OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Treva

La treva és l'acord entre bàndols en guerra per posar fi temporal a l'enfrontament directe, usualment per negociar una possible pau o per dates assenyalades (com la interrupció dels combats a Nadal durant la Primera Guerra Mundial). Aquest acord pot ser formal, aconseguit amb la diplomàcia, o bé informal. Va més enllà de l'alto el foc, perquè suposa la fi de les hostilitats, per exemple el moviment de tropes o posicions.
Viccionari
# Tucà vitel·lí

El tucà vitel·lí o tucà ariel (Ramphastos vitellinus) és una espècie d'ocell de la família dels ramfàstids (Ramphastidae) que habita la selva humida de l'est de Veneçuela, Guaiana, Trinitat i nord-oest del Brasil amazònic.

## Taxonomia

Aquesta espècie, segons diversos autors, està formada per tres subespècies:
* R. v. vitellinus Lichtenstein, MHK, 1823. Veneçuela, Guaianes i nord de Brasil al nord de l'Amazones, Trinidad
* R. v. culminatus Gould, 1833. Alta Amazònia, des de l'oest de Veneçuela fins al nord de Bolívia.
* R. v. ariel Vigors, 1826. Centre i est de Brasil al sud de l'Amazones.
Altres autors però consideren que es tracta d'espècies diferents:
* tucà vitel·lí (Ramphastos vitellinus) sensu stricto.
* tucà de culmen groc (Ramphastos culminatus).
* tucà ariel (Ramphastos ariel).

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo (Zoo de Barcelona); Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ «Tucà vitel·lí». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11/04/2013 (català)
* ↑ F. Gill, i D Donsker (Eds). 2017. IOC World Bird List (v 7.3). oi : 10.14344/IOC.ML.7.3.
* ↑ J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie, i E. de Juana (eds.). 2017. Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona.
# Tabaquera xinesa

Una tabaquera xinesa és un tipus de tabaqueres en forma d'ampolletes molt ornamentades sovint de vidre, ambre, ivori o porcellana… que contenen rapé (tabac molt i aromatitzat per consumir per via nasal). Tenen un cos globular i un coll allargat, la boca del qual es tanca amb un tap o botó on hi ha subjectada una espàtula d'ivori o de banya per prendre el rapé.

## Història

Es varen començar a realitzar a la Xina de finals del segle xvi inicis del segle xvii, durant la dinastia Qing (1644-1911). El seu ús es va difondre ràpidament entre les classes socials altes.

## Catalunya

Al Museu de Miniatures i Microminiatures de Besalú es conserva un exemplar de vidre marró de la dinastia Qing, té 11,9 cm d'alçada. La peça està esculpida en alt relleu en els laterals del cos amb dos motius, una rata-pinyada a la part superior i un cérvol a l'inferior. La rata-pinyada pels xinesos és símbol de bons auguris. El cérvol podria evocar la pau, la solitud o la melangia. A la base de la peça hi ha esculpida una orla amb motius florals de fulles, que es repeteix al costat del coll.
El tap és de pasta de vidre vermell sobre una anella daurada. El treball escultòric és molt acurat, això es pot observar en la suavitat dels volums i la regularitat de la superfície del cos de la peça.
L'obra té pintades a l'interior dues representacions centrades, una per cara, de dos paisatges amb figures masculines. A més hi trobem pintat el segell, signatura de l'autor, el qual també es troba esculpit a l'exterior.

## Vegeu també

* Tabaquera (caixa)
* Fusell Tabatière— una arma amb un tancament en forma de tabaquera
* Tabaquera anatòmica

## Referències

* ↑ Museu de Miniatures i Microminiatures Besalú, Tabaquera Xinesa. Joia del Museu. 2012.
# Saint-Igeaux

Saint-Igeaux (en bretó Sant-Ijo) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 151 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 356 | 360 | 352 | 234 | 153 | 151 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Christiane Le Ruen | |
| 2008- | Yves Guillossou | PCF |
# Molí d'en Tarrés

El Molí d'en Tarrés és una obra de Santa Cristina d'Aro (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció formada per dos cossos adossats, la masia i l'antic molí, actualment convertir en restaurant. L'interior de l'antic molí està format per una volta de rajola d'arc poc pronunciat. El conjunt és cobert per una teulada a doble vessant, amb el carener paral·lel a la façana principal. Té diverses obertures, totes elles emmarcades amb pedra i allindades.

## Referències

* ↑ «Molí d'en Tarrés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2018].
# Kerak (principat)

Kerak, Karak o al-Karak fou un principat aiúbida, establert sobre l'antiga senyoria de Transjordània o Senyoria del Crac de Moab conquerida per Saladí el 1188-1189. Va romandre unit a Damasc fins al 1229 quan Al-Nasir Dawud fou privat del seu territori i se li va cedir Kerak en compensació; el va conservar fins a la seva mort el 1248 i el va succeir el seu germà al-Malik Musa al-Mughith Fakhr al-Din Umar ibn al-Muazzam. El 1257 un grup de mameluc exiliats entre els quals el futur sultà Qalàwun, van entrar al seu servei; poc després el principat fou atacat per al-Muzaffar Sayf al-Din Kutuz (futur sultà 1259-1260), lloctinent d'Al-Mansur Alí (fill i successor d'Al-Muïzz Àybak i sultà del 1257 al 1259) que els volia capturar; Kalawun i els seus companys foren derrotats i enviats presoners a Egipte, però alguns van poder fugir i van retornar a Kerak i van restar al principat dos anys fins que Kutuz va pujar al poder i va dictar una amnistia per reunir forces contra els mongols. Després de la victòria a la batalla d'Ayn Djalut sobre els mongols, el sultà fou assassinat i proclamat nou sultà Bàybars I que el 1261 es va apoderar de Shawkat (Crac de Montreal), i el 1262 va capturar a Musa al-Mughlib de manera deslleial i el va fer executar (1263). La fortalesa fou reforçada i ampliada per Baibars.

## Prínceps aiúbides de Kerak

* Saladí Yusuf ibn Nadj al-Din Ayyub 1189-1193
* Al-Afdal ibn Salah al-Din 1193-1196 (de Damasc i Kerak)
* Al-Adil I Abu Bakr ibn Nadj al-Din Ayyub 1196-1218 (de Damasc i Kerak)
* Al-Muazzam ibn al-Adil 1218-1227 (de Damasc i Kerak)
* Al-Nasir Dawud ibn al-Muazzam 1227-1248 (de Damasc i Kerak 1227-1229, després només de Kerak)
* Musa al-Mughlib Fakhr al-Din Umar ibn al-Muazzam (només a Kerak) 1248-1262 (executat 1263)

## Vegeu també

* Senyoria de Transjordània

## Bibliografia

* Gaudefroy-Demombynes, La Syrie a l'èpoque des Mamelouks, París 1923
# Kormakitis

Koruçam (turc) o en grec Kormakitis (Κορμακίτης), és un petit poble en la República Turca de Xipre del Nord sobre la costa septentrional de l'Illa de Xipre. Aquest poble és un dels quatre centres històric de l'Església maronita xipriota amb Asomatos, Agia Marina i Karpaseia. El Cap Kormakitis s'anomena així degua al nom del poble. Abans la guerra de 1974, el poble comptava aproximadament un miler d'habitants.

## Referències

* ↑ «Kormakitis». Maronite Community of Cyprus. Arxivat de l'original el 2013-11-13.
# Vaixell elèctric

Un vaixell elèctric és un vaixell propulsat per motors elèctrics.
Els vaixells propulsats per electricitat s'han utilitzat durant més de 120 anys. Vaixells elèctrics van ser molt populars des de la dècada de 1880 fins a la dècada de 1920, quan, apartades les consideracions mediambientals, va repuntar el motor de combustió interna, fins que de nou ha sorgit amb força després de les crisis dels combustibles fòssils de la dècada de 1970, per l'interès en aquesta tranquil·la i potencial font renovable d'energia marina, especialment amb la possibilitat d'utilitzar cèl·lules solars. El primer vaixell solar pràctic es va construir enl 1975 a Anglaterra.

## Referències

* ↑ Electrical Review Vol 201 No 7 12 August 1977

## Vegeu també

* Aeronau elèctrica
* Creuer
* Vehicle elèctric

## Enllaços externs

* Electric Boat Association (EE. UU.)
* Electric Seas Organization (EE.UU.)
* Vaixells elèctrics
# Mohamed Bensaid Aït Idder

Mohamed Bensaid Aït Idder (àrab: مُحمَّد بن سعيد أيت إيدر) (Massa, 1 de juliol de 1925 - Rabat, 6 de febrer de 2024) va ser un resistent i polític marroquí.

## Biografia

Nasqué a Timensourt, a la regió de Chtouka-Aït Baha. Va començar els seus estudis a diverses escoles alcoràniques tradicionals del Souss. Cap el 1945 va ingressar a la Universitat Ibn Youssef de Marràqueix, en una època on hi havia nombrosos nacionalistes força actius com Abdellah Ibrahim o Mohamed Basri, més conegut com a Fqih Basri. Abans d'unir-se formalment a la resistència, Aït Idder va tractar amb el paixà de Marràqueix Thami El Glaoui qui dirigia tota la regió de l'Alt Atles. En represàlia, fou posat sota arrest domiciliari al protectorat francès.
Des de 1955, Bensaïd Aït Idder es va unir a l'Exèrcit d'Alliberament Nacional (ALN) al sud (en el protectorat espanyol), i des de 1957 passà al sud per armar les tribus saharauis per tal de combatre francesos i espanyols, encara presents al sud marroquí. El 1958 va veure impotent la destrucció de l'ALM en l'Operació Écouvillon.
Membre de l'Istiqlal, participà en l'escissió de 1959 per la qual es va crear la UNFP. El 1960 fou inculpat d'un complot fictici i posteriorment en el complot de juliol de 1963, raó per la qual fou condemnat a mort per «complot contra la monarquia». Es va exiliar a l'Estat francès, on va mantenir contacte amb el dirigent del Tanzim, Mohamed Fqih Basri.
El 1981 fou amnistiat i va poder tornar al Marroc, on va aplegar un grup de militants del Moviment 23 de març per fundar el 1983, el partit Organització de l'Acció Democràtica Popular, del que en restarà el dirigent clau fins a la fusió el 2002 amb altres partits del moviment esquerrà Partit Socialista Unificat, del que en fou president fins al 2005.
En setembre de 1984 fou elegit diputat de la circumscripció de Chtouka Aït Baha a la Cambra de Representants del Marroc, escó que va mantenir fins al 2007, ja que va refusar presentar-se a les eleccions legislatives.
Durant la dècada del 1990 Bensaïd Aït Idder va formar part dels refundadors de la Koutla, tot i que es manifesta un esperit d'independència que els seus socis (Istiqlal, USFP, PPS) i els poders fàctics apreciaren molt poc. En 1989 i en 1992 va interpel·lar als ministres de justícia i de l'interior sobre la sort dels detinguts de Tazmamart. En 1996, l'OADP es va negar a donar suport la constitució de 1996.
En juliol de 2015 el rei Mohammed VI el condecorà amb l'Orde del Wissam Alauita, la més alta distinció del Marroc.

## Referències

* ↑ «Fallece el resistente y político Mohamed Bensaïd Aït Idder | MapNews». [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ La Grande Encyclopédie du Maroc, 1984 M. Sehimi Vol. Institutions
* ↑ Mohammed Bensaïd Ait Idder, l'opposant aux trois rois, zamane.ma, 11 de març de 2014
* ↑ Mehdi Bennouna, Heros Sans Gloire, Ed Tarik Casablanca 2000
* ↑ Mohamed Bensaïd Aït Idder : "Le roi doit accepter la critique", Tel Quel, n. 322
* ↑ Maroc : Bensaïd Aït Idder, l'ancien opposant à Hassan II décoré, Jeune Afrique, 10 d'agost de 2015
* ↑ Mohammed VI décore des MRE et un ancien condamné à mort a bladi.net
# Estadi Ellis Park

L'Estadi Ellis Park o el Coca-Cola Park (per raons publicitàries) és un estadi de futbol situat a Johannesburg a Sud-àfrica que fou seu de la Copa del Món de futbol 2010 i on es disputaren cinc partits de la primera fase, un de vuitens i un de quarts. La propietària del camp és l'empresa Golden Lions. La seva capacitat total és de 62.567 espectadors i la seva obertura es data l'any 1928. En aquest estadi hi juguen els Lions de rugbi a 15 a la competició Super Rugby.

## Copa del Món de futbol de 2010

Partits del torneig que es jugaren a l'estadi:
Primera fase
* 12 de juny: Argentina 1 – 0 Nigèria
* 15 de juny: Brasil 2 – 1 Corea del Nord
* 18 de juny: Eslovènia 2 – 2 Estats Units
* 21 de juny: Espanya 2 – 0 Hondures
* 24 de juny: Eslovàquia 3 – 2 Itàlia
Vuitens de final
| Brasil | 3 - 0 | Xile |
| Juan 35' Luís Fabiano 38' Robinho 59' | Fitxa | |
Quarts de final
| Paraguai | 0 - 1 | Espanya |
| | Fitxa | Villa 83' |

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina Oficial de l'Estadi Arxivat 2005-02-04 a Wayback Machine.
* (castellà) L'Ellis Park a FIFA.com Arxivat 2010-03-06 a Wayback Machine.
# Decoupage

* Si cerqueu altres usos, vegeu Découpage cinematogràfic.
El decoupage és una tècnica manual decorativa en la qual s'empren papers impresos o teles per enganxar sobre suports diversos com fusta, ceràmica, metall, espelmes, sabons, vidre, pisa, cartró, entre d'altres. Es busca que el resultat obtingut imiti la pintura a mà, utilitzant tècniques de pàtina i pintura, distribuint correctament les retallades i donant un acabat amb vernís.
El resultat depèn de com es retallin i enganxin els dissenys i sobretot de l'habilitat d'aconseguir-ho d'una manera harmoniosa. La tècnica es va desenvolupar a Europa durant l'edat mitjana i el Renaixement. El decoupage es va fer molt comú als Estats Units a principis de la dècada de 1970 i l'aplicaven sobre objectes d'ús quotidià. L'ús actual de tovallons de paper té l'avantatge que necessita molt poques capes de vernís, donat el fi gruix que tenen. El terme decoupage té el seu origen en la paraula francesa découper, que significa "retallar".

## Vegeu també

* Paper maixé
* Collage
* Kirigami
* Origami

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.160. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 29 novembre 2014].
# Molí d'en Torrella

El molí d'en Torrella és un molí catalogat com a monument del municipi de Sabadell (Vallès Occidental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Des del 2001 és propietat municipal. És un dels molins més grans i emblemàtics de tot el riu Ripoll.

## Descripció

Situat a la banda dreta del riu Ripoll i molt malmès, conserva encara l'estructura i els elements suficients per saber que constava d'un cos principal amb teulada a dues vessants i altres cossos annexos més petits cap a la banda del riu, tots amb el mateix tipus de coberta. Les finestres, producte de nombroses modificacions, són allindanades i d'arc rebaixat. Als anys noranta del segle xx les cobertes s'havien esfondrat i els murs presentaven esvorancs.

## Història

Hi ha constància documental de l'existència d'aquest molí des de molt antic. Segons Andreu Castells, des del 1157 hi ha esment del «molí de la Garriga», probable antecessor del d'en Torrella. El 1599 la família Torrella hi tenia una instal·lació per retòrcer llana. L'any 1749 apareix detallat el cobrament que Maria Arderiu havia fet en virtut d'una concòrdia del 1695 per a la construcció de "la resclosa, pont, rastellador, atures i nou rec del molí dit d'en Torrella". Al final del segle xviii passa a mans de la família Amat de Palou. L'any 1789 Bosch i Cardellach enumera els molins paperers de la vila de Sabadell, entre els quals el de Torrella. L'any 1910 va ser reconstruït pel mestre d'obres Estany, després d'haver-se produït un incendi.
L'estat de degradació de l'edifici és pràcticament irreversible. El seu valor és tipològic i històric.

## Vegeu també

* Xemeneies de Sabadell

## Referències

* ↑ Nomenclàtor. «Camí del Molí d'en Torrella». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 12 març 2015].
* ↑ Lluís Fernàndez i Cesc Prat (coord.). Quatre itineraris pel Ripoll a Sabadell. Sabadell: Amics del Ripoll, 2004, p. 44.
* 1 2 3 4 «Molí d'en Torrella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
* ↑ Agustí Masvidal i Salavert; Joan Alsina i Giralt. Els molins del riu Ripoll. Sabadell: Amics de les Arts i de les Lletres de Sabadell, 1988, p. 46-47. ISBN 84-404-1116-2.
* ↑ Lluís Fernàndez López. Itineraris pel rodal de Sabadell. Sabadell: Unió Excursionista de Sabadell, 2004, p. 217.

## Enllaços externs

* «Molí d'en Torrella». Ajuntament de Sabadell. Arxivat de l'original el 2013-01-22. [Consulta: 11 abril 2013].
# Karel van Ark

Karel van Ark (Sant Petersburg, 28 d'agost de 1839 $^{(Julià)}$ - Sant Petersburg, 11 d'agost de 1902 $^{(Julià)}$) era un pianista i professor de música russo-neerlandès.
Van Ark, fill de d'un organista de l'Església reformada holandesa de Sant Petersburg, va estudiar piano amb Theodor Leschetizky i composició amb Nikolai Saremba. Quan el Conservatori de Sant Petersburg va ser fundat el 1862, va ensenyar primer piano allà com a ajudant de Leschetizky i des del 1873 com a professor.
Van Ark va compondre peces per a piano i va escriure un llibre d'escola de tècniques per a piano. estaven entre els seus estudiants Sergei Bortkiewicz, Artur Lemba, Ievgueni Raphof i Nikolai Txerepnín, Anna Iéssipova només va estar breument amb van Ark.
Van Ark resta enterrat al cementiri Luterà Wolkowo de Sant Petersburg.

## Referències

* ↑ Lèxic de música de Riemann: Ark van, Karel.
* ↑ Большой Энциклопедический словарь: Музыка. A: Большая Российская энциклопедия. 1998, pàg. 570.
* ↑ Фан-Арк, К. К.: Школа фортепианной техники. Sant Petersburg 1875.
* ↑ Pla del cementiri de Wolkowo (consultat el 12 de juny de 2017).
# Resolució 1154 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1154 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 2 de març de 1998. Després de reafirmar la Resolució 687 (1991) i totes les altres resolucions pertinents, el Consell ha aprovat un memoràndum d'entesa signat entre el secretari general Kofi Annan i l'adjunt el primer ministre de Iraq, Tarek Aziz.
Actuant sota el Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell va elogiar la iniciativa del Secretari General per assegurar acords del govern iraquià sobre el compliment de les seves obligacions en virtut de les resolucions pertinents, i esperava la seva plena implementació. El memoràndum va establir un Grup Especial consistent en diplomàtics i membres de la Comissió Especial de les Nacions Unides (UNSCOM) i de l'Agència Internacional de l'Energia Atòmica (OIEA) per a la inspecció dels llocs d'armes.
La resolució va demanar llavors que l'Iraq complís amb les seves obligacions i permetés l'accés incondicional i sense restriccions als llocs i les persones per la Comissió Especial i l'OIEA, i que qualsevol violació podria tenir greus conseqüències per al país.

## Referències

* 1 2 «Acting under Chapter VII, Security Council endorses memorandum of understanding signed by Deputy Prime Minister of Iraq and Secretary-General». United Nations, 02-03-1998.
* ↑ Associated Press «U.N. Security Council agrees on warning to Iraq». The Daily Record, 03-03-1998.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1101 a la 1200 (1997 - 1998)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Camilo Luzuriaga

Carlos Camilo Luzuriaga (Loja, Equador; 1953) és un escriptor, productor i director de cinema equatorià.
Va ser actor i professor de fotografia en la Universitat Central de Quito i la Universitat Catòlica de Quito.
Va realitzar la seva primera peça cinematogràfica el 1977, el curtmetratge documental Tierra cañari, amb el qual va guanyar el primer lloc en el Concurs Nacional de Curtmetratges de Quito. El 1982 va realitzar el curtmetratge Chacón maravilla obtenint un primer premi en la categoria de cinema infantil del Festival de Tampere, Finlàndia. Amb el migmetratge Los mangles se van realitzat el 1984, va guanyar el Premi a la Millor pel·lícula educativa del Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana.
El 1990 realitza el seu primer llargmetratge anomenat La Tigra, obtenint el Premi a la Millor Pel·lícula i Millor Òpera Prima del Festival Internacional de Cinema de Cartagena de Indias.
Va realitzar el seu segon llargmetratge basat en la novel·la de l'escriptor equatorià Jorge Enrique Adoum el 1996, Entre Marx y una mujer desnuda, on va aconseguir, en el Festival de l'Havana obtenir el Premi Coral a la Millor Direcció Artística, i en el Festival de Cinema Llatinoamericà de Trieste, Itàlia va guanyar com a Millor Guió i Millor Banda Sonora.
En 2004 va ser part de la pel·lícula Crónicas de Sebastián Cordero, on interpretava al capità Rojas. També realitzà la pel·lícula Cara o cruz i el 2005 la pel·lícula Mientras llega el día. En l'actualitat és Director d'INCINE, institut de realització i actuació de Quito on els joves estudiants poden «estudiar cinema fent cinema» (aquest és lema de l'institut). Molts dels estudiants que van cursar estudis en aquest institut han fet ja produccions de cinema, la més coneguda d'elles Los canallas.

## Filmografia

* Tierra cañari
* Chacón maravilla
* Los mangles se van
* La Tigra (1990)
* Entre Marx y una mujer desnuda (1996)
* 1809-1810: mientras llega el día (2004)
* Crónicas (2004)
* Cara o cruz
* Los canallas (2009)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Películas de Camilo Luzuriaga, en un ciclo de cine que se inicia en España».
* ↑ «Las actuaciones son creíbles». Arxivat de l'original el 25 de desembre de 2014.
* ↑ «Debutará John Leguizamo en el cine Latino». Arxivat de l'original el 2014-12-25. [Consulta: 17 octubre 2021].

## Enllaços externs

* La industria ecuatoriana del cine: ¿otra quimera?
# Mohamed Boualem Khouni

Mohamed Boualem Khouni. (Beokhalfa Tizi Ouzou, Algèria, 15 de març de 1969) és un ciutadà algerià que pertany al Grup Salafista per a la Predicació i el Combat. És un antic integrant del Grup Islàmic Armat que va ser detingut el 25 de setembre de 2001 a Almeria, a petició del govern belga, acusat de pertinença a una organització terrorista i preparació d'atemptats a Itàlia.
Posteriorment, al maig de 2002 va ser posat el llibertat per l'Audiència Nacional després de ser retirada la petició d'extradició i no trobar-se indicis de delicte a Espanya. Més tard va ser detingut per ordre de la mateixa Audiència a Canals (País Valencià) el novembre de 2004 per pertinença a un grup terrorista i estar en procés de preparació d'atemptats a Espanya, essent discutida la seva participació en els que es van cometre a Madrid el 2004.