OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramón Santander Benicia

Ramón Santander Benicia (Maçanet de Cabrenys, 1722 - Palma, 27 de novembre de 1792) fou un militar i enginyer espanyol, capità general de Mallorca.
Ingressà a l'exèrcit espanyol, on el 1736 assolí el grau de subtinent. En 1741 fou destinat a Sevilla i en 1744 participà en la campanya d'Itàlia en el regiment de Savoia. En 1745 va ingressar al Cos d'Enginyers i en 1749 fou destinat a Mallorca, on s'encarregà de les fortificacions de les illes d'Eivissa i Formentera. En 1753 fou ascendit a Enginyer Ordinari i en 1760 a tinent coronel. Després de realitzar els plànols del castell de Maó fou destinat a Orà de 1762 a 1766, i a Catalunya de 1766 a 1771. En 1765 ascendí a coronel i en 1771 tornà a Mallorca, on fou ascendit a Enginyer Director encarregat de supervisar la fortificació de Palma. Després de participar en el setge de Gibraltar, tornà definitivament a Mallorca, on acaba la plataforma del Mirador i les cortines adjacents i va fer diversos plànols de fortificació de l'illa. Va ser capità general de Mallorca interí en 1790.

## Referències

* ↑ Horacio Capel Sáez Los Ingenieros militares en España, siglo XVIII, p. 438-439
* ↑ Juan Tous Melià Palma a través de la cartografía (1596-1902), p. 61-63
# Ramón Salazar

Ramón Salazar (Màlaga, Andalusia; 28 de maig de 1973) és un director de cinema espanyol. Va cursar estudis a la seva ciutat natal a l'Escola Superior d'Art Dramàtic de Màlaga, en l'especialitat de interpretació per a després estudiar cinematografia a Madrid. Va assolir la fama el 2002 amb la pel·lícula Piedras, amb la qual fou nominat al Goya al millor director novell i fou candidat a l'Os d'Or al 52è Festival Internacional de Cinema de Berlín. Amb Tres metros sobre el cielo (2010) fou candidat al Goya al millor guió adaptat. El 2018 va dirigir La enfermedad del domingo, que fou seleccionada a la Secció Panorama del 68è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Filmografia

* 1999: Hongos (curtmetratge) (creador, guionista i director)
* 2002: Piedras (creador, guionista i director)
* 2005: 20 centímetros (creador, guionista i director)
* 2010: Tres metros sobre el cielo (guionista)
* 2014: 10.000 noches en ninguna parte (creador, guionista i director)
* 2016: Tini: el gran cambio de Violetta (guionista)
* 2018: La malaltia del diumenge (creador, guionista i director)
* 2018-2019: Élite (director)
* 2019: Vis a vis (director)

## Referències

* ↑ País, Ediciones El «Ramón Salazar describe cinco tipos de mujer en una historia coral» (en castellà). , 25-01-2002 [Consulta: 25 setembre 2019].
* ↑ «PROGRAMME 2002». berlinale.de. Arxivat de l'original el 9 juny 2014. [Consulta: 9 juny 2014].
* ↑ Salazar adapta la secuela de 'Tres metros sobre el cielo', con Mario Casas, Diario Sur, 6 d'abril de 2011
* ↑ Tres películas españolas, en la sección Panorama de la Berlinale, El País, 25 de gener de 2018
* ↑ El estreno dulce de un cineasta dolido, EL País, 30 d'abril de 2005
* ↑ Cuatro años para amasar el dolor, El País, 7 de juny de 2014

## Enllaços externs

* Notícies de Ramón Salazar a El País
# Juan Pablo Sorín

Juan Pablo Sorín (Buenos Aires, 5 de maig de 1976) és un exfutbolista argentí, que ocupava la posició de defensa.

## Trajectòria

Comença la seua carrera a les files de l'Argentinos Juniors, debutant al primer equip el 1994. A l'any següent, després de capitanejar la selecció argentina que va guanyar el Mundial Juvenil, celebrat a Qatar, és fitxat per la Juventus FC torinesa, on només juga un parell de partits abans de retornar al seu país.
Amb el CA River Plate hi guanya tres tornejos argentins (1996, 1997 i 1999), així com el Clausura de 1997, la Libertadores de 1996 i la Supercopa Sudamericana de 1997. L'any 2000 és transferit al Cruzeiro brasiler. Hi milita dos anys i mig, imposant-se a la Copa do Brasil del mateix any 2000.
El juliol del 2002 retorna a Itàlia, ara a les files de la S.S. Lazio. A l'equip romà es veu afectat per una lesió. El 2003 és cedit al FC Barcelona. Per a la temporada 03/04 marxa al Paris Saint-Germain FC, on guanya la Copa de França. Retorna al Cruzeiro el 2004, any en el qual també s'adjudica el Brasileirao.
El defensa fitxa pel Vila-real CF al mes de novembre de 2004. Realitza un bon paper al quadre valencià, que arriba fins a les semifinals de la Champions League.
Hi roman dues campanyes al Vila-real abans de recalar a l'Hamburger SV, de la Bundesliga, on les lesions només el deixarien sumar 24 partits en dos anys. En finalitzar la temporada 07/08 a Europa, s'hi incorpora per tercer cop al Cruzeiro. Al club brasiler hi penja les botes, a causa de les lesions, al juliol del 2009.

## Selecció

Sorín hi va participar en el Mundial del 2002, celebrat a Corea i el Japó.
Quatre anys després, acudeix a la cita mundialista d'Alemanya en qualitat de capità dels albicelestes.
També hi va estar present a la Copa Amèrica de 1999 i de 2004, així com a la Copa Confederacions del 2005.

## Referències

* ↑ «Sorín signing bolsters Villarreal». , 04-11-2004 [Consulta: 27 gener 2010].
* ↑ «Früherer HSV-Fußballer Sorin beendet Karriere» (en alemany). transfermarkt.de, 29-07-2009. [Consulta: 29 juliol 2009].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine.
# Khantàiskoie Ózero

Khantàiskoie Ózero (en rus: Хантайское Озеро) és un poble (un possiólok) del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 354 habitants. Pertany al districte de Dudinka.

## Referències

* ↑ «Территории Красноярского края». Arxivat de l'original el 2013-05-04. [Consulta: 25 abril 2013].
# Khapsey

Khapsey (khapse) o zhero és una mena de galeta fregida de la gastronomia tibetana i xerpa, que tradicionalment es prepara per les grans festes, especialment per la festa d'any nou tibetà o Losar.

## Elaboració

La massa del khapsey es fa a base de farina, mantega o oli, i sucre, tot i que hi ha variacions on s'afegeix ous o llet. Es poden fer de diferents formes mides, i un cop fregides es solen servir amb sucre per sobre. Un cop preparats serveixen per realitzar una recepta derivada anomenada txangkol o koedan, que és una mena de sopa dolça on se n'hi aboquen.

## Enllaços externs

* http://www.yowangdu.com/tibetan-food/khapse.html (anglès)

## Referències

* ↑ Kelly, Elizabeth. (2007) Tibetan Cooking: Recipes for Daily Living, Celebration, and Ceremony. Snow Lion Publications
# Ratpenat de cap ample

El ratpenat de cap ample (Nycticeinops crassulus) és una espècie de ratpenat que viu a Angola, el Camerun, la República del Congo, la República Democràtica del Congo, Costa d'Ivori, Guinea, Kenya, el Sudan del Sud i Uganda.

## Referències

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Pipistrellus crassulus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 29 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Rampa vestibular

La rampa vestibular és una cavitat plena de perilimfa dins de la còclea.
Està separada del conducte coclear per la membrana de Reissner i s'estén des de la finestra oval fins a l'helicotrema, on continua amb la rampa timpànica.
# Rampaily

Rampaily és un poble de l'Índia a Madhya Pradesh, districte de Balaghat. És un lloc històric a uns 30 km de Balaghat (ciutat) i inclou un temple construït a la riba del riu Chandan; hi ha estàtues de Shree Ram, Hanuman i Balanji de considerable mesura.

## Referències

* ↑ Rampaily a indiamapia.com
* ↑ Rampaily Temple of Maha Vishnu in the form of Rama Arxivat 2016-12-26 a Wayback Machine., a templeadvisor.com
# Ramon Malla i Call

Ramon Malla i Call (La Seu d'Urgell, 4 de setembre de 1922 - Lleida, 18 d'abril de 2014) fou un sacerdot català, bisbe emèrit de Lleida i suplent al capdavant del bisbat d'Urgell (1969 - 1971).
Va ser ordenat sacerdot el 19 de desembre de 1948, a Salamanca. Va ser nomenat bisbe de Lleida el 24 de juliol de 1968, rebent l'ordenació episcopal el 27 d'octubre, a la Catedral de Lleida.
Entre el 19 de juny de 1969 i el 30 de gener de 1971 va ocupar el càrrec de 60è copríncep d'Andorra en ser administrador apostòlic de la diòcesi de La Seu d'Urgell en un període de seu vacant.
El 2 d'octubre de 1992 va emetre un decret amb el qual es va crear l'Institut de Recerca i Estudis Religiosos de Lleida.
El 19 de desembre de 1999 passà a ser bisbe emèrit. Morí el 18 d'abril de 2014 a Lleida als noranta-un anys.

## Referències

* ↑ «Ramon Malla i Call». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Mor als 91 anys el bisbe emèrit de Lleida, Ramon Malla Call». 324.cat, 18-04-2014. [Consulta: 19 abril 2014].
* ↑ Prat i Pons, Ramon. L'IREL, un espai creient d'humanizació. Lleida: Institut Superior de Ciències Religioses de Lleida, febrer de 2009, p. 9 (Quaderns IREL ; 29).
* ↑ «Mor als 91 anys Ramon Malla Call, bisbe emèrit de Lleida». Ara.cat, 18-04-2014. [Consulta: 19 abril 2014].

## Enllaços externs

* Ramon Malla al Bisbat de Lleida Arxivat 2008-07-03 a Wayback Machine.
* Coprínceps episcopals d'Andorra Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
# Karel van de Woestijne

Carolus Petrus Eduardus Maria "Karel" van de Woestijne (Gant, 10 de març del 1878 – Zwijnaarde, 24 d'agost del 1929) fou un escriptor flamenc, introductor a Flandes del simbolisme, que en la seva obra té un caràcter neoromàntic.
Estudià filologia germànica a la Universitat de Gant, on va venir a contacte amb simbolisme francès. Va viure a Sint-Martens-Latem des de l'abril de 1900 fins al gener 1904, i des d'abril de 1905 fins a novembre de 1906. Allí va escriure Laetemsche brieven over de lente, per al seu amic Adolf Herckenrath (1901). El 1907 va traslladar-se a Brussel·les, i el 1915 va anar a viure a Pamel, on hi va escriure De leemen torens juntament amb Herman Teirlinck.
Des del 1906 fou corresponsal del Nieuwe Rotterdamsche Courant a Brussel·les. Entre 1920 i 1929 va ensenyar història de la literatura holandesa a la Universitat de Gant. Fou editor, successivament, de les revistes il·lustrades Van Nu en Straks (segona sèrie, 1896-1901) i Vlaanderen (1903-1907). De la revista il·lustrada Vlaanderen n'esdevingué secretari del redacció el 1906. El 1910 publicà una versió en prosa de la Ilíada en neerlandès. Des del 1925 fins a la seva mort el 1929, va viure a Zwijnaarde, a prop de Gant. Va ser enterrat en el Cementiri de Campo Santo.

## Obres

* Laethemse brieven over de lente (1901)
* Het Vaderhuis (1903)
* De boomgaard der vogelen en der vruchten (1905)
* Janus met het dubbele voorhoofd (1908)
* De gulden schaduw (1910)
* Afwijkingen (1910)
* Kunst en geest in Vlaanderen (1911)
* Interludiën I (1912)
* Interludiën II (1914)
* Goddelijke verbeeldingen (1918)
* De bestendige aanwezigheid (1918)
* De modderen man (1920)
* Substrata (1924)
* Zon in de rug (1924)
* Beginselen der chemie (1925)
* God aan zee (1926)
* Het menschelijk brood (1923)
* Christophorus (1926)
* Het zatte hart (1926)
* Epibasis (1927-1929)
* De leemen torens (1928)
* De schroeflijn (1928)
* Het bergmeer (1928)
* De nieuwe Esopet (1932)
* Over schrijvers en boeken (1933)
* Proza (omvattend : De boer die sterft, Christophorus, De heilige van het getal) (1933)
* Verzameld werk (1928-1933)
* Een bundeltje lyrische gedichten (1936 en 1950)
* Romeo of De minnaar der liefde (1941)
* Proza (omvattend : De boer die sterft, Goddelijke verbeeldingen I) (1942)
* Nagelaten gedichten (1943)
* Verhalen (1944)
* Verzameld werk (8 delen, 1948-1950)
* Verzamelde gedichten (1953)
* Keur uit het werk van Karel Van de Woestijne (1953)
* Journalistiek. Brieven aan de Nieuwe Rotterdamsche Courant
* Verzamelde gedichten (1978)
* Brieven aan Lode Outrop (1985)

## Referències

* ↑ «Karel van de Woestijne». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Van de Woestijne, Karel» (en neerlandès). [Consulta: 1r febrer 2017].
# Jàson de Tars

* Per a altres significats, vegeu «Jàson (desambiguació)».
Jàson de Tars fou un dels Setanta deixebles. Acollí tres seguidors de Jesús i els amagà de les autoritats, posteriorment viatjà a Corfú per predicar el cristianisme, convertint la princesa local (que va sobreviure a l'intent d'assassinat del seu pare per un miracle). Al final de la seva vida fou nomenat bisbe de Tars. És venerat com a sant a tota la cristiandat. Jàson és venerat per les tradicions catòlica i ortodoxa. La festivitat és, en el primer cas, el 12 de juliol, i el 28 d'abril en el segon. Els coptes el celebren el 3 de Baixons.
El seu nom apareix a les Fets dels Apòstols, 17. A casa seva, a Tessalònica, es refugiaren Pau de Tars, Silas i Timoteu d'Efes. Fou llavors arrestat i va haver de pagar una fiança per sortir-ne. També és citat a l'Epístola als romans, 16, 21. La tradició posterior afegeix detalls inversemblants a la seva vida. Segons ella, era nascut a Tars, i Sant Pau el va nomenar bisbe de Tars. Amb Sosípater viatjà a l'illa de Corfú, on edificà una església en honor de Sant Esteve màrtir i convertí molta gent al cristianisme. El rei de Corfú, en veure-ho, va fer-lo detenir i a la presó convertí set pagans més: Sadurní, Jaquíscol, Faustià, Januari, Marsali, Eufrasi i Mammi. El rei va fer matar aquests set fent-los ficar en una olla bullent.
La filla del rei, Cèrcira (el nom grec de l'illa de Corfú), en veure la mort dels màrtirs, es convertí i repartí les seves joies entre els pobres. El rei l'arrestà i la comminà a abjurar del cristianisme; com que no volgué, ordenà de cremar la presó, però la seva filla va sortir-ne il·lesa. El miracle va fer que molta gent es convertís i demanés el baptisme. Finalment, Cèrcira fou lligada a un arbre i morta assagetada.
Els nous cristians marxaren a una illa propera fugint del rei, que els perseguí però que, de camí, morí ofegat en enfonsar-se'n el vaixell. El nou rei es convertí al cristianisme i rebé el nom de Sebastià. Des de llavors, Sosípater i Jàson predicaren lliurement l'Evangeli i instituïren l'església de Corfú, i hi moriren en edat avançada.

## Notes

* ↑ Apostle Jason, of the Seventy and those with him, April 28 (Orthodox Church in America

## Enllaços externs

* Apostle Jason of the Seventy, January 4 (OCA)
* Jason & Sosipater the Apostles of the 70 & their Companions (GOARCH)
# Reguant (Súria)

Reguant és una masia de Súria (Bages) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt d'edificacions situat a l'oest del riu Cardener, zona de Reguant, a l'est de la carretera C-55, quilòmetre 46,5. Es tracta de diverses construccions, entre les quals destaquen la casa i la capella. El cos dedicat a habitatge, consta de tres nivells d'altura, disposició irregular de les obertures i murs en maçoneria. La capella (sense coberta) presenta una inscripció en la llinda de la porta d'entrada: HAEC EST DOMUS DEI 1778.

## Referències

* ↑ «Reguant». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 novembre 2018].
# Rdadna Oulad Malek

Rdadna Oulad Malek (àrab: الرداندة أولاد مالك, ar-Rdādna Ūlād Mālik) és una comuna rural de la província de Benslimane de la regió de Casablanca-Settat. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 4.561 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Nikolàievka (Petrovsk)

Nikolàievka - Николаевка (rus) - és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 206 habitants. Pertany al districte municipal de Petrovsk.

## Referències

* ↑ Территориальный орган Федеральной службы государственной статистики по Саратовской области, 2012. Arxivat de l'original el 2021-09-08.
* ↑ Коряков Ю.Б. «База данных "Этно-языковой состав населённых пунктов России"». Arxivat de l'original el 2017-11-16.
# Regueb

Regueb o El Regueb (àrab: الرَقَاب, ar-Raqāb, pronunciat localment ar-Ragāb), antigament anomenada Gunífida (àrab: ڤُنِيفِدَة, Gunīfida), és una ciutat de Tunísia situada uns 30 km al sud-est de la ciutat de Sidi Bou Zid, a la governació homònima, amb una població de 5.000 habitants. És capçalera d'una delegació amb una població de 59.770 habitants. Al nord de la ciutat hi ha la muntanya anomenada Djebel Kabrar.

## Economia

La seva economia està basada en el cultiu de llegums i l'explotació de les oliveres.

## Patrimoni

Uns 5 km al nord-est es troba la vila de Ksar El Hammam, amb les ruïnes d'una fortalesa.

## Administració

Com a delegació o mutamadiyya, duu el codi geogràfic 43 61 (ISO 3166-2:TN-12) i està dividida en disset sectors o imades:
* Regueb (43 61 51)
* Khechem Ouest (43 61 52)
* Essaïda Nord (43 61 53)
* Ksar El Hammam Est (43 61 54)
* Gouleb (43 61 55)
* Erradhâa (43 61 56)
* Erradhâa Est (43 61 57)
* Boudinar (43 61 58)
* Ksar El Hammam Ouest (43 61 59)
* Gobrar (43 61 60)
* Rihana (43 61 61)
* Essekba (43 61 62)
* Khechem Est (43 61 63)
* Essaïda Sud (43 61 64)
* Essaïda Est (43 61 65)
* Ferch Gharib (43 61 66)
* Ouled Ayouni (43 61 67)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 43 19).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 107-111. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 157. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Parigny-la-Rose

Parigny-la-Rose és un municipi francès, situat al departament del Nièvre i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 28 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Parigny-la-Rose era de 28 persones. Hi havia 19 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 7 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 33 habitatges, 17 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 8 estaven desocupats. Tots els 31 habitatges eren cases. Dels 17 habitatges principals, 12 estaven ocupats pels seus propietaris, 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 4 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 5 en tenien cinc o més. 14 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 4 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Parigny-la-Rose el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 8 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 21 persones, 14 eren actives i 7 eren inactives. De les 14 persones actives 13 estaven ocupades (8 homes i 5 dones) i 1 aturada (1 home). De les 7 persones inactives 4 estaven jubilades i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una lampisteria.
L'any 2000 a Parigny-la-Rose hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Parigny-la-Rose a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Parigny-la-Rose a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Patata Red Pontiac

Les patates Red Pontiac (Pontiac vermella), també conegudes com a Dakota Chief, és una cultivar molt important de patata i molt comú en els mercats europeus, que té la pèla vermella (no és l'únic cultivar que té la pèla vermella, per exemple també la té la varietat Désirée). Es va crear als Estats Units, l'any 1945, com un mutant de pèla vermella del cultivar Pontiac que va aparèixer a l'estat de Florida, per l'obtentor de varietats J.W. Weston. Va ser registrada pel USDA el 1983. La mateixa varietat Pontiac era un híbrid entre les varietats "Triumph" i "Katahdin" aquestes varietats parentals de la Pontiac s'havien obtingut als Estats Units el 1938 i a Austràlia el 1940 respectivament.
Les patateres de la varietat Red Pontiac són plantes altes amb tiges anguloses i flors grosses i de color porpra. Les seves patates tenen els ulls enfonsats i arrodonits amb la pèla de color vermell fosc i la carn blanca i cerosa, encara que pot presentar nudositats si la humitat del sòl és desigual. El color de la pell pot perdre intensitat significativament, restant només els ulls de color roig.

## Cocció

Aquesta varietat és adequada per a ser cuita al forn, bullida, rostida, macerada o utilitzada en amanides i també cuita en forn microones. Tanmateix no és adequada per a ser fregida. Les patates vermelles poden ser cuinades amb la pell, i han de ser rentades i esbandides abans de la preparació.

## Bibliografia

* Barker, Alex; Mansfield, Sally. Potatoes. Londres: Lorenz Books. ISBN 0-7548-1090-9.

## Referències

* ↑ Canadian Food Inspection Agency. «Red Pontiac». Canadian Food Inspection Agency. Canadian Food Inspection Agency. Arxivat de l'original el 2007-09-11. [Consulta: 21 setembre 2007].
* 1 2 3 The Potato Association of America. «Red Pontiac». The Potato Association of America website. University of Maine, 2007. Arxivat de l'original el 2007-08-11. [Consulta: 21 setembre 2007].
* 1 2 3 Wilson, Graeme. «Potato varieties». Department of Primary Industries website. Department of Primary Industries - Victoria, 1999. Arxivat de l'original el 2007-09-15. [Consulta: 21 setembre 2007].
* 1 2 Barker, p. 61
* ↑ Red Potato Chefs. «Red Potato Recipes». Red Potato Recipe Book. Red Potato Org. Arxivat de l'original el 2011-06-22. [Consulta: 15 juny 2011].