «1–1: Castilla go five games undefeated». Real Madrid, 18-11-2017. [Consulta: 4 febrer 2020].
* ↑ «Real Madrid renew Manu Hernando's contract». Marca, 15-11-2018. [Consulta: 3 febrer 2020].
* ↑ «Manu Hernando to join Racing Santander on loan from Castilla». Marca, 02-01-2020. [Consulta: 26 gener 2020].
* ↑ «Cala recupera 'in extremis' el liderato para el Cádiz» (en castellà). Marca, 24-01-2020. [Consulta: 4 gener 2020].
* ↑ «La Deportiva alcanza un principio de acuerdo para la cesión de Manu Hernando» (en castellà). SD Ponferradina, 14-08-2020. [Consulta: 19 agost 2020].
* ↑ «Manu Hernando é reforço» (en portuguès). CD Tondela, 16-07-2021. [Consulta: 13 agost 2021].
* ↑ «Manu Hernando, nuevo fichaje para la defensa azul» (en castellà). SD Amorebieta, 10-07-2023. [Consulta: 10 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Perfil del Reial Madrid
* José Manuel Hernando Riol a BDFutbol
* José Manuel Hernando Riol, Fitxa a Soccerway
# José Manuel García Rodríguez

José Manuel García Rodríguez, conegut com a "Roxio" (Avilés, 21 de gener de 1951) va ser un ciclista espanyol, que fou professional entre 1976 i 1980. Va guanyar una etapa a la Volta a Catalunya de 1978 amb final a Manresa després d'una escapada de 175 km.

## Palmarès

* 1975
** 1r al Trofeu Elola
* 1976
** 1r al GP Caboalles de Abajo
* 1977
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Cantàbria
* 1978
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
* 1979
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Astúries

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1976. 27è de la classificació general
* 1977. 12è de la classificació general
* 1978. Abandona
* 1979. 56è de la classificació general
* 1980. Abandona

## Referències

* ↑ Plans, Joan «El modesto Roxio, heroe ayer». Mundo Deportivo, 14-09-1978 [Consulta: 3 gener 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Confidential Agent

Confidential Agent és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Herman Shumlin, estrenada el 1945.

## Argument

Rosa, una jove pobre, mata el seu marit a causa d'un engany. Per semblar innocent crida l'agent secret Luis Denard. Per desconcentrar-lo Rose el sedueix, emborratxant-lo.

## Repartiment

* Charles Boyer: Luis Denard
* Lauren Bacall: Rose Cullen
* Victor Francen: Licata
* Wanda Hendrix: Else
* George Coulouris: capità Currie
* Peter Lorre: Contreras
* Katína Paxinoú: Mrs. Melandez
* John Warburton: Neil Forbes
* Holmes Herbert: Lord Benditch
* Dan Seymour: Mr. Muckerji
* Ian Wolfe: Dr. Bellows
* George Zucco: Detectiu Geddes
* Miles Mander: Mr. Brigstock
# Confidences à un inconnu

Confidences à un inconnu és una pel·lícula francesa-italià-russa dirigida per Georges Bardawil i estrenada el 1995.

## Argument

A Rússia el 1907, el ric marit d'una burgesa és assassinat. Se la sospita igual que els seus dos amants, però resulta que va conèixer un desconegut al mercat d'ocells, just abans de l’assassinat.

## Repartiment

* Sandrine Bonnaire : Natalia
* William Hurt (doblat per Féodor Atkine) : l'estranger
* Jerzy Radziwilowicz : Modeste
* Denis Siniavski : Volodia
* Aleksandr Kaidanovski : Kriouchoff
* Marie Dubois : la mare
* Marina Golovin : Lydia
* Olga Volkova : la menjadora de cebes
* Alissa Freindlich
* Larissa Guzeieva : Katia

## Critiques

La revista Les Inrocks compara la pel·lícula a L'última nit de Borís Gruixenko de Woody Allen, però la considera molt menys reeixida.
| « | «Aquesta opera prima, plena d'escenes maternes, del rus-francès G. Bardawil que la va escriure amb Gilles Laurent és un timbal europeu indigerible per finançament, però, en essència, una pel·lícula russa per història, ambientació (San Petersburg), producció, direcció, tècnics i alguns actors, dirigits d'una manera incòmoda...» | » |

## Notes i referències

* ↑ Philippe Piazzo. «Confidences à un inconnu». telerama.fr. Arxivat de l'original el 9 d’octubre 2016. [Consulta: 8 octubre 2016].
* ↑ «Confidences à un inconnu». premiere.fr. [Consulta: 8 octubre 2016].
* ↑ Sophie Bonnet. «Confidences à un inconnu». lesinrocks.com, 1995. [Consulta: 8 octubre 2016].
* ↑ Laura, Luisa e Morando Morandini, Il Morandini

## Enllaços externs

* Anunci de la pel·lícula a YouTube
# Juventus Football Club (femení)

La Juventus Football Club, coneguda simplement com a Juventus o amb el nom comercial de Juventus Women, és la secció de futbol femení del club de futbol italià Juventus FC amb seu a la ciutat de Torí, capital de la regió del Piemont. Des de la temporada 2017-18 participa a la Serie A.

## Referències

* ↑ «La conferenza stampa di presentazione della Juventus Women». Juventus Football Club SpA, 10-08-2017. [Consulta: 30 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Juventus Football Club - Lloc web oficial
# Juventí Folgar i Ascaso

Juventí Folgar i Ascaso, que actuà amb el nom de Tino Folgar (Barcelona, 25 de gener de 1892 - Buenos Aires, 31 de desembre de 1982), fou un tenor català.
Va néixer a Barcelona i se'l va inscriure amb els noms de Joventino Nicolás Ramón, fill de Juan Folgar Araujo, de Aldea del Obispo (Salamanca), i de Luisa Ascaso Jordán, de Majones (Osca).
En notar les seves extraordinàries facultats, un familiar va tramitar i va aconseguir una audició al Conservatori del Liceu de Barcelona. El va escoltar el mestre Joaquim Vidal Nunell, que també tenia dues alumnes que després serien grans figures: Mercè Capsir i Conxita Badia. Després d'escoltar-ho va quedar summament complagut dient-li que la veu era valuosa i amb una gran semblança amb la del gran tenor Giuseppe Anselmi. Debutà el 1922 a l'Orfeó Gracienc amb La Bohème. L'èxit va ser total i el dia 5 de juny del mateix any la tornaria a representar al Teatre Tívoli.
Actuà sovint a Itàlia i als Països Baixos, on el 1925 assolí un èxit notable. El 1929 enregistrà un Rigoletto sencer, però des d'aleshores interpretà sobretot sarsuela i comèdies musicals a l'estat espanyol i a l'Amèrica del Sud. Assolí una gran popularitat amb La canción del día (1932), un dels primers films sonors del cinema espanyol. Establert els anys cinquanta a Buenos Aires, hi fundà i dirigí una acadèmia de cant.

## Referències

* 1 2 Llibre Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1892, número de registre 581.
* ↑ «Juventí Folgar i Ascaso». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Kenneth Harkness

Kenneth Harkness (pseudònim de Stanley Edgar; 12 de novembre de 1896 - 4 d'octubre de 1972) va ser un organitzador d'escacs estatunidenc. És el creador del sistema de puntuació Harkness.

## Biografia i carrera

Va néixer a Glasgow, Escòcia. Va ser director comercial de la Federació d'Escacs dels Estats Units de 1952 a 1959. També va ser l'editor de Chess Review, que es va fusionar amb Chess Life.
Havia viscut a Boca Raton, Florida. Va esdevenir àrbitre internacional el 1972. Va ser membre de la Comissió Permanent de Regles de la FIDE.
Harkness va ser responsable d'introduir els tornejos de sistema suís als Estats Units, i també va introduir el sistema de puntuació Harkness, que va ser un precursor del sistema de classificació Elo. Hi ha un mètode de desempat en tornejos de sistema suís porta el seu nom. En el mètode Harkness, els jugadors empatats a punts es classifiquen per la suma de les puntuacions dels seus oponents descartant la puntuació màxima i la puntuació més baixa. Pels seus serveis, Harkness es troba al Saló de la Fama dels Escacs dels Estats Units.
Amb Irving Chernev, Harkness va coescriure An Invitation to Chess. Va ser responsable d'alguns dels primers llibres de regles d'escacs nord-americans.
Harkness va morir en un tren a Iugoslàvia, de camí a Skopje per ser àrbitre a l'Olimpíada d'escacs.

## Sistema de puntuació

Harkness va idear un sistema de puntuació que va ser utilitzat per la Federació d'Escacs dels Estats Units entre 1950 i 1960. Quan un jugador competeix en un torneig, es calcula la valoració mitjana de la seva actuació. Si el jugador aconsegueix un 50%, rep la qualificació mitjana de la competició com a valoració de rendiment. Si obté més del 50%, la seva nova qualificació és la mitjana de la competició més 10 punts per cada punt percentual superior a 50. Si obté menys del 50%, la seva nova qualificació és la mitjana de la competició menys 10 punts per cada punt percentual inferior a 50.

## Bibliografia

* The Official Blue Book and Encyclopedia of Chess, 1956.
* Official Chess Handbook, 1967.
* An Invitation to Chess, 1945.
* Official Chess Rulebook, 1970.
* Invitation to Bridge, 1950.

## Referències

* ↑ Chess Life, 5 de març de 1955, pàg. 4
* ↑ (Harkness 1967:185–88)
# Congrés Internacional de Matemàtics de 1954

El Congrés Internacional de Matemàtics de 1954 va ser el vint-i-novè Congrés Internacional de Matemàtics, celebrat en Amsterdam, Països Baixos del 2 de setembre al 9 de setembre de 1954. Després del congrés anterior, celebrat a Cambridge, i que havia estat molt nord-americà, aquest va suposar tornar al Vell Món.
Al Congrés hi van assistir 1.553 membres i 567 membres associats, el 75% europeus; Jan Arnoldus Schouten el va presidir.
Les medalles Fields lliurades en aquest congrés van ser per Kunihiko Kodaira de la Universitat de Princeton, del qual es va destacar la seva teoria de les integrals harmòniques i algebraiques; i Jeann-Pierre Serre, del Collège de France, per la seva homotopia d'esferes.
Durant el congrés John von Neumann va pronunciar una conferència sobre els problemes no resolts en matemàtiques, que va dividir entre els que estan relacionats amb l'estructura algebraica d'anells d'operadors, les incerteses al voltant de la teoria quàntica i els problemes de reformulació i unificació en lògica i teoria de probabilitats.
Els avenços matemàtics del congrés van ser discrets. Es van fer tres simposis sobre processos estocàstics, geometria algebraica i interpretació matemàtica de sistemes formals.

## Referències

* ↑ «ICM 1954». [Consulta: 23 octubre 2022].
* ↑ Curbera, Guillermo. Mathematicians of the World, Unite!: The International Congress of Mathematicians--A Human Endeavor (en anglès). CRC Press, 2009-02-23, p. 151. ISBN 978-1-4398-6512-5.
* 1 2 3 Lehto, Olli. Mathematics Without Borders: A History of the International Mathematical Union (en anglès). Springer Science & Business Media, 2012-12-06, p. 116-119. ISBN 978-1-4612-0613-2.
* ↑ Chang, Sooyoung. Academic Genealogy of Mathematicians (en anglès). World Scientific, 2011, p. 30. ISBN 978-981-4282-29-1.
* ↑ Redei, Miklos «`Unsolved problems in mathematics': J. von Neumann's address to the International Congress of....». Mathematical Intelligencer, 21, 4, Fall 1999, pàg. 7.