OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Street Fighter IV

Street Fighter IV és un videojoc de lluita produït per Capcom. Té versions en a màquines recreatives, iPhone, PlayStation 3, Xbox 360 i Pc. El joc per a sales recreatives va ser realitzat al Japó el 18 de juliol de 2008 amb importacions de màquines recreatives en sales nord-americanes a l'agost. Les versions de consola PlayStation 3 i Xbox 360 van ser realitzades el 12 de febrer de 2009 al Japó i a Amèrica del Nord el 16 de febrer, amb data prèvia per al 18 de febrer. La data oficial a Europa va ser el 20 de febrer. Una versió de Windows va ser realitzada el 2 de juliol de 2009 al Japó, el 3 de juliol a Europa i el 7 de juliol a Amèrica del Nord. Des del 31 de març del 2009, Street Fighter IV ha venut prop de 2,5 milions d'unitats a tot el món. La versió d'iPhone va ser llançada el març de 2010 i ja s'ha col·locat com la setena aplicació de pagament més descarregada d'iPhone.

## Vegeu també

* Super Street Fighter IV
* Travis Willingham.

## Referències

* ↑ «Street Fighter 4 Confirmed For Arcades». Arxivat de l'original el 2009-02-07. [Consulta: 26 juny 2010].
* ↑ «Street Fighter IV Hits New York City Arcade, Other Cities, Too (Kotaku)».
* ↑ «Street Fighter IV: coming home Feb. 17 (N. America) and Feb. 20 (Europe)». The Capcom blog, 14-11-2008. [Consulta: 14 novembre 2008].
* ↑ «Street Fighter IV PC dated for Japan». Kotaku.com, 01-05-2009. [Consulta: 1r maig 2009].
* ↑ «SFIV PC dated, Resident Evil 5 to follow News».
* ↑ Plantilla:Citar publicación
* ↑ «Capcom Updates Lifetime Software Sales Figures». ShackNews.
# Uíge

Uíge (fins 1975 Carmona) és un municipi de la província de Uíge, capital provincial. Té una població 493.529 habitants. Es troba a 320 kilòmetres de Luanda. Uíge va ser reanomenada Vila Marechal Carmona en 1955 per l'antic president portuguès Óscar Carmona, reanomenada a només Carmona quan esdevingué ciutat, i canviat a Uíge en 1975. L'ètnia majoritària són els kongo.

## Història

Fou fundada el juliol de 1917 pel capità Manuel Pereira i el comandant Júlio Tomás Berberan. Durant l'ocupació portuguesa va ser un important centre de producció de cafè en la dècada de 1950. La ciutat era el centre neuràlgic de l'activitat dels rebels contra l'ocupació portuguesa. En conseqüència, la ciutat es va enfrontar sovint a combats entre les forces portugueses i el Front Nacional per a l'Alliberament d'Angola (FNLA). Van tenir el pitjor esclat conegut del virus de Marburg en 2005.

## Referències

* ↑ Uíge al web del cens d'Angola
* ↑ Eribo, Festus. Press freedom and communication in Africa. Africa World Press, 1997, p. 330–. ISBN 978-0-86543-551-3 [Consulta: 22 gener 2011].
* ↑ «Uige». Encyclopædia Britannica. [Consulta: 21 gener 2011].
* ↑ «City councils of Angola». Statoids. [Consulta: 9 abril 2009].
* ↑ Angola declares worst Marburg outbreak over, CIDRAP, 2005
* ↑ Marburg virus grips Uige Province in Angola 2005, Youtube
# Hipatodor

Hipatodor (grec antic: Ὑπατόδωρος, llatí: Hypatodorus) va ser un escultor grec natural de la ciutat de Tebes de Beòcia que va florir en temps de Policles el Vell, Cefisòdot el vell i Leòcares, cap a l'any 372 aC, segons Plini el Vell.
Juntament amb Aristogíton de Tebes va fer les estàtues dels dirigents argius i tebans per commemorar la seva victòria a Ènoe (Argòlida) contra els espartans en una aliança amb els atenesos, i que van col·locar al temple d'Apol·lo a Delfos. També va fer una gran estàtua d'Atena a Alifera (Arcàdia), segons Pausànias, però no obstant Polibi l'atribueix a Hecatodor (personatge totalment desconegut) i a Sòstrat.

## Referències

* ↑ Plini el Vell, Naturalis Historia, XXXIV, 8.19.
* ↑ Hypatodorus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 537
# El que fan els millors professors universitaris

El que fan els millors professors universitaris (What the best college teachers do) és un llibre de Ken Bain, director del Center for Teaching Excellence de la Universitat de Nova York editat per la Harvard University Press el 2004. Al llibre, l'autor exposa les conclusions a les quals va arribar a conseqüència de l'estudi de 63 professors de diverses disciplines i universitats durant quinze anys.
Ha guanyat el premi Virginia and Warren Stone Prize for an Outstanding Book on Education and Society, ha estat considerat un llibre popular i influent, un dels més venuts d'educació superior i és citat en molts llibres de la mateixa temàtica. Ha estat traduït a deu idiomes, entre ells el català i el castellà per la Universitat de València.

## Referències

* 1 2 3 «Biografia de Ken Bain» (en anglès). Arxivat de l'original el 2010-07-21. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «What the Best College Teachers Do» (en anglès). Catàleg. Harvard University Press. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «Best Teachers Summer Institute, June 22-24, 2011» (en anglès). [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «All Awards by Author» (en anglès). Harvard University Press. Arxivat de l'original el 2010-07-25. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «Ken Bain Workshop» (en anglès). Indiana University of Pennsylvania. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «2010 Winter Faculty Conference» (en anglès). Temple University, 2006. Arxivat de l'original el 2010-09-24. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «Cerca a Google Books». Cercador Google. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «Fitxa del llibre: El que fan els millors professors universitaris». [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «Traducció al català del llibre». Google Books. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «Fitxa del llibre: Lo que hacen los mejores profesores universitarios, (2a ed.)». Arxivat de l'original el 2011-09-16. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ «Traducció al castellà del llibre» (en castellà). Google Books. [Consulta: 11 setembre 2010].

## Enllaços externs

* El llibre a Google Books (anglès)
* Breu resum (castellà)
* Un altre bon resum (castellà)
* Document crític (castellà)
# Carlo Zuccari

Carlo Zuccari (Casalmaggiore, 10 de novembre de 1703 - Casalmaggiore, 3 de maig de 1792) fou un compositor i violinista italià. Actiu durant els primers períodes del Barroc tardà i de la música clàssica, Zuccari va treballar principalment a Milà, Olomouc i Londres.

## Biografia

Zuccari va néixer a Casalmaggiore, Itàlia, una petita ciutat en flor. Va començar a estudiar el violí a una jove edat i va demostrar un talent considerable. Als 19 anys es va traslladar a Viena per continuar la seva formació musical. Allà, les seves habilitats van obtenir l'atenció de la noblesa. Finalment va conèixer la noble milanesa Francesca Radaelli, una cantant aficionada, amb qui es va casar quan tenia 29 anys.
Tot seguit, va passar anys viatjant per Europa per construir la seva fama de virtuós, servint durant un temps com a Kapellmeister abans d'aconseguir establir-se a Milà. Als 43 anys, va publicar la seva obra mestra Sonate a violino, e Basso ò Cembalo, la seva Opera Prima. També va exercir com a director de l'"Accademia Filarmonica Milanese" i, el 1748, es va convertir en membre de l'"Orquestra Ducale". El 1750, va ser el primer violinista amb l'orquestra de Sammartini. El 1760 va acabar a Londres com a membre de l'Orquestra de l'Òpera Italiana. Allà, va publicar un mètode per a violí el 1762 i, el 1764, la Sonate per due Violini e Basso.
El 1778, Zuccari es va retirar de la vida musical de Milà i va tornar amb la seva dona i els seus cinc fills al seu Casalmaggiore natal, on va ensenyar música fins a la seva mort.
Obres i estil musical Les obres de Zuccari eren principalment d'estil barroc, malgrat la seva època a la primera època clàssica. Com a violinista, Zuccari es va centrar en una intrincada ornamentació musical per a les sonates que confiaven molt en la seva experiència. Les seves sonates van emfatitzar la història de la música amb sons autèntics, en contraposició a les cantates, que es cantaven generalment. La majoria de les seves peces destacades van ser llançades entre finals de la dècada de 1740 i mitjans de la dècada de 1760.
Les seves obres inclouen:
* Sonate a Violino, e Basso ò Cembalo, Opera Prima [ partitures ] (c.  1747, Milà) - la desena d'aquestes dotze sonates per a violí i continu va ser atribuïda durant un temps a Bach (BWV Anh. 184)
* El veritable mètode d'interpretar l'Adagio (1762)
* Quatre manuscrits (1764, Londres)
* Concert per violí i instruments
* Solo per violí i baix
* Sonata per flauta sol i baix
* Sonat per violoncel
* 12 Sonates Trio (1765, Milà)

## Referències

* ↑ "Sonata, a BWV Anh. 184". Bach Digital. Leipzig: Arxiu Bach . 2015-10-20.
* ↑ "Categoria: Zuccari, Carlo-Biblioteca de música IMSLP / Petrucci: Partitures gratuïtes de domini públic". Imslp.org. 14-09-2010. Recuperat el 03-12 2015.
# Elisabet Albertina de Saxònia-Hildburghausen

Elisabet Albertina de Saxònia-Hidburghausen (en alemany Elisabeth Albertine von Sachsen-Hildburghausen) va néixer a Hildburghausen el 3 d'agost de 1713 i va morir a Neustrelitz el 29 de juny de 1761. Era filla del duc Ernest Frederic I (1681-1724) i de la comtessa Sofia Albertina d'Erbach-Erbach (1683-1742).

## Matrimoni i fills

El 5 de febrer de 1735 es va casar a Eisfeld amb el duc Carles Lluís de Mecklenburg-Strelitz (1708-1752), príncep de Mirow, fill del duc Adolf Frederic II (1658-1708) i de Cristiana Emília de Schwarzburg-Sondershausen (1681-1751). El matrimoni va tenir deu fills, sis dels quals arribaren a l'edat adulta:
* Cristiana (1735-1794).
* Carolina (22 de desembre de 1736).
* Adolf Frederic IV (1738-1794).
* Elisabet Cristina (1739-1741).
* Sofia Lluïsa (1740-1742).
* Carles II (1741-1816), que es va casar amb Frederica de Hessen-Darmstadt (1752-1785),i pare de Lluïsa de Mecklenburg-Strelitz.
* Ernest Gottlob Albert (1742-1814).
* Carlota (1744-1818), que va convertir-se en reina consort del Regne Unit en casar-se amb el rei Jordi III.
* Gotthelf (1745.
* Jordi August (1748-1785).

## Bibliografia

* Archiv für Landeskunde in den Grossherzogthümern Mecklenburg, Band 15, Schwerin, 1865, S. 481 ff. (Digitalisat)
* Heinrich Ferdinand Schoeppl: Die Herzöge von Sachsen-Altenburg (ehem. Sachsen-Hildburghausen) Bozen 1917, Neudruck Altenburg 1992
* Paschen Heinrich Hane: Übersicht der Mecklenburgischen Geschichte, 1804, S. 643 ff. (Digitalisat)
* Helmuth Borth: Schlösser, die am Wege liegen: Unterwegs zu 101 Guts- und Herrenhäusern in Mecklenburg-Strelitz, Steffen, Friedland; Auflage: veränd. Aufl. (8. April 2004)

## Enllaços externs

* http://www.guide2womenleaders.com/womeninpower/Womeninpower1740.htm
* 7 Einträge zu mecklenburg-strelitz VORMUNDSCHAFTSSTREITIGKEITEN im Register Arxivat 2020-10-23 a Wayback Machine.
# Unions civils a l'Uruguai

Les unions civils a l'Uruguai han estat legals per a parelles del mateix sexe des de l'1 de gener de 2008. Amb la formació d'aquesta legislació, l'Uruguai es va convertir en el primer país d'Amèrica Llatina que ha aprovat, a nivell nacional, el reconeixement oficial d'unions entre persones del mateix sexe, tot i que sense dret a l'adopció de menors, ni d'altres garanties que comparteixen els matrimonis heterosexuals.
Per entrar en una unió civil, una parella ha de compartir una residència per no menys de cinc anys. Segons la llei, les parelles en una unió civil uruguaiana tenen la majoria dels drets i beneficis que els d'un matrimoni heterosexual. Aquests inclouen drets d'herència, impostos, poder notarial i beneficis de salut i d'assegurança, però no d'adopció de menors.
La senadora Margarita Percovich va escriure la llei el 2007 i va ser aprovada per les dues cambres de l'Assemblea General de l'Uruguai el mateix any. El president uruguaià, Tabaré Vázquez, la va promulgar el 27 de desembre del 2007 i la llei va entrar en vigència l'1 de gener.

## Matrimoni homosexual

El 25 de maig de 2009 la senadora Percovich va anunciar que si el Front Ampli guanyés les eleccions presidencials d'aquell any, introduiria un projecte de llei amb l'objectiu de permetre unions matrimonials sense distinció de sexe. L'octubre del mateix any el Front Ampli va guanyar les eleccions amb majoria absoluta a les dues cambres, i José Mujica, el candidat del Front Ampli, va ser elegit president en obtenir més vots a la segona volta.
El juliol de 2010, legisladors de l'oficialista Front Ampli van anunciar que promouran un projecte de llei per habilitar el matrimoni homosexual.

## Vegeu també

* Matrimoni homosexual a l'Uruguai

## Referències

* ↑ Terra (castellà)
* ↑ «Ahora Uruguay va por el matrimonio gay». Arxivat de l'original el 2011-10-13. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ Oficialismo uruguayo promoverá ley para habilitar el matrimonio gay (castellà)
* ↑ Socialistas quieren debate sobre matrimonio gay Arxivat 2012-03-22 a Wayback Machine. (castellà)
# Hipata

Hipata (grec antic ἡ Ὑπάτη o τὰ Ὕπατα, llatí Hypata, grec modern Υπάτη) fou una antiga ciutat capital dels enians de Tessàlia en la Grècia antiga, a la vall de l'Esperqueu, al peu del Mont Oeta. En temps de les guerres de Roma a Grècia era una ciutat de la Lliga Etòlia. Les dones de la ciutat, com d'altres llocs de Tessàlia, eren famoses per la seva habilitat en màgia.
La ciutat és esmentada per Hièrocles al segle vi al lloc de la moderna Neópatra on es van descobrir inscripcions amb el nom Hypata. A l'edat mitjana va canviar el nom a Neae Patrae. A l'església metropolitana destaca una columna de marbre blanc i a fora les muralles una inscripció hel·lènica.
Va ser la capital del Ducat de Neopàtria durant la dominació catalana, del 1319 al 1390.

## El poble d'Ypati modern

En l'actualitat el nom del poble és Ypati amb 4541 habitants (2011), fusionat amb la ciutat de Làmia a Grècia. Durant l'ocupació turca de Grècia tenia el nom de Patracık. Tres batalles hi van tenir lloc durant la Guerra d'independència de Grècia (1821-1830): el 18 d'abril del 1821, el maig del 1821 i el 2 d'abril del 1822. El 1830 va integrar la nova Grècia independent i va recobrar el seu nom antic el 10 de gener del 1834.
Durant la Segona Guerra Mundial, va ser ocupat per les Potències de l'Eix. Quinze habitants van ser afusellats el 1942 després de la destrucció del pont estratègic sobre el Gorgopotamos, com a represàlia d'aquest acte de sabotatge. El 14 de juny, els alemanys van encerclar el poble, mataren 28 persones i incendiaren 375 dels 400 edificis.

## Referències

* ↑ Smith, William. «Hy'pata». A: Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
* ↑ Ayensa, Eusebi.. Els catalans a Grècia : castells i torres a la terra dels Déus. ISBN 9788415711636.
* ↑ «Ypàti» (en grec, anglès). Hellenic Statistical Authority.
* ↑ «el:Τουρκοκρατία - Επανάσταση» (en grec). Ajuntament d'Ypati. [Consulta: 21 maig 2010].
* ↑ Touzeau, Olivier. «Former municipality of Gorgopotamos» (en anglès), 20-08-2013. [Consulta: 7 desembre 2015].
# Alcibíades II

* Part de la sèrie: Els diàlegs de Plató
* Primers diàlegs:
* Apologia – Càrmides – Critó
* Eutífron – Alcibíades I
* Hípias major – Hípias menor
* Ió – Laques – Lisis
* Transitoris i diàlegs mitjans:
* Cràtil – Eutidem – Gòrgias
* Menexen – Menó – Fedó
* Protàgoras – El convit
* Diàlegs mitjans posteriors:
* La República – Fedre
* Parmènides – Teetet
* Últims diàlegs:
* Timeu – Crítias
* El Sofista – El Polític
* Fileb – Lleis
* Obres d'autenticitat dubtosa:
* Axíoc - Alcíone
* Clitofont – Epínomis - Eríxias
* Demòdoc – Cartes – Hiparc
* Minos – Rivals d'amor – Sísif
* Alcibíades II – Tèages
* Aquesta caixa:
El segon Alcibíades o Alcibíades II és un diàleg atribuït a Plató, amb Alcibíades (general atenenc) conversant amb Sòcrates, però hi ha controvèrsia entre els estudiosos sobre l'autenticitat del text. Si el diàleg no és autèntic, és probable que sigui escrit un segle o dos més tard que altres obres de Plató.

## Enllaços externs

* Alcibíades Segon, traduït per Benjamin Jowett
# Roc d'Olzinelles i Miquel

Fra Roc d'Olzinelles i Miquel (Igualada, 1784 — Oceja, Alta Cerdanya, 1835) va ser un monjo benedictí, erudit, historiador i darrer arxiver del monestir de Ripoll. Va ser estudiós de la teologia, dret canònic i ciències naturals.
Estudià al monestir de Sant Pau del Camp, a Barcelona, on va ser professor entre 1800 i 1803. Tornà a Ripoll i fou nomenat paborde d'Aja i arxiver del monestir.
Va publicar un treball polèmic, en castellà, contra el projecte de constitució religiosa de Juan Antonio Llorente (1822) i el Cristiano pacífico (1835), amb el pseudònim de Sebastián Driala. Va treballar molt en l'ordenació de l'arxiu del monestir de Ripoll, i fou conegut pels seus apunts històrics manuscrits, guardats en part a l'arxiu de la mesa episcopal de Vic i a l'Arxiu de la Corona d'Aragó. Molts papers d'Olzinelles es varen salvar l'any 1835 de la crema anticlerical del monestir de Ripoll, i van ser regalats l'any 1889 al bisbe Morgades que els diposità a l'Arxiu Episcopal de Vic.
Roc d'Olzinelles va mantenir correspondència sobre temes d'història amb Pròsper de Bofarull, amb Jaume Ripoll, canonge de Vic, i amb l'historiador Jaume Villanueva. Després de la destrucció de 1835 del monestir de Ripoll va fugir a Oceja, on va morir aquell mateix any.
Actualment hi ha carrers a Igualada i a Ripoll anomenats en honor seu.

## Referències

* ↑ Diplomatari i escrits literaris de l'abat i bisbe Oliba, per Eduard Junyent i Subirà.
* ↑ «Biografies Anoienques». Arxivat de l'original el 2016-02-04. [Consulta: 21 setembre 2010].
* ↑ raco.cat, DOS CONCILIS DE LA PROV~NCIAN ARBONENSE, DELS SEGLES X I XI, FINS ARA IGNORATS, pàgina 374. Ramon Ordeig i Mata

## Bibliografia

* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 452-455 [Consulta: 10 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Roc d'Olzinelles i Miquel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# El que hem menjat

El que hem menjat és un llibre de cuina catalana de Josep Pla amb especial èmfasi en la cuina tradicional empordanesa i els costums culinaris dels empordanesos. Està escrit en forma d'articles temàtics publicats el 1972 com a vint-i-dosè volum de la seva Obra Completa. El 1973 obtingué el Premi de la Crítica Serra d'Or (prosa de no ficció). L'obra ha estat traduïda al neerlandès: Wat we aten, tr. H. Overkleeft. Leiden: MKW Uitgevers, 2013.

## Referències

* ↑ Bonada 1991: p. 199
* ↑ «Traduccions de llibres de Josep Pla. 2013». Fundació Josep Pla. Arxivat de l'original el 2013-03-07. [Consulta: 8 febrer 2013].

## Bibliografia

* Bonada, Lluís. L'obra de Josep Pla. Barcelona: Teide, 1991 (El Blau Marí). ISBN 84-307-8434-9.

## Enllaços externs

* El que hem menjat al web de la Fundació Josep Pla Arxivat 2013-01-30 a Wayback Machine.
# Plotníkovo (Novossibirsk)

* Per a altres significats, vegeu «Plotníkovo».
Plotníkovo (en rus: Плотниково) és un poble de l'óblast de Novossibirsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 1.725 habitants, pertany al districte de Novossibirsk.

## Referències

* ↑ «детский сад "Лукоморье"».
# PFK Lokomotiv Sofia

El PFK Lokomotiv Sofia és un club de futbol búlgar de la ciutat de Sofia.

## Història

El club va ser fundat el 28 d'octubre de 1929 amb el nom de ZHSK (ЖСК). Fou fundat per treballadors del ferrocarril. Va restar unit amb l'Slavia Sofia durant un breu període, entre 1969 i 1971. El club ha rebut les següents denominacions:
* 1929: ZHSK Sofia
* 1931: Energia Sofia
* 1940: SK Lokomotiv Sofia
* 1949: DSO Torpedo Sofia
* 1951: FD Lokomotiv Sofia
* 1969: fusió amb FD Slavia Sofia en ZSK Slavia Sofia
* 1971: revocació de la fusió, DFS Lokomotiv Sofia
* 1986: FK Lokomotiv Sofia

## Palmarès

* Lliga búlgara de futbol (4): 1940, 1945, 1964, 1978
* Copa búlgara de futbol (4): 1948, 1953, 1982 (KSA), 1995
* Copa Balcànica de clubs (1): 1973
* Campió d'Europa dels treballadors de ferrocarril (2): 1961, 1963

## Jugadors destacats

| Atanas Mihaylov Angel Kolev Boycho Velichkov Nikola Kotkov Georgi Bonev Iordan Stoykov Vencislav Arsov Simo Kostov Lazar Hristov Boko Dimitrov Ivan Kotsev Kiril Metkov | Spiro Debarski Ivan Dimitrov Todor Velev Trayko Sokolov Georgi Berkov Ivan Deiànov Apostol Chachevski Petar Argirov Tsvetan Genkov Doncho Donev Stefan Giglio |

## Enllaços externs

* PFK Lokomotiv Sofia - Lloc web oficial
# Eruvin

Eruvin (en hebreu: ערובין) és el segon tractat de l'ordre Moed de la Mixnà, el tractat parla dels diversos tipus d'eruv. Eruvin té deu capítols. La versió del Talmud de Babilònia té 104 pàgines i la versió del Talmud de Jerusalem té 65 pàgines.

## Tipus d'Eruv
### Eruv chatzerot

Un eruv chazterot (en hebreu: עירוב חצרות) és un recinte ritual que permet als residents o visitants jueus portar certs objectes fora de les seves pròpies llars durant el Shabat i el Yom Kipur (el Dia del Perdó). Un eruv aconsegueix això mitjançant la integració d'una sèrie de propietats privades i públiques en un domini privat més gran, reduint així la restricció sobre el transport d'objectes fora de la llar durant el Shabat i els dies festius. L'eruv permet als jueus religiosos, entre altres coses, portar les claus de les seves cases, mocadors, medicines, bastons i cotxets de nadons. La presència o l'absència d'un eruv afecta a la vida de les persones amb mobilitat limitada i als responsables de la cura dels nadons i els infants.

### Eruv techumin

Un eruv techumin (en hebreu: עירוב תחומין) permet a un jueu ortodox viatjar durant el Shabat i els dies festius. El jueu prepara el menjar abans del Shabat, o abans de qualsevol dia festiu quan planeja viatjar més lluny del que normalment es permet en aquests dies. El judaisme ortodox prohibeix el transport motoritzat en Shabat, encara que la presència d'un eruv permet algunes formes de transport no motoritzat, així com l'ús de cotxets de nen i cadires de rodes.

### Eruv tavshilin

Un eruv tavshilin (en hebreu: עירוב תבשילין) es fa a la casa el vespre abans d'un dia festiu que té lloc abans del Shabat. Es fa prenent un article cuinat i un article fornejat, i posant-los junts. És comú fer servir un tros d'ou, peix o carn cuits com el producte cuit, i un tros de pa o de matzà com el producte fornejat. Fer-ho és necessari, perquè tot i que es permet cuinar i transferir foc durant els dies festius (a diferència del Shabat i el Yom Kippur, quan aquestes activitats estan prohibides), aquestes activitats es permeten tan sols durant els dies festius, i no a l'endemà. Aquest tipus d'eruv requereix començar els preparatius pel Shabat, abans que comenci el dia festiu. Els aliments del eruv es mengen normalment durant el dia de Shabat, que té lloc després del dia festiu.

## Referències

* ↑ learn.conservativeyeshiva.org/
Moed (סדר מועד)
Shabbat
Eruvin
Pesahim
Shekalim
Yoma
Sucà
Beitzà
Roix ha-Xanà
Taanit
Meguilà
Moed Katan
Haguigà :
# Ordà (Rússia)

Ordà (en rus: Орда) és un poble del krai de Perm, a Rússia, que el 2013 tenia 5.456 habitants. Es troba al marge del riu Kungur.

## Referències

* ↑ «ВПН-2010. Численность и размещение населения Пермского края» (en rus). Arxivat de l'original el 2013-07-10. [Consulta: 26 agost 2023].
# Henry Clay Frick

Henry Clay Frick (West Overton, 19 de desembre de 1849 - Ciutat de Nova York, 2 de desembre de 1919) va ser un empresari estatunidenc d'èxit i mecenes, conegut pels crítics com "l'home més odiat d'Amèrica". El web Portfolio.com va anomenar Frick "un dels pitjors executius en cap dels Estats Units de tots els temps".

## Referències

* ↑ Johnson, Ken «Frick Collection». The New York Times [Consulta: 25 juliol 2009].
* ↑ "Portfolio's Worst American CEOs of All Time." CNBC.com April 30, 2009.
# Roc de Caminal

El Roc de Caminal és una roca i una cinglera del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà, en territori de l'antic poble de Perauba.
Es troba a l'esquerra de la llau de Perauba, al vessant oriental del Montpedrós, al nord del Roc de Sant Cristòfol.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya