OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Balaguer Berga

José Balaguer Berga (Pobla de Vallbona (Camp de Túria), 1 de desembre de 1950), és un exfutbolista valencià que jugà de porter al València CF i que posteriorment feu d'entrenador.

## Carrera esportiva

Balaguer era un porter ganàpia, molt segur en el blocatge per alt, exempt d'adorns, que organitzava la defensa amb energia. Excepte mínimes excepcions, parava el parable i encaixava l'imparable.
Va fer els seus millors partits malalt de grip, en el Trofeu de París de 1975, el més fluix, al Camp Nou amb un 6-1 desolador i cinc gols de Clarés, que no en va marcar tants en tota la seva carrera barcelonista. Bon entenedor del futbol, des d'una perspectiva pragmàtica, va passar al cos tècnic del València CF a la seva retirada. Ha estat preparador de porters, entrenador del Mestalla i va ordir un excel·lent Llevant, ascendit a Segona Divisió i al que, en el curs de 2000, només va faltar una empenta per al retorn a l'elit.
Nou temporades va passar al primer equip del València CF: 5 amb intervenció habitual, que van incloure les roses de la capitania en la campanya del 77 i les espines d'una fractura de cervicals en els preliminars de la 1974; les altres purament testimonials, limitat a algun partit de Copa o Recopa.
Es va iniciar com a entrenador en les categories inferiors del València CF, va ser entrenador del Llevant UE on va aconseguir l'últim ascens del Llevant a Segona Divisió A la temporada 98-99 i més tard tornaria a agafar les regnes l'equip valencià el 2001. Més tard entrenaria l'FC Cartagena i s'encarregaria de la secretaria tècnica del Llevant UE.
Els anys 2005 i 2006 va ser seleccionador de la selecció absoluta valenciana, entrenant el combinat en dos partits internacionals contra Colòmbia i el Perú.

## Referències

* ↑ «Fitxa de Pep Balaguer» (en castellà). ciberche.net. [Consulta: 8 juliol 2013].
* ↑ Pepe Balaguer se hará cargo del Levante (castellà)
* ↑ «La fiesta del fútbol valenciano» (en castellà). Las Provincias, 27-12-2006.
# José Ignacio Garmendia Mendizábal

José Ignacio Garmendia Mendizábal (Villabona-Amasa, 4 d'abril de 1960) és un exfutbolista basc, que jugava com a porter. Milità durant 17 temporades a la Sociedad Deportiva Eibar i actualment està retirat.

## Biografia

Garmendia va néixer a Villabona, Guipúscoa. Va jugar exclusivament al club basc SD Eibar, en una carrera que va durar 19 anys. Es va quedar amb l'equip mentre competien consecutivament a la quarta, tercera i segona divisions del país, fent 322 aparicions en aquesta última.
Garmendia ingressà a la disciplina de la Sociedad Deportiva Eibar l'any 1978, on jugà fins a la seva retirada l'any 1998, és a dir, durant disset anys, fet gairebé tan sols comparable amb els setze anys de Salvador Sadurní defensant la porteria del FC Barcelona.
L'any 1986 aconseguí l'ascens de Tercera Divisió a Segona Divisió B i l'any 1988 d'aquesta a Segona Divisió A. De les 17 temporades al SD Eibar, 10 les passà a Segona Divisió.
Garmendia fou sempre titular indiscutible, salvant l'Eibar del descens en més d'una ocasió gràcies a les seves actuacions, fet que provocà que fos pretès per més d'un equip de primera divisió. Guanyà el Trofeu Zamora com a porter menys golejat de Segona Divisió en dues ocasions: 1991/92 i 1995/96.
Tenia el mot de "el carnisser" pel fet que, malgrat ser un jugador professional, regentava una carnisseria a la seva població natal de Villabona. A la seva retirada rebé un fort homenatge.

## Clubs

* Sociedad Deportiva Eibar: 1978-1998

## Títols

* 2 Trofeu Zamora de Segona Divisió: 1991/92 i 1995/96

## Referències

* ↑ Garmendia: «El portero paga siempre los malos resultados» (Garmendia: "Poor results are always the goalkeeper's fault"); El Diario Vasco, 28 setembre 2015 (en castellà)
* ↑ Su gol directo al Pontevedra aún lo recuerdan en Ipurua (His direct goal to Pontevedra is still remembered in Ipurua); El Diario Vasco, 5 abril 2007 (en castellà)
* 1 2 Garmendia: "Estar en Primera es un lujo para el Eibar" (Garmendia: "It's a luxury for Eibar to be in Primera"); Diari AS, 13 març 2020 (en castellà)
* ↑ «¡Y pensar que el Eibar estaba en Preferente cuando me fichó con 19 años!» ("To think that Eibar were in Preferente when they signed me at the age of 19!"); El Diario Vasco, 24 març 2014 (en castellà)
# José Ignacio Latorre

José Ignacio Latorre (Barcelona, 1959) és catedràtic de física teòrica a la Universitat de Barcelona i director del Centre de Ciències de Benasque Pedro Pascual. És un dels físics espanyols més reconeguts internacionalment en el camp de la física quàntica. Ha fet aportacions crucials a la teoria de camps i l'entrellaçament quàntic. Les seves principals línies de recerca giren entorn de la informació quàntica, l'entrellaçament, les partícules elementals i la teoria quàntica de camps. Ha rebut diversos premis de recerca. Ha treballat en el MIT, CERN i l'Institut Niels Bohr.
Latorre desenvolupa una incansable tasca divulgadora de la física, en particular, i de la ciència, en general. Ha ofert un gran nombre de conferències per a tota classe de públics a tot el món. Ha estat productor executiu de dos documentals per a televisió (Univers Extrem, dir. Maria T. Soto-Sanfiel, i That 's the story. Roy J. Glauber remembers the making of the atomic bomb, dir. Maria T. Soto-Sanfiel i Oscar Cusó). És, així mateix, autor de dos llibres recents de divulgació (Cuántica, 2017, Ed. Ariel, Barcelona, i La nada o el vacío cuántico, 2017, Ed. El País).
En l'actualitat, construeix un ordinador quàntic amb el seu equip d'investigadors de Barcelona.

## Llibres publicats

* La nada o el vacío cuántico, 2016, Editorial Batíscafo
* Cuántica. Tu futuro en juego, 2017, Editorial Ariel
* Ética para máquinas, 2019, Editorial Ariel

## Referències

* ↑ Perla Mateo, María Pilar «José Ignacio Latorre: "Otra especie nos superará: la inteligencia artificial"». El Heraldo de Aragón, 16-01-2020 [Consulta: 26 febrer 2021].
* ↑ «José Ignacio Latorre». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ Latorre Sentís, José Ignacio. La nada o el vacío cuántico (en castellà). 14. Batíscafo, 2016 (Descubrir la ciencia. Materia III). ISBN 8425536002076 [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ Latorre Sentís, José Ignacio. Cuántica. Tu futuro en juego (en castellà). Ariel, 2017. ISBN 9788434425392 [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ Latorre Sentís, José Ignacio. Ética para máquinas (en castellà). Ariel, 2019. ISBN 9788434429659 [Consulta: 21 abril 2020].
# Juan Alcaraz

Juan Alcaraz fou un lutier que visqué a València al segle xix.
L'obra d'aquest lutier es desenvolupa a la ciutat de València entre els anys 1843 i 1867. La seva producció, inicialment de guitarres, se centra vers el 1850 en la construcció de violins, violoncels i contrabaixos. Utilitzà fustes com el sicòmor, l'arç i la noguera, principalment en els contrabaixos, dels quals en va fer una certa quantitat de dimensions petites. La construcció és inspirada en l'estil alemany, amb les obertures acústiques més llargades.

## Referències

* ↑ Vannes, René. Dictionnaire Universel des luthiers. edició 1972. Bruxelles: Fischbachen & Les Amis de la Musique, 1932.

## Bibliografia

* Els nostres luthiers : escultors del so. Exposició del 8 de maig al 7 de juliol de 1996, Capella de Santa Àgata, Museu de la Música.. Barcelona: Museu de la Música de Barcelona, 1996. ISBN 8476097883 [Consulta: 22 maig 2013].
# Cabanelas (Vila Verde)

Cabanelas és una freguesia portuguesa del municipi de Vila Verde, amb 6,21 km² d'àrea i 2.102 habitants (al cens del 2011). La densitat de població n'és de 338,5 hab/km².
Se situa al marge dret del riu Cávado, prop del marge dret de la riba del Moure, i dista dotze quilòmetres de la seu del municipi.

## Història

Del 1108 hi ha un document escrit referent a un canvi fet per Dona Maria Nunes, de béns que tenia a la "vila dita Sancta Eolalia de Cabanelas".
Va pertànyer al municipi de Prado; després de l'extinció d'aquest municipi, per decret de 24 d'octubre del 1855, s'incorpora al municipi de Vila Verde. La parròquia de Santa Eulàlia de Cabanelas era abadia de representació dels comtes de Prado (marquesos de Minas) al terme de Vila de Prado.
L'abadia de Cabanelas representava el vicari de Sâo Gens de Macarome (freguesia fins a l'extinció del municipi de Prado al 1855) i que tenia en l'època 30 llars. La parròquia de Sâo Gens de Macarome, actualment eliminada, s'uní a la parròquia de Santa Eulália de Cabanelas.
Abans que Cabanelas pertangués als comtes de Prado, pertanyia a la casa reial.

## Patrimoni

* Església parroquial
* Creu de terme de Cabanelas - data del 1614 (un dels més antics del municipi),
* Font de Carrancas (1741),
* Capella de Nossa Senhora da Conceição (reconstruïda a finals del segle xviii i ampliada el 1994)
* Capella de Santa Anna
* Pont de Cabanelas

## Població

Població de Cabanelas :
| 1864 | 1878 | 1890 | 1900 | 1911 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2011 | 2021 |
| 867 | 925 | 890 | 855 | 906 | 873 | 973 | 1097 | 1200 | 1298 | 1216 | 1614 | 1815 | 2015 | 2102 | 1975 |

## Llogarets

* Aldeia
* Boa Vista
* Casal
* Conchada
* Cruto
* Igreja
* Eiras
* Espinheira
* Fial
* Fonte
* Gaião
* Lagoa
* Moinhos
* Monte
* Monte de Sâo Gens
* Poços
* Portuzelo
* Regalde
* Santa Ana
* Sâo Salvador
* Souto
* Souto de Sâo Gens
* Tilheira Velha
* Tráz-outeiro

## Referències

* ↑ «População residente, segundo a dimensão dos lugares, população isolada, embarcada, corpo diplomático e sexo, por idade (ano a ano)» (en português). Instituto Nacional de Estatística. Arxivat de l'original el 2013-12-04. [Consulta: 7 març 2014].
* ↑ ARCHEEVO, PARÓQUIA DE CABANELAS. Accés: 14 d'abril de 2015.
* ↑ Instituto Nacional de Estatística (Recenseamentos Gerais da População) - https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes.
# Cabanas (Avairon)

Cabanas (en francès Cabanès) és un municipi del departament francès de l'Avairon, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Cabanal

El Cabanal és un turó de 643 metres que es troba al NW del sector de llevant del municipi de La Molsosa, a la comarca del Solsonès. S'aixeca al nord de la masia de Puigpelat i al sud de la serra de la Solana de Puigpelat

## Referències

* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).
# Can Gurri

Can Gurri és una masia del municipi de Lliçà de Vall (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Masia amb planta i dos pisos, de tipus basilical, amb el cos central és més elevat. La porta d'entrada presenta una volta de pedra formada per tretze dovelles i coberta a dues vessants. Les finestres de la façana són de llinda i algunes presenta una senzilla motllura superior. Als laterals, les finestres més amples estan a la part baixa, mentre que les del pis són més estretes.
Finestra situada a la façana, a mà dreta. Feta de pedra, té una estructura quadrangular amb restes de motllures als costats. A la part superior hi ha un escut de forma romboïdal que emmarca una creu.
Finestra situada a la paret oest. A la part superior trobem un relleu amb una creu sobre un calze. Unes ornamentacions a banda i banda semblen voler imitar unes serps.
A la part dreta hi ha una edificació afegida, més moderna.
La part davantera de la casa està circumdada per un mur de protecció d'una alçada d'uns 2m té una porta d'entrada coberta amb un voladís de fusta a la llinda de la qual hi ha un escut, una inscripció malmesa però encara es pot llegir al centre IHS i a la dreta "LIAS 8 VURRI" sota la data 1594. Dins el pati trobem un petit porxo a mà dreta, i un pou a mà esquerra, molt a prop de l'entrada de la casa.
Les parets estan fetes amb pedra i encara que es veu renovada en gran part, actualment està abandonada. Es conserva també part de l'era.

## Història

Aquesta masia es troba sobre la via dels Vasos Apol·linars o de Vicarel·lo. Hi ha notícies de l'existència d'una vil·la romana en aquest indret, al seu voltant han estat trobades restes romanes encara sense una datació precisa.
1594 podria ser l'any de construcció de la masia, com indica la inscripció a la port d'entrada al pati.
Can Gurri fou una de les masies de Lliçà, que conjuntament amb d'altres de Parets formaren una associació per explotar la mina d'aigua dels "Set Socis".

## Notes

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Can Gurri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Can Rocosa

* Per a altres significats, vegeu «Can Rocosa (Sant Iscle de Vallalta)».
Can Rocosa és un mas al nucli de Canet de Mar (el Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. Aquesta masia del segle xvii va ser de la família de Lluís Domènech i Montaner. Actualment forma part de la Casa-museu Domènech i Montaner.
L'edifici presenta totes les característiques típiques d'un mas: la teulada es a dues aigües laterals, estructura de l'edifici a un eix central marcat per la porta principal. Aquesta és un portal de punt rodó, de tretze dovelles. Les finestres són petites i de granit buixardat de llinda recta amb brancals i ampit de pedra. A la façana principal s'observa un rellotge solar i a sota un mosaic de grans dimensions. La distribució interior deriva de la típica disposició estructural en tres crugies amb l'escala situada al fons de la central. Al davant del mas hi havia un jardí amb arbres centenaris tot i que avui dia només queden dues palmeres.

## Referències

* 1 2 «Can Rocosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019, actualització: 28-02-2023].
# Josep Parés i Casals

* Per a altres significats, vegeu «Joseph Parés».
Josep Parés i Casals, conegut com a Pep Parés (Sant Feliu de Codines, 1949), va ser el director de la competició de curses de gossos en trineu Pirena. Els anys vuitanta i noranta, havia estat un rostre popular de Televisió de Catalunya per les seves encarnacions dels personatges de ficció Oliana Molls i el Capità Enciam. Ha estat president d'Amnistia Internacional a Catalunya.

## Referències

* ↑ «Relleu de presidents», 11-04-2011. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ Ribera, Carles «Superheroi de ficció, compromís real». Vilaweb, 04-08-2007 [Consulta: 3 gener 2014].
# Josep Pascual Tirado

Josep Pascual Tirado (Castelló de la Plana, 1884 - 1937) va ser un escriptor valencià.
Després d'estudiar batxillerat va passar a ocupar-se del patrimoni agrícola de la seua família. Després d'unes primeres incursions literàries —avui dia perdudes— i de certs titubejos entre el castellà, llengua en la qual va publicar alguna obra menor, i el català, a partir de l'any 1920 comença la publicació de les seues narracions breus al butlletí de la Societat Castellonenca de Cultura, tasca que ompliria tota una dècada de treball. Aquestes narracions van ser recollides en dos volums Tombatossals i De la meua garbera. Contalles de Castelló de la Plana.
Tombatossals, la seua millor obra, és considerada com l'obra valenciana narrativa més arrodonida de les quatre dècades de la primeria del segle xx. Segons el mateix autor va ser gràcies als clàssics valencians que trobà la inspiració per a escriure-la:
| « | ...d'eixes lectures, d'eixe Tirant lo Blanc i de la crònica de Muntaner, llegits i rellegits baix les garroferes del meu Mas de la Madalena, va començar a brollar en la pensa meua, romàntica i bullidora, lo meu fill estimadíssim — del qual estic molt pagat —, honor i glòria meua, el famós cavaller i símbol nostre, el gran Tombatossals | » |
Incorporada al cabal col·lectiu de la cultura popular i tradicional, el seu caràcter mitològic la situa en un lloc molt especial dins el panorama de la literatura catalana, puix que, provant de justificar míticament el poble de Castelló de la Plana, es transcendeix si mateixa, carregada d'una capacitat simbòlica inesgotable.
Així doncs, les aventures del gegant Tombatossals en la cort del rei Barbut i en la conquesta de les illes Columbretes esdevenen, alhora, mite, símbol, signe i miratge. Altres personatges inventats per l'autor també viuen en la memòria col·lectiva, com ara l'Arrancapins i el Bufanúvols, tots dos, junts amb el Tombatossals, immortalitzats en forma d'escultures creades per Melchor Zapata i situades a Castelló de la Plana. Bufanúvols també és, entre altres coses, el nom d'una colla-associació cultural a Castelló, d'un grup de música tradicional de Castellar del Vallès i d'un torneig de golf al País Valencià, a part d'un terme popular significant "persona presumida".
La compositora Matilde Salvador va compondre l'any 1943 l'òpera La filla del rei Barbut, amb llibret de Manuel Segarra Ribés, basada en Tombatossals.

## Publicacions

* Fruita de Repom (1921)
* Tombatossals (1930), traduït al francès com Cassecoteaux.
* De la meua Garbera (1935)

## Referències

* ↑ Lluís Gimeno Betí. Panorama sumari de les lletres valencianes. Escriptors castellonencs dels segles XIX al XX. Societat Castellonenca de Cultura. Castelló de la Plana, 2006. ISBN 8486113350
# Canal Señoret

El canal Señoret és una massa d'aigua superficial navegable a la regió de la Patagònia de Xile. Una de les principals ciutats al llarg del canal és Puerto Natales.
Hermann Eberhard, el primer europeu a explorar l'interior de la Patagònia septentrional, va utilitzar el canal Señoret per navegar cap al nord per accedir a les parts remotes d'aquesta regió. Una de les seves troballes va ser la cova del Mylodon a la base del Cerro Benítez, on va recuperar restes de l'extint peresós gegant i evidències d'habitació humana primerenca des del 10.000 aC.

## Bibliografia

* Embassy of Chile, Washington DC (2008) Patagonia, Austral Road, Fjords and Glaciers Torres del Paine and Tierra del Fuego
* C. Michael Hogan (2008) Cueva del Milodon, Megalithic Portal, ed. A. Burnham

## Referències

* ↑ Embassy, 2008
* ↑ C.M. Hogan, 2008
# Canal Superior de Sohag

El canal Superior de Sohag (Upper Sohag) és una obra per al reg al Panjab (Pakistan), un dels canals d'inundació de l'Alt Sutlej, que agafa l'aigua del riu Sutlej al districte de Lahore prop de Mokhal i avança en direcció a l'oest. El canal està sec quan el Sutlej porta poca aigua, però porta aigua de l'abril a l'octubre i especialment del juliol al setembre al temps de les pluges.
El 1827 el sardar Govind Singh de Mokhal, un gran terratinent, va obligar la població a reparar el canal, la qual cosa es va fer pel sistema de treballs forçats; al cap d'uns anys es va deixar d'utilitzar. El 1855 el coronel Anderson el va connectar amb el Sutlej que ja tradicionalment li facilitava bona part de l'aigua i el va posar altre cop en servei.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Can Serra (Breda)

Can Serra és una obra de Breda (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un immoble de planta baixa i un pis amb coberta a dues aigües de teula àrab amb el carener paral·lel a la façana principal. La porta està ubicada al costat dret, presenta llinda de pedra - en la qual apareix la data 1575- sustentada sobre mènsules. Al costat hi ha una finestra rectangular. A la planta primera hi ha una balconera amb barana de gelosia de maó i al costat una finestra.
La crugia del costat dret podria haver estat afegida posteriorment.

## Referències

* 1 2 «Can Serra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 agost 2021].
# Can Serra (Argentona)

Can Serra del Puig és una masia d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La part inicial d'aquesta masia té els tres cossos perpendiculars a la façana principal. Diversos cossos apropats a les façanes de llevant i de nord enquadren la resta de la casa. Aquest engrandiment fou fet pensant en el celler i fou necessària la construcció d'una escala de comunicació. La façana conserva l'estructura de masia de tipus basilical, amb teulada a dues vessants i aprofitament del cos central, amb un pis més elevat que era destinat a graner. Portal rodó dovellat, finestres amb motllures del segle xviii, amb la data gravada de 1714.

## Història

El propietari actual d'aquesta masia és Josep Collet Serra. La família Serra, que des de sempre ha estat propietària de la casa, s'emparentà amb la família de la casa Cabanyes, la qual aportà en dot un llit d'Olot ben decorat. La distribució interior de la casa ha canviat l'escala, que ha passat al cos lateral fins al primer pis i la golfa del cos central. La cuina conserva la configuració originària amb el faldar i el forn de coure pa.

## Referències

* 1 2 3 «Can Serra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].
# Cameron (Louisiana)

Cameron és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 1.965 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cameron tenia 1.965 habitants, 695 habitatges, i 510 famílies. La densitat de població era de 27,2 habitants/km².
Dels 695 habitatges en un 37,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,5% hi vivien parelles casades, en un 14,5% dones solteres, i en un 26,6% no eren unitats familiars. En el 21,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,77 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,17.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,5% tenia menys de 18 anys, un 10,8% entre 18 i 24, un 31,1% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 9,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.370 $ i la renda mediana per família de 33.661 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.762 $ mentre que les dones 26.406 $. La renda per capita de la població era de 13.499 $. Entorn del 17% de les famílies i el 19,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cameron». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cameron». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.