OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cursa de camells

Les curses de camells són un esport a on els competidors fan una cursa que han de completar muntats sobre camells. Les curses de camells són un esport popular a: Aràbia Saudita, Bahrein, Qatar, Emirats Àrabs Units, Austràlia i Mongòlia. Les curses professionals, igual que les curses de cavalls, són esdeveniments a es fan apostes, i han esdevingut una atracció pels turistes.
Els camells poden córrer a velocitats de fins a 65 quilòmetres per hora en curses curtes, i poden mantenir una velocitat d'uns 40 quilòmetres per hora en curses llargues. Anteriorment els camells eren muntats per infants, però la preocupació sobre els drets humans dels menors, va donar lloc a que alguns països com els Emirats Units i Qatar van prohibir la participació dels nens en les curses. La controvèrsia sobre la reducció a condicions d'esclavitud dels infants, va motivar l'ús de camells conduïts per robots que fan de genet.
En la nació d'Austràlia s'organitza de manera regular una gran cursa de camells en la població d'Alice Springs. La cursa té lloc tots els anys, i juntament amb la cursa s'organitza una fira i un mercat a l'aire lliure.

## Referències

* ↑ www.news.bbc.co.uk/
* ↑ www.english.aljazeera.net/
# Paràsit austral

El paràsit austral (Stercorarius maccormicki) és una espècie d'ocell de la família dels estercoràrids (Stercorariidae) que habita les costes del continent antàrtic i les illes properes a la Península antàrtica.

## Referències

* ↑ Carles Pedrós-Alió. Els ocells de la fi del món. Institut de Ciències del Mar. L'atzavara, Pàg 62 Rev. 29/03/2012
# Seleuc

Seleuc (Seleucus, Σέλευκος) és el nom dels següents personatges:
* Seleuc I Nicàtor, sàtrapa i després primer selèucida.
* Seleuc II Cal·línic, rei 246-225 aC
* Seleuc III Ceraune (o Soter), rei (225 aC-223 aC
* Seleuc IV Filopàtor, rei 187 aC-175 aC
* Seleuc V Filomètor, rei 126 aC-125 aC
* Seleuc VI Epífanes Nicàtor, rei 96 aC-95 aC)
* Seleuc VII Cibiosactes o Filomètor, rei vers 83 aC-vers 70 aC
* Seleuc del Bòsfor, rei del Bòsfor
* Seleuc (príncep), fill d'Antíoc VII Sidetes
* Seleuc (poeta), poeta grec
* Seleuc d'Emesa, historiador grec sirià.
* Seleuc d'Alexandria, gramàtic grec.
* Seleuc de Selèucida, astrònom grec.
# Julen Guimón Ugartetxea

Julen Guimón Ugartetxea (Bilbao, 31 d'octubre de 1931 - 2001 va ser un polític i magistrat de centredreta i autonomista del País Basc.

## Biografia

Es llicencià en dret a la Universitat de Deusto i continuà la seva formació a la Universitat Yale. En tornar treballà com a advocat i com a professor de dret polític a la Universitat de Deusto. Lluitador antifranquista, va formar part de l'anomenat contuberni de Múnic.
Va ser un dels artífexs del partit Democràcia Cristiana Basca (Euskal Kristau Demokrazia, EKD) partit polític basc democristià de l'època de la Transició espanyola. No era un partit nacionalista, però recolzava la concessió d'autonomia al País Basc, era l'únic partit de centredreta no nacionalista que ho feia al començament de la Transició.
Després de l'experiència fallida d'aquest partit democristià genuïnament basc a les eleccions generals espanyoles de 1977, en la que només va obtenir el 2,58% dels vots i cap representació, s'integra en la Unió de Centre Democràtic, partit del que en fou secretari per Biscaia i del que en formarà part fins a la seva desaparició.
A les eleccions generals espanyoles de 1979 fou elegit diputat per Biscaia i fou vocal de la Comissió Constitucional i de la Comissió d'Afers Exteriors del Congrés dels Diputats. El mateix 1979 fou nomenat conseller d'economia del Consell General Basc. També fou elegit apoderat de la Juntes Generals de Biscaia a les eleccions a les Juntes Generals del País Basc de 1979.
La major part dels democristians d'UCD, amb Julen Guimón i Óscar Alzaga al capdavant, fundaren el Partit Demòcrata Popular, partit genuïnament demòcrata cristià, del que Guimón seria número dos i secretari general.
Líder de Coalició Popular al País Basc, fou escollit novament apoderat de la Juntes Generals de Biscaia a les eleccions a les Juntes Generals del País Basc de 1983 per la circumscripció d'Encartaciones, i candidat a lehendakari per aquesta formació a les eleccions al Parlament Basc de 1986; dins del Parlament Basc fou vocal de la Comissió d'Economia, Hisenda i Pressupostos i de la de Drets Humans. Després fou un dels eurodiputats provisionals enviats per les Corts Espanyoles al Parlament Europeu abans de les eleccions de 1987.
El 12 de gener de 1988 va signar com a representant d'AP el Pacte d'Ajuria Enea impulsat pel lehendakari José Antonio Ardanza Garro. Després que la direcció nacional del PP encarregués Jaime Mayor Oreja la reestructuració del partit a Euskadi, el 8 d'agost de 1989 va dimitir com a secretari general del PP al País Basc. En 1990 es va retirar de la vida política per ocupar el lloc de magistrat en l'Audiència Provincial d'Àlaba.

## Referències

* ↑ «Resultats de les eleccions de 1979». Arxivat de l'original el 2009-05-19. [Consulta: 7 juliol 2013].
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ Julen Guimón a l'Enciclopèdia Basca Auñamendi
* ↑ «Fitxa del Parlament Basc». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 juliol 2013].
* ↑ El discreto encanto de ser 'eurodiputado' El País, 9 de juny de 1985
* ↑ Julen Guimón, ex dirigente del Partido Popular del País Vasco necrològica a El País, 11 de desembre de 2001
# Pandolf Malatesta de San Mauro

Pandolf Malatesta de San Mauro fou fill de Joan Malatesta de Chiazzo, i fou consenyor de San Mauro, Monleone, Calbana, Calbanella, Ginestreto, Secchiano i Castiglione. Mort després en 1398.

## Referències

* ↑ «SCHEDA BIBLIOGRAFICA» (en italià). Senato della Repúbblica. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 13 setembre 2015].
# Can Gurri (Alella)

Can Gurri és una obra d'Alella (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta quadrangular que consta de plantes a diferents alçades pel desnivell del sòl i amb la coberta de teula àrab a dues aigües i el carener paral·lel a la façana principal.
Té un portal adovellat. L'entrada al recinte es produeix pel carrer Gurri a través d'un barri amb porta de ferro a l'any 1886 a la part superior.
Un mur envolta el recinte que a la part nord disposa d'una extensa zona enjardinada.
La masia es dreça segurament en terres del que havia estat el mas Janer, documentat fes del segle xiii. Conserva un característic i imponent celler semisoterrat a la banda nord. La qualitat constructiva de les voltes de rajola gairebé planes li atorga un marcat caràcter i el converteix en un dels més emblemàtics del municipi. La finca s'estenia pràcticament entre can Calderó i cal Marquès. De les seves parcel·lacions en sorgia el que a partir dels anys 20 del segle XX es coneixia com a barri del Rost, fins aleshores anomenat barri d'en Gurri.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Gurri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# A ca l'antiquari

A ca l'antiquari és un sainet en un acte original de Santiago Rusiñol, estrenat per primera vegada al teatre Novedades de Barcelona, el dia 15 de març de 1917, sota la direcció d'August Barbosa.
Repartiment de l'estrena
Senyora Dionisia: Antònia Baró
Clareta: Maria Vila
Senyor Sebastià: August Barbosa
Isidret: Ramon Tort
Senyor Pedrol: Bartomeu Pujol
Senyor Rifà: Vicens Cervera
Senyor Muntaner: Andreu Guixer
Senyor Palau: Joan Rovira
Senyor Baró: Gastó A. Màntua

## Referències

* ↑ Barcelona : Antoni López, Llibreter, Llibr. Espanyola, [1917 o post.]. Col·lecció Almirall de Teatre Català (Biblioteca de Catalunya)
* ↑ El Teatre Català, Núm. 264, 24 de març de 1917, p. 193.
# A ciegas

A ciegas és una pel·lícula romàntica de thriller espanyola del 1997 dirigida i escrita per Daniel Calparsoro. El director de la pel·lícula, Daniel Calparsoro, va ser nominat al premi Lleó d'Or a la 54a Mostra Internacional de Cinema de Venècia, però va perdre davant HANA-BI de Takeshi Kitano.

## Argument

La Marrubi (Najwa Nimri) treballa en una tintoreria i ha de suportar els avenços no desitjats del seu cap Clemente (Ramón Barea). Tanmateix, Marrubi també és membre d'ETA amb el seu amant, Mikel (Alfredo Villa). Apunten a un home de negocis ric per un atracament amb la intenció de matar-lo en el procés. Quan la Marrubi dispara deliberadament al seu col·lega en lloc de la víctima prevista, tant ella com en Mikel han de fugir. A la casa de camp d'en Mikel, les coses es compliquen per un altre del seu grup que insisteix que la Marrubi sigui assassinada per la seva traïció. Aconsegueix escapar amb el seu fill però es deixa a dependre de Clemente que la porta a la seva mansió que comparteix amb la seva dona submisa Paquita (Mariví Bilbao). Ha de sobreviure als continus avenços de Clemente mentre segueix sent buscada per les autoritats.

## Repartiment

* Najwa Nimri... Marrubi
* Ramón Barea... Clemente
* Alfredo Villa... Mikel
* Elena Irureta... Aitzpea
* Mariví Bilbao... Paquita

## Referències

* ↑ 'A ciegas', en 'Historia de nuestro cine', Diez Minutos, 6 de setembre de 2019
* ↑ «VENICE FILM FESTIVAL – 1997». [Consulta: 6 octubre 2013].
* ↑ Daniel Calparsoro retrata en 'A ciegas' la confusión de una terrorista arrepentida, El País, 25 d'agost de 1997

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Mirónov

Mirónov - Миронов (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 19 habitants. Pertany al districte (raion) de Valuiki.

## Referències

* ↑ «Kasenovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-26. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Инвестиционный паспорт муниципального района «Город Валуйки и Валуйский район» Белгородской области». Официальный сайт Администрации Валуйского района Белгородской области.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 26 març 2022].
# Mis

Mis (en llatí Mys, en grec antic Μῦς) fou un artista grec que va viure possiblement al segle v aC.
Va gravar la batalla entre centaures i làpites i altres figures a l'escut de la colossal estàtua d'Atena Prómakhos feta per Fídies que era a l'acròpoli d'Atenes. Segons Pausànies aquests gravats van ser fets a partir de dissenys de Parrasi, que va florir uns 50 anys després de Fídies, però potser s'equivoca i Mis podria ser contemporani de Fídies cap a l'any 444 aC. Plini el Vell, Properci, Marc Valeri Marcial i Estaci diuen que era un dels gravadors més distingits.

## Referències

* ↑ Mys a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1132-1133
Viccionari
# Mesquita Ibrahim-al-Ibrahim

La mesquita d'Ibrahim-al-Ibrahim, també coneguda com la mesquita del rei Fahd bin Abdulaziz al-Saud o la mesquita del custodi de les dues mesquites sagrades, és una mesquita situada a la Punta d'Europa, al territori britànic d'ultramar de Gibraltar, al sud d'Espanya. La mesquita mira al sud cap a l'estret de Gibraltar i el Marroc, a diversos quilòmetres de distància.

## Construcció

L'edifici va ser un regal del rei Fahd de l'Aràbia Saudita i va trigar dos anys a construir-se, amb un cost d'uns 5 milions de lliures esterlines. Va ser inaugurada oficialment el 8 d'agost de 1997.
És la mesquita més meridional d'Europa continental, i és una de les mesquites més grans d'un país no musulmà.

## Descripció

La mesquita d'Ibrahim-al-Ibrahim és un dels llocs més visitats de Gibraltar. El seu primer pis consta de sis aules, una sala de conferències, una biblioteca, una cuina, un bany, l'habitatge del conserge, la morgue, les oficines per a l'administració i la casa de l'imam. La sala de pregària principal es troba al segon pis de l'edifici. Al sostre hi ha nou canelobres de llautó massís, a l'entrada de la zona de pregària. Un dels canelobres està penjat de l'enorme cúpula, que es troba a una gran alçada. Les parets són de marbre importat i s'estenen per tota la mesquita. Al nivell inferior es troba una sala d'oració de dones, juntament amb una llar d'infants, que dona a la sala d'oració principal. La mesquita d'Ibrahim-al-Ibrahim és utilitzada diàriament pels musulmans que viuen a Gibraltar i està oberta al públic durant el dia.

## Referències

* ↑ DiscoverGibraltar.com – Ibrahim-al-Ibrahim Mosque Arxivat 2012-06-26 a Wayback Machine.
* ↑ McGuire, Kelly J. «The Essential Gibraltar». Lifted Magazine. Arxivat de l'original el 13 July 2011. [Consulta: 22 novembre 2010].
* ↑ «Ibrahim-al-Ibrahim Mosque, Gibraltar» (en anglès). www.inyourpocket.com. [Consulta: 9 desembre 2019].
* ↑ «Ibrahim-Al-Ibrahim Mosque» (en anglès). www.lonelyplanet.com. [Consulta: 9 desembre 2019].
* 1 2 3 «Ibrahim-al-Ibrahim Mosque». gibraltar.com. [Consulta: 9 desembre 2019].
* ↑ «Visit Gibraltar» (en anglès). Visit Gibraltar. [Consulta: 9 desembre 2019].
# Al rojo vivo (La Sexta)

Al rojo vivo és un programa de la cadena d'àmbit estatal La Sexta d'anàlisi i debat de l'actualitat política tant a nivell estatal com internacional. És presentat i dirigit per Antonio García Ferreras i pels serveis informatius de la cadena. La seva primera emissió fou el 10 de gener del 2011, emitint-se en el canal germà La Sexta 2 de dilluns a divendres a les 23:00 h, assolint una quota de pantalla del 7.6% fins al 8 de juliol d'aquest mateix any. Després, la segona temporada en va començar el 5 de setembre, va passar a emetre a La Sexta, la qual va canviar el seu horari des de les 11:00 h fins a les 14:15 h.

## Presentadors i Tertulians

El presentador principal n'és Antonio García Ferreras. Tanmateix des del 2013 el substitueix i copresenta la presentadora Cristina Pardo. Alguns dels tertulians més habituals són Eduardo Inda, Francisco Marhuenda, Javier Aroca o Xavier Sardà, entre d'altres.

## Reconeixements

* Any 2012
* FesTVal de Televisió i Ràdio de Vitòria 2012: Millor Programa d'actualitat.
* Any 2013
* XXII Premis Turia 2013: millor contribució mitjans de comunicació: Al rojo vivo i Antonio García Ferreras, laSexta.
* Any 2015
* FesTVal de Televisió i Ràdio de Vitòria 2015: Al rojo vivo: Objectiu Eleccions.

## Referències

* ↑ «laSexta2 estrena el próximo lunes 'Al rojo vivo' con Antonio García Ferreras» (en castellà). FormulaTV.
* ↑ «laSexta programa en la mañana del sábado 'Al rojo vivo: Especial Sucesión'» (en castellà). FormulaTV.
* ↑ «'Al rojo vivo' cierra su primera temporada en laSexta2» (en castellà). FormulaTV.
* ↑ «'Al rojo vivo' llega a laSexta y 'laSexta Noticias 2' amplía su horario» (en castellà). FormulaTV.
* ↑ Digital, El Semanal «La Sexta desvela los primeros nombres de analistas de Al rojo vivo» (en castellà). Elsemanaldigital.com.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Entente FC de Dosso

L'Entente FC de Dosso és un club de futbol nigerí amb la seu a Dosso. Juga a l'Estadi de Dosso.

## Referències

* ↑ «Football : Vingt clubs pour la super ligue» (en francès). Niger Focus, 23 gener 2020. [Consulta: 25 març 2021].
# Acadèmia Bibliogràfica Mariana

L'Acadèmia Bibliogràfica Mariana és una entitat fundada a Lleida l'any 1862 de la mà de mossèn Josep Maria Escolà, Josep Mensa i Lluís Roca i Florejachs. Es tracta de la primera institució cultural creada a la ciutat en iniciar-se la Renaixença, però a diferència de les acadèmies habituals, aquesta tenia per objectiu principal la promoció de la devoció a la Verge Maria. S'encarregà de convocar un certamen d'història local que se celebrava cada mes de maig. Entre els guanyadors hi va haver Lluís Roca Florejachs per un treball sobre la Paeria, publicat el 1881. També el cronista de la ciutat Josep Pleyan de Porta fou guardonat per una monografia de la ciutat sota domini àrab. Aquest esdeveniment fou l'antecedent dels Jocs Florals moderns que es van iniciar el 1895. A més, l'entitat funcionà també com una activa editorial lleidatana, sobretot de temes religiosos (i principalment marians). La seva activitat va decaure als anys cinquanta.

## Bibliografia

* GEC, Vol. 1 (A - ABI), p. 97

## Referències

* ↑ Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; p. 4
# Missioneres dels Sagrats Cors de Jesús i Maria

La Congregació de Germanes Missioneres dels Sagrats Cors de Jesús i de Maria és una congregació religiosa de germanes dedicada a l'ensenyament, fundada a Campos (Mallorca) en 1891 per Sebastiana Lladó. Les germanes posposen al seu nom les sigles HH.MM.SS.CC.
No s'ha de confondre amb les Missioneres dels Sagrats Cors, fundades en 1886 a Roma per Rosa Rosato, ni amb la congregació, també mallorquina, dels Missioners dels Sagrats Cors, amb la que no té cap vinculació.

## Història

La Congregació de les Germanes Missioneres dels Sagrats Cors va tenir els seus orígens al poble mallorquí de Campos l'any 1891, quan fou fundada per Sebastiana Lladó i Sala (des de llavors Sor Maria Rafaela, coneguda com sa Mestra Cases Noves). Aquesta, que s'havia estat dedicant mestra al seu poble, Campos, començà també a fer catequesi, especialment entre les nenes. En 1882, obrí a casa seva una casa d'espiritualitat. ,Va voler fundar una congregació que consolidés aquesta tasca. Fomentava un ensenyament que, fonamentat en el tracte senzill i humà, recollís totes les dimensions de la persona, en particular els seus valors cristians.
L'any 1891, aconsegueix que el bisbe de Mallorca Jacint Cervera aprovi el 29 de gener la conversió de casa seva en un institut religiós sota la seva direcció. El 17 de març del mateix any aconseguí la llicència per formar una congregació religiosa juntament a les seves companyes: l'anomenarà Congregació de Germanes dels Sagrats Cors. La seva tasca se centrà el l'educació de les dones des de la infantesa fins a l'edat adulta. La fundadora en fou la superiora fins que el 1895 es retirà per la seva edat i fou substituïda per Joana Aina Mateu Cloquel, sor Josepa.
De mica en mica, la congregació s'estengué per diverses viles de Mallorca. Les germanes obriren cases a Catalunya (Barcelona, Centelles i Torelló) i, des de 1956, quan s'establiren a Puerto Rico, començaren a obrir algunes comunitats d'apostolat en estats hispanoamericans i a Ruanda.

## Activitat i difusió

Les Missioners dels Sagrats Cors fan apostolat del missatge de Crist mitjançant la catequesi i l'ensenyament de joves. A més, fan exercicis espirituals i apostolat missioner, on també es dediquen a l'assistència a necessitats. Mantenen una especial devoció als Sagrats Cors, prenent Jesús i Maria com a model de vida.
Són presents a Espanya, sobretot a Catalunya i Balears: Barcelona, on hi ha la casa general, Valldoreix, Centelles, Sant Pere de Torelló, Palma, Campos, Maó, Pollença, Llucmajor, etc., i Monesterio (Badajoz) i Navarra, i també a Puerto Rico, República Dominicana, Mèxic i Ruanda.

## Bibliografia i enllaços

* Lloc web de la congregació.
# Església de Sant Miquel de Pera

L'Església de Sant Miquel de Pera és un edifici del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'antiga església parroquial del poble de Pera és una construcció romànica del segle xii, modificada en gran part en època més avançada. La volta de la seva nau és apuntada i l'absis, a llevant, es va suprimir al segle xvii o XVIII i en el seu lloc es bastí la sagristia. A migjorn hi ha un fris amb mènsules, cornisa i una construcció annexa, així com una renglera de nínxols adossats als murs i la porta d'entrada, sota porxo, amb l'arcada ornada amb diverses boles. A ponent hi ha el campanar d'espadanya de doble obertura, convertit posteriorment en torre.

## Història

L'església de Sant Miquel de Pera ve esmentada en un document de l'any 1228, on consta que Alemanda de Sales prestà homenatge a favor de Guillem, bisbe de Girona, pels feus que tenia en la parròquia per compte de l'església gironina. Se la cita en el testimoniatge com a "Sancti Michaelis de Piru", denominació que es manté durant el segle xiv, segons consta en documents dels anys 1348 i 1362. Ve anotada com a "Sancti Michaelis de Pera" en les sinodals de la diòcesi gironina de l'any 1691.

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Miquel de Pera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2015].

### Bibliografia

* Vigué, Joan, dir., Catalunya romànica. La Garrotxa, 1990
# Agent gelificant

Els agents gelificants, són espessidors, el terme espessidor s'aplica a les substàncies que incrementen la viscositat d'una solució o mescla sòlid/líquid sense modificar substancialment les seves altres propietats, encara que més sovint s'aplica a aliments amb la propietat diana del gust, aquest terme també és aplicable a les pintures, tintes, explosius, etc. Els espessidors gelificants també poden millorar la suspensió química d'altres ingredients o emulsions les quals incrementen l'estabilitat del producte. Els agents gelificants sovint estan reglamentats com additius alimentaris i com cosmètics i ingredients de productes de la higiene personal. Els agents gelificants formen un gel que es dissol en la fase líquida com una mescla col·loide que forma una estructura interna feblement cohesiva.
La reglamentació europea precisa que el terme gelificant està reservat als espessidors d'origen vegetal.
Certs products gelificants que contenen carragenans, alginats o pectines són presents per exemple en els formatges blancs o en les fruites. Les algues són una font important de gelificants: com els alginats, els carragenats i l'agar-agar. Pel que fa a la pectina, aquesta generalment s'extreu de les pomes, en canvi el midó, presentat sota la forma de fècula, pot provenir de plantes molt diverses: blat de moro, patates, etc.
Alguns exemples de gelificants:
* Àcid algínic (E 400), alginat de sodi (E401), alginat de potassi (E402), alginat d'amoni (E403), alginat de calci (E404) - polisacàrids de les algues marrons
* Gelatina (E441, pot ser feta per la hidròlisi parcial del col·lagen animal)

## Vegeu també

* Mucílag

## Enllaços externs

* Cook's Thesaurus: Thickeners
# Enrique de Estencop

Enrique de Estencop fou un artista actiu a Saragossa entre 1387 i 1400 i especialitzat en retaules i pintura religiosa. És un representant de la pintura gòtica aragonesa. Es conserva obra seva al Museu Nacional d'Art de Catalunya, a Barcelona.

## Referències

* ↑ Enrique de Estencop, MNAC

## Bibliografia

* María Teresa Ainaga Andrés, Jesús Fermín Criado Mainar Enrique de Estencop (1387-1400) y el tránsito al estilo internacional en la pintura gótica aragonesa el retablo de Nuestra Señora de los Ángeles, de Longares (Zaragoza)
# Alazne Astorga

Alazne Astorga (Deusto, 10 de gener de 1998) és una actriu basca. Va estudiar música des de petita i toca diversos instruments. A més de treballar al teatre, també ha tingut l'oportunitat de participar en diverses websèries, a més de crear continguts didàctics per al projecte Ikusgela.

## Referències

* ↑ , <https://uriola.tok-md.com/pdf/PREST_232_Otsaila_WEB.pdf>
* ↑ , <https://pabellon6.org/tag/pabiloi-6/>
* ↑ , <https://euskalaktoreak.eus/es/casting/alazne-astorga>
* ↑ Urkizu, Urtzi. «'Ene, zelako gaua!' eta 'Sorgina' websailak estreinatu dituzte Bilbon» (en basc). Berria, 07-06-2023. [Consulta: 6 juny 2023].
* ↑ «Ekonomia - Ikusgela» (en basc), 26-09-2022. [Consulta: 6 juny 2023].