OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mayeye

Els mayeye, també coneguts com a Macheye, Maheye, Maiece, Maieye, Malleye, Maye, Muleye, Meghey, Maghay i Meghty eren una tribu d'amerindis dels Estats Units de parla tonkawa a l'actual Texas.
Els mayeye vivien a la Rancheria Grande al llarg del riu Brazos a l'actual Texas oriental. En la dècada de 1830 alguns mayeye estaven entre els amerindis que vivien a la Missió de San Antonio de Valero. Almenys alguns dels mayeye en aquest lloc van tornar a la regió del riu Brazos, en contra de la voluntat dels missioners.
Encara que als mayeye batejats no els agradava estar lluny dels parents que no eren a la missió, van veure alguns avantatges en el sistema de missions. Juntament amb els yojuane, ervipiame, deadose i bidai volien una missió espanyola en la seva terra per tenir avantatge contra els lipans en 1745. Els mayeye es trobaven entre el grup més entusiasta i prominent que s'assentà a les missions del riu San Gabriel en 1748.
En 1749 hi havia 63 mayeyes a la missió. Tanmateix, això no eren en absolut tots els mayeyes. El Marques de Rubí va comptar diverses vegades aquesta quantitat de mayeye en la seva gira per Texas en 1766-1768. Quan les missions de la vall de San Gabriel foren abandonades a començaments de la dècada de 1750 alguns dels mayeye havien tornat a la missió de San Antonio de Valero, i hi havia encara gent que s'identificava com a mayeye al lloc fins almenys en la dècada de 1760.
En la dècada de 1770 alguns dels mayeye es traslladaren a la costa i s'uniren als cocos. Cap al 1805 es va informar que hi havia mayeye a la desembocadura del riu Guadalupe, però després d'aquest temps sembla que havien estat absorbits per altres grups tonkawes grups, fusionats amb els karankawes costaners o havien estat hispanitzats a les missions. A. F. Sjoberg suggerí que els mayeye eren els mateix que els yakwals.

## Fonts

* Thomas N. Campbell, "MAYEYE INDIANS," Handbook of Texas Online (http://www.tshaonline.org/handbook/online/articles/bmm22), accessed December 11, 2011. Published by the Texas State Historical Association.

## Referències

* ↑ Juliana Barr, Peace Came in the Form of a Woman: Indians and Spaniards in the Texas Borderlands (Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2007), p. 133
* ↑ Juliana Barr, Peace Came in the Form of a Woman, p. 131
* ↑ Anderson, The Indian Southwest, 1580-1830: Ethnogenesis and Reinvention (Norman: University of Oklahoma Press, 1999), p. 85
* ↑ Anderson, The Indian Southwest, p. 86
* ↑ Barr, Peace Came in the Form of a Woman, p. 133
# Mayfield

«Mayfield» té aquests significats:
* Mayfield and Five Ashes, parròquia formada pels pobles de Mayfield i Five Ashes (East Sussex, Anglaterra)
* Mayfield (Kansas)
* Mayfield (Kentucky)
* Mayfield (Ohio), vila dels Estats Units a l'estat d'Ohio
* Mayfield (Nova York)
* Mayfield (Utah)
* Mayfield Heights, ciutat dels Estats Units a l'estat d'Ohio
* West Mayfield, població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània
* Curtis Mayfield (Chicago, 1942 - 1999), cantant, compositor i guitarrista de soul i funk.
# Matale

Matale (Singalès: මාතලේ) (Tàmil:மாத்தளை) sovint escrit com Mathale (pronunciat Maathalé), és la ciutat més gran del districte de Matale a la Província Central de Sri Lanka. És a 142 quilòmetres de Colombo i prop de Kandy. Envoltant la ciutat hi ha la Serralada de Knuckles, turons anomenats Wiltshire pels britànics. És una àrea principalment agrícola, on el te, la goma, verdura i cultius d'espècia predominen.

## Història

El temple Aluvihara, en el costat nord de la ciutat, és la històrica ubicació on el Canon Pali va ser escrit per primer cop en ola (fulla de palmell) el 29 aC.
Matale fou el lloc d'una batalla important els 1848 quan la rebel·lió de Matale es va iniciar i la guarnició britànica al Fort MacDowall a Matale va ser assetjat pels rebels dirigits per Weera Puran Appu i Gongalegoda Banda que són considerats herois nacionals a Sri Lanka.
Aquesta ciutat històrica era també lloc d'origen de Monarawila Keppetipola, un altre heroi nacional que va dirigir la rebel·lió de Wellasa contra les tropes britàniques. La seva casa ancestral, la Kappetipola walawuwa, és encara exhibida a Hulangamuwa a Matale.
L'Església de Crist a Matale va ser consagrada pel Bisbe James Chapman el 30 de desembre de 1860.

### Regne de Matale

Matale i la seva regió fou constituïda en regne pel rei Senarat i entregada al seu fill Wijaya Pala el 1628 (Senarat va conservar prerrogatives reials (com a gran rei) fins a la seva mort el 1635). El 1635 fou un regne sota l'autoritat del gran rei Raja Sinha II, germà petit de Wijaya Pala, al que aquesta dignitat havia correspost per sorteig. El 1638 es va revoltar contra Raja Sinha II i fou derrotat. El regne fou primer administrat per Raja Sinha i poc després annexionat definitivament al regne de Uda Rata.

## Atraccions

* Parc municipal & Rest House al centre de la ciutat.
* El monument Weera Puranappu
* L'Estació de ferrocarril antiga on acaba el ferrocarril (completat el 1880) que comença a Colombo.
* Església de Crist, Matale.
* El Hindu Kovil amb el seu festival Theru.
* La vella Torre del Rellotge.
* El monument Anagarika Dharmapala.
* Nandamithra Ekanayake Reunió d'Hoquei internacional.

## Galeria

* Aluvihare, Temple de roca
* Memorial de la rebel·lió de Matale de 1848

## Enllaços externs

* Discover Sri Lanka - More information & images about Matale Arxivat 2011-07-13 a Wayback Machine.
* The official web site of Aluvihara rock cave temple
* Knuckles range nature preservation centre Arxivat 2019-01-03 a Wayback Machine.
* The Official websit of Sri Muthumariamman Thevasthanam Arxivat 2018-11-07 a Wayback Machine.
# Mary Mistral

María Teresa Ramírez, coneguda artísticament amb el nom de Mary Mistral, (València, 1939 - ibid., 1 de juny de 1998) va ser una vedet de revista valenciana, establerta durant uns anys a Barcelona i primera figura d'El Molino a les dècades del 1960 i 1970. Va debutar als 16 anys al teatre Teatro Alcázar de Madrid amb l'espectacle Caritas y carotas. La temporada 1978-79 va abandonar El Molino. Arriba las faldas va ser l'últim espectacle on va intervenir.

## Bibliografia

* Sebastià Gasch. El Molino. Memorias de un setentón. DOPESA. Colección Espectáculo, 2. Barcelona. 1972. (Pàgs. 177, 178 i 179)

## Referències

* ↑ Fallece la supervedette Mary Mistral, reina de El Molino durante veinte años a La Vanguardia, 2/6/1998 (castellà)
# El doctor Cataplasma

El doctor Cataplasma, és una sèrie d'historietes humorístiques creada per Martz Schmidt, que va aparèixer per primera vegada al número 1.139 de la revista Pulgarcito, d'Editorial Bruguera, el 1953. Després es va publicar també en altres revistes de l'editorial, encapçalant fins i tot la seva pròpia, "Súper Cataplasma", el 1978.

## Argument i personatges

Les aventures del doctor Cataplasma es desenvolupen en historietes autoconclusives, gairebé sempre d'una sola pàgina.
Els protagonistes de la sèrie són el doctor Cataplasma i la seva criada Panchita. El doctor Cataplasma és baixet, de cabell llarg i blanc, que sempre porta cobert amb un enorme barret copalta, té un gran nas i una barba blanca que li arriba gairebé fins als peus. Panchita és una dona alta i gruixuda de raça negra, que es cobreix el cap amb un mocador i porta sovint davantal. El contrast físic entre ells és un tret humorístic que apareix també en altres sèries de l'autor, com Deliranta Rococó.
El doctor Cataplasma, com és evident, es dedica a la medicina, però també a l'experimentació amb tota mena de barreges. Sol tenir problemes econòmics, per la qual cosa eludeix hàbilment les peticions d'augment de sou que constantment li fa Panchita. Panchita, encara que nominalment és la seva criada, és la que porta les regnes de la casa. Les historietes solen desenvolupar-se en l'àmbit domèstic.
Un personatge secundari de certa rellevància és la senyora Millonetis, dama adinerada de la qual Cataplasma espera rebre ajuda econòmica, per la qual cosa cedeix a tots els seus desitjos.

## Referències

* ↑ Guiral (11/2007), p. 86.

## Bibliografia

* GUIRAL, Antoni (11/2007). Los tebeos de nuestra infancia: La Escuela Bruguera (1964-1986). Colección Magnum nº 7. Barcelona: Ediciones El Jueves, S. A. Dipòsit Legal: B-50353-2007. ISBN 978-84-9741-589-7.
# Matthäus Lang von Wellenburg

Matthäus Lang von Wellenburg (Augsburg, 1468 † Salzburg, 30 de març de 1540) va ser un cardenal alemany.
Matthäus Lang era el fill d'un burgès d'Augsburg i més tard va rebre el títol nobiliari de Wellenburg. Després d'estudiar a Ingolstadt, Viena i Tubinga va entrar al servei de l'emperador Frederic III d'Habsburg i ràpidament es va estendre la seva influència. També va ser un dels assessors de major confiança del fill de Federic i successor de Maximilià I, i els seus serveis van ser recompensats en 1500 amb la prelatura de la catedral d'Augsburg i cinc anys més tard amb la posició del bisbe de Gurk. També va rebre el Bisbat de Cartagena a Múrcia el 1510 i va ser nomenat cardenal pel Papa Juli II, un any després. El 1514 va ser nomenat coadjutor de Leonhard von Keutschach, el príncep-arquebisbe de Salzburg, a qui va succeir el 1519. Va rebre el títol de cardenal bisbe de la diòcesi suburbicaria d'Albano el 1535.
En el curs de la propagació de la Reforma protestant Lang es va aferrar la més antiga fe, el seu orgull i arrogància, el van fer molt impopular en la seva diòcesi a Salzburg. I el 1523 es va veure involucrat en una lluita seriosa amb els seus súbdits a la ciutat de Salzburg, i el 1525, durant la Guerra dels camperols, va haver de tornar a lluitar per mantenir la seva posició. Els insurgents van ocupar la ciutat de Hallein, va devastar l'arquebisbe Burg Hohenwerfen i fins i tot van posar setge a la seva residència a Hohensalzburg, fins que van ser finalment derrotats amb l'ajuda de les tropes proporcionades per la Lliga de Suàbia.
El cardenal Lang va ser un dels principals ministres de Carles V, que va tenir un paper important en les negociacions internacionals del seu temps, i sempre va ser fidel als seus amos imperials. No sense raó ha sigut comparat amb el cardenal Thomas Wolsey. Va participar en el Conclave de 1534, on fou elegit el Papa Pau III.
Va morir el 30 de març de 1540 a l'edat de 72 anys.

## Bibliografia

* Nicole Riegel: Die Bautätigkeit des Kardinals Matthäus Lang von Wellenburg (1468–1540), Münster (Westf.) 2009. ISBN 978-3-930454-75-4

## Referències

* ↑ Gaetano Moroni: Dizionario di erudizione storico-ecclesiastica, pp. 105-106 (1846).
* ↑ Catholic Encyclopedia (1913).
* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Matthäus Schwarz

Matthäus Schwarz (19 de febrer de 1497 - 1515) va ser un comerciant i amant de l'art a Augsburg. Conegut per recopilar el seu Klaidungsbüchlein o Trachtenbuch (normalment traduït com a "Llibre de roba"), un llibre on cataloga la roba que es portava entre 1520 i 1560. El llibre ha estat descrit com "el primer llibre de moda del món".
Schwarz provenia d'una família de fusters que va emigrar a Augsburg des de Rettenbergen cap al 1400 i era el net d'Ulrich Schwarz, un funcionari múltiple de la ciutat d'Augsburg. Després de realitzar un aprenentatge comercial a Milà i Venècia, on va adquirir coneixements de comptabilitat, va aconseguir un treball amb Jakob Fugger el 1516. Es va convertir en confident de la família i en el comptable principal de la companyia Fugger. El 1518 va escriure un llibre de text comercial amb el llibre Musterbuchhaltung. Schwarz va aconsellar a diversos artistes, inclòs Narziss Renner.
L'amor especial de Matthäus Schwarz va ser el vestit; és per això que va ser sobrenomenat el "tonto de vestir". Des del 1520 en endavant, havia pintat tota la seva figura en una gran varietat d'ocasions durant quaranta anys. Des de Renner fins al 1536, fins al 1560 per un artista del taller de Christoph Amberger. Aquestes imatges de vestuari gravades en llibres petits registren l'ocasió i les circumstàncies exactes, aquesta biografia comença amb el naixement. Dos dibuixos nus registren les proporcions del cos.
# Mas de l'Hereu (Montbrió del Camp)

El Mas de l'Hereu, o Mas de l'Hereuet, és una masia rural catalana dividida en dues propietats amb el Mas Llambert. Està situada a Montbrió del Camp (Baix Camp), a la carretera T-310, quilòmetre 12,250.
L'origen d'aquesta construcció és del segle xii. Inicialment eren una sola propietat i hi ha documents que proven que el 1300 ja s'havien segregat. El conjunt està protegit com a bé cultural d'interès local i la torre de defensa com a bé cultural d'interès nacional.

## Torre del Mas de l'Hereu

La part anomenada mas de l'Hereu consta d'una primera planta noble, amb dues sales i un pati interior amb porxos i claustre. Amb posterioritat fou afegit un magatzem. També té una bassa de grans dimensions.
La torre de defensa és una construcció de planta circular que consta de planta baixa, dues plantes pis i un mirador envoltat per merlets i matacans. La torre fou construïda l'any 1591 per defensar-se dels creixents atacs pirates de la costa catalana.

## Mas Llambert

Consta de planta baixa, pis i golfes. La porta principal és d'arc de mig punt adovellat, mentre que les finestres són d'arcs molt rebaixats o amb llindes de maó. Sobre la porta del mas hi ha un matacà. La coberta és a doble vessant, amb el carener paral·lel a la façana principal. Els diferents cossos adossats presenten alçades diferents amb teulades, per tant, independents. El mas Llambert presenta una construcció circular adossada que també podria ser una torre de defensa.
Al costat s'hi pot trobar un vèrtex geodèsic (referència 261139001).
Ambdues cases tenen un forn de pa i una cisterna.

## Història

És la masia més anomenada del terme i la més important. La construcció actual és del segle xvi, tot i que les torres cilíndriques són medievals. A les finestres altes de la torre aïllada hi ha la data 1586, que potser correspon a la data de construcció del mas. Pertany a dos propietaris, corresponent als senyors Massip de Montbrió la torre tangent i la meitat de la casa.
La masia ha estat restaurada i actualment està condicionada amb diverses habitacions per gaudir del turisme rural. La torre disposa de quatre plantes amb rebedor, dormitori, oratori i mirador.

## Referències

* «Mas de l'Hereu - Mas Llamberg». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 abril 2012].

## Enllaços externs

* Casa rural Mas de l'Hereu
# Elisa Serna

Elisa Serna (Madrid, 7 de març de 1943 - Collado Villalba, Madrid, 4 de setembre de 2018) fou una cantautora espanyola, membre de l'avantguarda de la cançó social a l'Estat en la dècada de 1970.

## Biografia

Va iniciar la seva trajectòria artística integrant-se en el col·lectiu Canción del Pueblo, en el seu Madrid natal, al costat de cantautors com Hilario Camacho. El 1970, per mitjà de la seva amistat amb Las Madres del Cordero, es va incorporar al grup de teatre independent Tábano, en ocasió de les representacions de Castañuela 70 al teatre de la Comedia de Madrid. Aquell mateix any es va instal·lar a París, on va rebre influències de la música folklòrica d'àmbits tan diferents com el Magrib, Turquia o l'Índia. El seu primer LP, Quejío, es va editar el 1972, amb producció de Paco Ibáñez, que l'havia sentit cantar al cafè parisenc de La Contrescarpe.
De retorn a Espanya, el 1973, va ser detinguda per subversió i, a la sortida de la presó, es va trobar amb la prohibició d'oferir concerts i recitals. El seu primer àlbum no es va poder publicar al mercat espanyol fins dos anys després, sota el títol Este tiempo ha de acabar i les cançons "Esta gente qué querrá" i "Los reyes de la baraja" es van censurar.
Exponent fonamental, per tant, del que es va anomenar cançó protesta, ha treballat al costat de Lluís Llach, José Antonio Labordeta o Teresa Rebull i va crear el projecte Afrodita, destinat a facilitar la producció discogràfica a les dones.

## Discografia

* Cuatro poemas de Miguel Hernández, Antonio Machado, Jesús L. Pacheco según Elisa Serna (1969). EP
* La luciérnaga (1969). EP
* No quiso ser (1970). Senzill
* Quejío (1972)
* Este tiempo ha de acabar (1974)
* Brasa viva (1975)
* ¡Choca la mano! (1977)
* Regreso a la semilla (1978)
* Alkimia (1992)

## Referències

* ↑ «Elisa Serna» (en castellà). Radio Alegria Libertaria, 01-06-2019. [Consulta: 29 juliol 2023].
* ↑ «Muere la cantautora Elisa Serna a los 75 años» (en castellà). Huffington Post, 04-09-2018. [Consulta: 29 juliol 2023].
* ↑ «Memoria músico-festiva de un jubilado toca-pelotas» (en espanyol). [Consulta: 23 febrer 2015].
* ↑ Trancón, Santiago. Castañuela 70. Esto era España, señores. Madrid, Prosopon Editores, 2006. ISBN 9788493430740.
* ↑ Pop español. Ediciones Orbis S.A., 2000. Tomo 3, p. 200.
* ↑ Rebull, Teresa. Tot cantant. Barcelona: Columna Edicions, 1999. ISBN 84-8300-761-4.
* ↑ Niño, Álex. «Las armas de la voz». El País. [Consulta: 23 febrer 2015].
# Eleccions legislatives estonianes de 1992

Les eleccions legislatives estonianes de 1992 se celebraren el 20 de setembre de 1992 per a escollir els 101 membres del Riigikogu per primer cop des de la proclamació d'independència. El partit més votat fou l'Aliança Patriòtica que formà un govern de coalició i Mart Laar fou nomenat primer ministre d'Estònia. El novembre de 1994 va dimitir i fou substituït per Andres Tarand fins a les eleccions de 1995.

## Resultats

Resum dels resultats electorals de 20 de setembre de 1992 al Riigikogu
| Partits | Partits | Vots | % | Escons |
| | Aliança Patriòtica (Isamaa) | 100.828 | 22,00% | 29 |
| | Casa Segura (Kindel Kodu) | 62.329 | 13,60% | 17 |
| | Partit de Centre Estonià-Front Popular d'Estònia (Eesti Keskerakond-Rahvarinne) | 56.124 | 12,25% | 15 |
| | Moderats (Mõõdukad) | 44.577 | 9,72% | 12 |
| | Partit de la Independència Nacional Estoniana (Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei, ERSP) | 40.260 | 8,79% | 10 |
| | Partit Reialista Independent d'Estònia (Sõltumatud Kuningriiklased) | 32.638 | 7,12% | 8 |
| | Ciutadans d'Estònia (Eesti Kodanik) | 31.533 | 6,89% | 8 |
| | Unió de Pensionistes d'Estònia (Eesti Pensionäride Liit ) | 17.011 | 3,71% | 0 |
| | Unió de Grangers (Põllumeeste Kogu) | 13.356 | 2,91% | 0 |
| | Verds (Rohelised) | 12.009 | 2,62% | 1 |
| | Partit dels Empresaris d'Estònia (Eesti Ettevõtjate Erakond ) | 10.953 | 2,39% | 1 |
| | Alternativa d'Esquerra (Vasakvõimalus) | 7.374 | 1,61% | 0 |
| | Partit Nacional dels Repressaliats Il·legalment (Õigusvastaselt Represseeritute Rahvuslik Erakond) | 4.263 | 0,93% | 0 |
| | Altres (4) (total) | 5.336 | 1,14% | 0 |
| | Independents (26) (total) | 19.756 | 4,31% | 0 |
| | Total vots vàlids | 458.247 | 100,00% | 101 |
| | Vots nuls | 9.351 | 2,01% | |
| | Total (participació 67,84%) | 476.628 | | |
| Font: Comitè Nacional Electoral Estonià. |||||
# Elisa Izaurralde

Elisa Izaurralde (20 de setembre de 1959, Montevideo, Uruguai - 30 d'abril de 2018, Tübingen, Alemanya) va ser una biòloga i bioquímica uruguaiana.

## Carrera

Izaurralde va ser directora del Departament de Bioquímica del Institut Max Planck per a la Biologia del Desenvolupament a Tübingen, Alemanya des de 2005 fins a la seva defunció en 2018. Al 2008 va rebre el Premi Gottfried Wilhelm Leibniz, compartit amb la científica Elena Conti, per «nous coneixements fonamentals sobre el transport intracel·lular d'ARN i el metabolisme de l'ARN». Al costat de Conti, va ajudar a caracteritzar proteïnes importants per exportar ARN missatger fora del nucli cel·lular, i més tard en la seva carrera va ajudar a dilucidar els mecanismes de la repressió transaccional i la decadència de l'ARN missatger.

### Defunció

Izaurralde va morir el 30 d'abril de 2018 a Tübingen, Alemanya, on encara exercia com a directora del Departament de Bioquímica de l'Institut Max Planck per a la Biologia del Desenvolupament.

## Premis i reconeixements

* Premi Friedrich Miescher, Societat Suïssa de Bioquímica, 1999.
* Premi al científic jove de l'Organització Europea de Ciències (ELSO), 2000.
* Va ser escollida membre de l'Organització Europea de Biologia Molecular (EMBO), 2000
* Premi Gottfried Wilhelm Leibniz, Fundació Alemanya d'Investigació, 2008.
* Premi Ernst Jung de Medicina, 2012

## Referències

* ↑ «Izaurralde, Elisa» (en anglès). Max-Planck-Gesellschaft. Arxivat de l'original el 2019-01-24. [Consulta: 29 març 2019].
* 1 2 3 «Leibniz Prizewinners Announced» (en anglès). DFG, German Research Foundation, 2008. Arxivat de l'original el 2019-03-29. [Consulta: 29 març 2019].
* ↑ «Elisa Izaurralde» (en anglès). Max Planck Institute for Developmental Biology. [Consulta: 5 maig 2018].
* ↑ Fallece la doctora Elisa Izaurralde Club de ARN de Buenos Aires. Consulta: 7 de març de 2019.
* ↑ Hoffmann, Ilire Hasani, Robert. «Academy of Europe: Izaurralde Elisa». [Consulta: 5 maig 2018].
* ↑ «Recognition and Encouragement» (en anglès). Science. AAAS, 12-07-2002 [Consulta: 5 maig 2018].
# Emirat de Jemaa

Jemaa fou un emirat històric i avui dia un emirat tradicional de Nigèria, a l'estat de Kaduna a Nigèria central. La capital fou la ciutat de Jamaa (o Jama'a), però ara és Kafanchan dins la LGA de Jamaa.
Un cap de terracota de fa dos mil anys fou descobert a Jemaa el 1944; va demostrar ser vital per a la comprensió de la cultura Nok, una civilització que probablement va florir a la zona compresa entre el 900 aC i el 200 dC. Escultures addicionals Nok es van trobar en la dècada de 1960 a Jemaa i a la població de Nok, un poble a 39 km al nord-oest, on la mineria d'estany en la dècada de 1930 va portar als primers descobriments Nok; les troballes ara es troben al Museu de Jos (77 quilòmetres al nord-est).
La ciutat moderna es va originar al voltant de 1810, quan Malam Usman, un predicador musulmà, va assumir el lideratge dels pastors fulani que havien fugit de Kajuru (121 km al nord-oest) i va fundar l'assentament de Jema'an-Darroro ("Els seguidors d'un Home Savi de Darroro"). Va fer de Jemaa un emirat i un estat vassall de l'emir de Zaria. Encara Usman (emir fins a 1833), i el seu fill Musa (emir des de 1837 fins a 1846 i de 1849 a 1850) van ampliar el domini per la conquesta de Ayu, Kaje, Mora, Gwandara, Kagoro i els pobles kagoma. Jemaa va continuar pagant tribut a Zaria fins a 1902, quan l'emirat va ser incorporat pels britànics com una divisió de la província de Nasarawa. Quan es va crear la província de Plateau el 1926, la seu de l'emirat va ser traslladat de Jema'an-Darroro (ara conegut com la Vella Jemaa) a Jema'an-Sarari; el 1933 l'emir Muhammadu va seleccionar Kafanchan, 18 quilòmetres al nord-nord-oest, com la capital de l'emirat,. El 1959 Jemaa emirat es va unir amb Kagoro, Jaba, i Moro per formar la Federació de Jemaa. Tot i que el governant tradicional pertanyia a una família fulani, la majoria dels seus habitants no són fulanis ni musulmans.

## Emirs

* 1810 - 1833 Malam Usman
* 1833 - 1837 Abd Allahi I dan Usman
* 1837 Abd ar-Rahman (primera vegada) -Regent
* 1837 - 1846 Musa dan Usman (primera vegada)
* 1846 - 1849 Abd ar-Rahman (segona vegada) -Regent
* 1849 - 1850 Musa dan Usman (segona vegada)
* 1850 - 1869 Adamu dan Usman (primera vegada)
* 1869 - 1881 Muhammadu Adda dan Usman (primera vegada)
* 1881 - 1885 Adamu dan Usman (segona vegada)
* 1885 - 1888 Muhammadu Adda dan Usman (segona vegada)
* 1888 - 1911 Abd Allahi II dan Abd ar-Rahman
* 1911 - 1915 Muhammadu dan Abd Allahi
* 1915 - 1926 Abd Allahi III dan Abd Allahi
* 1927 - 1960 Muhammadu dan Muhammadu
* 1960 - 1961 Dotze Ancians -Regents
* 1961 - 1998 Isa dan Muhammadu
* 1999 - Muhammadu dan Isa Muhammadu

## Referències

* Enciclopèdia Britànica
# Els Porxos (la Pedra)

Els Porxos és una masia del poble de la Pedra, al municipi de la Coma i la Pedra, a la Vall de Lord (Solsonès).

## Referències

* ↑ Aquesta és la denominació que apareix al mapa de l'ICC i al padró de l'Ajuntament
* ↑ «Els Porxos (la Pedra)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.