OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nicolas Roche

Nicolas Roche (Conflans-Sainte-Honorine, França, 3 de juliol de 1984) és un ciclista irlandès, professional des del 2005 fins al 2021.

## Biografia

Nicolas és fill de l'exciclista Stephen Roche. Abans de dedicar-se al ciclisme practica el rugbi i el futbol, però en ciclisme destaca des de ben jove, aconseguint bons resultats en categoria juvenil.
Després de formar-se a l'equip DN1 VC La Pomme Marseille, Nicolas comença al circuit professional l'agost de 2004 com a integrant de l'equip Cofidis. Després de tenir unes bones actuacions aquell mateix hivern firma el seu primer contracte professional.
Les seves principals victòries són el campionat d'Irlanda de contrarellotge de 2007 i 2016, el de ruta de 2009 i 2016, i una etapa a la Volta a Espanya de 2013 i una altra al 2015.

## Palmarès

* 2004
** Campió d'Irlanda sub-23 en ruta
* 2006
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Avenir
* 2007
** Campió d'Irlanda en contrarellotge
* 2008
** Vencedor d'una etapa del GP Internacional Paredes Rota dos Móveis
** Vencedor d'una etapa del Tour del Llemosí
* 2009
** Campió d'Irlanda en ruta
* 2011
** Vencedor d'una etapa del Tour de Pequín
* 2013
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
* 2014
** 1r a la Ruta del Sud, vencedor d'una etapa i 1r de la classificació per punts
* 2015
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
* 2016
** Campió d'Irlanda en ruta
** Campió d'Irlanda en contrarellotge

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2007. 123è de la classificació general
* 2014. 30è de la classificació general
* 2016. 24è de la classificació general
* 2018. Abandona (15a etapa)
* 2021. 59è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2008. 13è de la classificació general
* 2010. 6è de la classificació general
* 2011. 16è de la classificació general
* 2012. 12è de la classificació general
* 2013. 5è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2015. 26è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2017. 14è de la classificació general
* 2018. 40è de la classificació general
* 2019. Abandona (6a etapa)

### Resultats al Tour de França

* 2009. 23è de la classificació general
* 2010. 15è de la classificació general
* 2011. 26è de la classificació general
* 2012. 12è de la classificació general
* 2013. 40è de la classificació general
* 2014. 39è de la classificació general
* 2015. 35è de la classificació general
* 2017. 33è de la classificació general
* 2019. 45è de la classificació general
* 2020. 64è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Nicolas Roche cuelga la bicicleta a los 37 años» (en castellà). Diario AS, 05-10-2021. [Consulta: 3 març 2022].
* ↑ López-Egea, Sergi «Roche venç en nom de Contador». El Periódico de Catalunya, 25-08-2013 [Consulta: 27 agost 2013].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Fitxa de Nicolas Roche a sitiodeciclismo.net
* Fitxa de Nicolas Roche a procyclingstats.com
# Nicolas Rémy Maire

Nicolas Rémy Maire (1800 - 1878) va ser un il·lustre archetier (qui crea arcs per a instruments) francès.
Maire va néixer a Mirecourt. Va realitzar la seva formació al taller de Lafleur i va fer el seu aprenentatge al taller d'Etienne Pajeot a Mirecourt. L'estil de Maire es va mantenir proper a l'estil de Pajeot.
Va obrir el seu propi taller a Mirecourt el 1826 i va marxar el 1853 per treballar a París. A més de la creació d'arcs de violí de la seva pròpia producció, va treballar per a Gand, Jean-Baptiste Vuillaume i Georges Chanot. Va ser influït per Dominique Peccatte durant la dècada de 1850, sent els seus arcs molt similars als de Peccatte d'aquest període. Maire va passar a un model més lleuger després del 1860, igual que molts altres fabricants del seu temps. No sempre estampava els arcs. Jean Joseph Martin era un dels seus estudiants. La seva obra varia d'estil, però sempre és artesanal. Va morir a París.
| « | Maire (com a creador) és un dels favorits entre molts solistes i músics de cambra | » |
| — Gennady Filimonov |||

## Referències

* ↑ «Filimonov Fine violins» (en anglès).
* Roda, Joseph. Bows for Musical Instruments. Chicago: W. Lewis, 1959. OCLC 906667.
* Vatelot, Étienne. Les Archet Francais. Sernor: M. Dufour, 1976. OCLC 2850939.
* Raffin, Jean Francois. L'Archet. París: L'Archet Éditions, 2000. ISBN 2-9515569-0-X. 2-9515569-0-X
* Les Luthiers Parisiens aux XIX i XX siecles Tom 3 "Jean-Baptiste Vuillaume et sa famille - Sylvette Milliot 2006
* Vannes, René. Dictionnaire Universel del Luthiers (vol.3). Bruxelles: Les Amis de la musique, 1985. OCLC 53749830.
* William, Henley. Universal Dictionary of Violin & Bow Makers. Brighton, England: Amati, 1969. ISBN 0-901424-00-5. 0-901424-00-5
# Can Messeguer (la Roca del Vallès)

Can Messeguer és un edifici a pràcticament tres km al nord-oest del nucli de la Roca del Vallès. Sembla ser la reconstrucció o remodelació d'un edifici que segons la finestra de la façana lateral podria ser del s. XVI-XVII. De tota manera el 1497, hi havia un Narcís Masaguer que era batlle de Bell-lloc. L'edifici actual s'ha de situar entre el final del segle xviii i mig segle xix.
És un edifici de planta rectangular, tres cossos i tres pisos. La coberta és a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana. La façana té una composició simètrica amb senzilles obertures rectangulars. Aquestes són balconeres i tenen la barana formada per balustres de ceràmica. La porta és adovellada amb arc de mig punt. Les dovelles són de pedra granítica i a la clau hi ha un escut. A la façana de nord-oest hi ha una finestra rectangular que té gravada a la llinda una motllura de tradició tardo-gòtica. Aquesta mateixa façana té a la planta baixa un porxo amb voltes per aresta. Els murs són revestits amb un arrebossat llis.

## Referències

* 1 2 «Can Messeguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Can Messeguer (Sant Feliu de Buixalleu)

Can Messeguer és una masia de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia situada al km 8 de la carretera de Breda a Arbúcies (GI-552) al sud-oest del terme municipal de Sant Feliu de Buixalleu i a 5 km de Breda. Edifici molt reformat, de planta rectangular de planta baixa i un pis amb la coberta a dues vessants. La façana presenta tres eixos marcats per les obertures dels dos pisos; la porta d'accés al centre amb arc de mig punt adovellat, i algunes finestres acabades amb llinda de pedra plana.

## Referències

* ↑ «Can Messeguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Carles el Jove

Carles el Jove (v. 772 – 4 de desembre de 811). Fou el segon fill de Carlemany i la seva segona esposa, Hildegarda. Quan Carlemany dividí l'Imperi entre els seus fills, designà Carles Rei dels Francs.
Carlemany va desheretar son fill major, Pipí el Geperut, mentre els germans més joves, Carloman (rebatejat com a Pipí) i Lluís el Pietós, reberen el Regne d'Itàlia i Aquitània respectivament.
La més gran preocupació de Carles, foren els Bretons, amb els quals feia frontera el seu Estat, i que es van rebel·lar almenys en dues ocasions, però també va haver de lluitar contra els saxons diverses vegades. No obstant això, son pare li va sobreviure i tot el seu regne va anar a les mans de son germà Lluís el Pietós, ja que Pipí també havia mort.
Al voltant del 789, Carlemany va proposar Offa de Mèrcia la boda de Carles el Jove amb sa filla Ælfflæd. Offa va contestar que la boda es podria realitzar si Berta, filla de Carlemany es casava amb son fill Egfrid. Carlemany es va sentir ofès i va tancar els ports de l'Imperi als vaixells britànics. Pocs anys després, en 796, Carlemany i Offa van firmar un tractat comercial, el primer conegut en anglès.
Son pare va associar Carles al govern de França i Saxònia en 790, i el va posar a la direcció del ducatus Cenomannicus (corresponent al posterior Ducat de Maine). Carles va ser coronat Rei del Francs a Roma el 25 de desembre de 800, el mateix dia que son pare va ser coronat Emperador.
El 4 de desembre de 811, a Baviera, Carles va morir inesperadament. No va deixar descendència.

## Vegeu també

* Partició de l'Imperi Carolingi (806).
# Carlet d'ovella (grup de bolets)

Són carlets amb barret de tonalitats brunes (color bru vermellós, ataronjat, ferruginós, avellana a bru pàl·lid); poden estar desproveïts de restes de vel o bé disposar d’un anell fibrós o bé una calça.:
Diferenciem tres grups de carlets d'ovella:

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
# Can Talet

Can Talet és una obra eclèctica de Sant Feliu de Codines (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre parets mitgeres amb façana a dos carrers i la plaça, compost de planta baixa i dos pisos amb coberta plana limitada per una balustrada i frontó a la façana de la plaça coronant les façanes de composició simètrica amb elements formals representatius de l'arquitectura historicista. Constitueix una important fita visual dins el conjunt de la plaça.

## Història

Can Talet està situada en la zona d'eixample del nucli antic, zona urbanísticament composta per edificis entre parets mitgeres. En el carrer-carretera principal de la vila on s'hi troben els edificis més representatius de finals del XIX i principis del XX.

## Referències

* 1 2 «Can Talet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 juliol 2018].
# Omey

Omey és un municipi francès, situat al departament del Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 248 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Omey era de 248 persones. Hi havia 112 famílies, de les quals 36 eren unipersonals (16 homes vivint sols i 20 dones vivint soles), 32 parelles sense fills, 36 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 116 habitatges, 114 eren l'habitatge principal de la família i 2 estaven desocupats. 97 eren cases i 19 eren apartaments. Dels 114 habitatges principals, 89 estaven ocupats pels seus propietaris i 25 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia una cambra, 6 en tenien dues, 7 en tenien tres, 50 en tenien quatre i 50 en tenien cinc o més. 102 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 40 habitatges hi havia un automòbil i a 51 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Omey el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 4 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 8 | 70 a 74 | 4 |
| 8 | 65 a 69 | 16 |
| 4 | 60 a 64 | 12 |
| 8 | 55 a 59 | 0 |
| 12 | 50 a 54 | 12 |
| 12 | 45 a 49 | 12 |
| 8 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 8 |
| 12 | 30 a 34 | 8 |
| 12 | 25 a 29 | 8 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 16 | 15 a 19 | 8 |
| 12 | 10 a 14 | 16 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 163 persones, 118 eren actives i 45 eren inactives. De les 118 persones actives 112 estaven ocupades (63 homes i 49 dones) i 6 estaven aturades (3 homes i 3 dones). De les 45 persones inactives 18 estaven jubilades, 10 estaven estudiant i 17 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Omey hi havia 110 unitats fiscals que integraven 232,5 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 19.237 €.

### Activitats econòmiques

Dels 5 establiments que hi havia el 2007, 3 eren d'empreses extractives, 1 d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials i 1 d'una empresa de transport.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Omey a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Omey a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Ophélia

Ophélia és una pel·lícula dirigida per Claude Chabrol el 1963.

## Argument

Yvan és un jove que acaba de perdre el seu pare. Claudia, la seva mare, es casa llavors en segones noces amb Adrien, el germà del seu marit. Aquest s'instal·la en l'àmbit familiar. Yvan, enterbolit per la mort del seu pare, no aconsegueix admetre aquest matrimoni. Es perd una mica en un món imaginari que el porta a creure que la seva mare i el seu oncle Adrien són a l'origen de la mort del seu pare. L'oncle Adrien, acusat per Yvan, cau malalt de sobte i es mor. Per desgràcia per a Yvan que s'assabenta que Adrien era el seu verdader pare...

## Repartiment

* André Jocelyn, Yvan Lesurf
* Alida Valli, Claudia Lesurf
* Claude Cervan, Adrien
* Jean-Louis Maury, Sparkos
* Juliette Maynier, Lucie
* Robert Burnier, André Lagrange
* Sacha Briquet
* Pierre Vernier, Paul
* Serge Bento, François
* László Szabó
* Dominique Zardi, un guardià
* Liliane David, Ginette

## Anècdotes

En aquesta pel·lícula, Claude Chabrol ret homenatge a Hamlet de William Shakespeare, per al seu univers en el qual l'heroi de la pel·lícula, Yvan, intenta refugiar-se per eludir el món real.

## Referències

* ↑ The New York Times. ophelia (en anglès). The New York Times.
# Notte italiana

Notte italiana és una pel·lícula de 1987 dirigida per Carlo Mazzacurati. La pel·lícula és el resultat d'un triple debut reeixit: Nanni Moretti com a productora (és la primera pel·lícula produïda pel nounat Sacher Film de la parella Moretti-Barbagallo), Carlo Mazzacurati com a director i Marco Messeri com a protagonista.

## Trama

La pel·lícula està ambientada al delta del Po, una zona on s'extreia metà amb el perill d'enfonsar la terra. L'advocat Morsiani es trasllada a la zona per taxar un terreny; té un romanç amb la Daria i sembla que tot va bé. Però al llarg de la seva obra Morsiani pren consciència de molts fets, alguns dels quals són contraris a la llei: l'especulació de la construcció i la mineria il·lícita. També sorgeix la mort d'un inspector de mines que havia descobert l'existència d'uns pous clandestins. El pare de Daria també sembla estar implicat en aquesta mort. L'advocat entén que ara corre perill i intenta fugir.

## Repartiment

* Marco Messeri: Otello Morsiani
* Giulia Boschi: Daria
* Remo Remotti: Italo
* Tino Carraro: Melandri
* Memè Perlini: Checco
* Mario Adorf: Tornova
* Silvana De Santis: padrona della locanda
* Antonio Petrocelli: Paschero
* Gemelli Ruggeri: geometri
* Filippo Cilloni: Enzo
* Roberto Citran: Gabor
* Vasco Mirandola: punk

## Crítica

... Imatge de la vall del Po tenyida de groc, ben interpretada.... **½

## Recepció

Carlo Mazzacurati va guanyar el Nastro d'Argento a la millor direcció novell per aquesta pel·lícula, mentre que Marco Messeri va rebre el Globo d'oro com a millor actor de l'any i el Gran Premi al Festival de Cinema Italià d'Annecy. Als Ciak d'oro del 1988 va guanyar el premi a la Millor opera prima a la millor banda sonora a Fiorenzo Carpi i al millor so per Franco Borni També va guanyar la Palmera de bronze a la VIII edició de la Mostra de València.

## Referències

* ↑ Paolo Mereghetti, Dizionario dei film, ed. 1994.
* ↑ Enrico Lancia. I premi del cinema. Gremese Editore, 1998, 1998. ISBN 88-7742-221-1.
* 1 2 3 Enrico Lancia. «Ciak d'oro».
* ↑ La película francesa 'Poussière d'ange' obtiene el primer premio del festival, El País, 18 d'octubre de 1987

## Enllaços externs

* Part de la pel·lícula a YouTube
# Carles III de Navarra

Carles III de Navarra, dit el Noble (Mantes-la-Jolie, Regne de França 1361 - Olite, Regne de Navarra 1425), fou rei de Navarra i comte d'Evreux (1387-1425).

## Família

Nascut prop de París el 1361, fou fill del rei Carles II de Navarra i Joana de França. Es casà el 27 de maig de 1375 amb Elionor de Castella, filla d'Enric II de Castella i Joana Manuel. D'aquest matrimoni nasqueren:
* la infanta Joana de Navarra (1386-1413), casada el 1402 amb Joan I de Foix
* la infanta Maria de Navarra (1388-1425)
* la infanta Margarida de Navarra (1390- ~1420)
* la infanta Blanca I de Navarra (1391-1441), reina de Navarra i casada el 1401 amb Martí II de Sicília i el 1419 amb Joan II d'Aragó
* la infanta Beatriu de Navarra (1392-1415), casada el 1406 amb Jaume II de Borbó
* la infanta Isabel de Navarra (1395-1435), casada el 1419 amb Joan IV d'Armanyac
* l'infant Carles de Navarra (1397-1402), príncep de Viana
* l'infant Lluís de Navarra (1402), príncep de Viana
Carles III tingué diversos fills il·legítims, fruit de la seva relació amb Maria Miguel de Esparza.

## Vida política

El seu casament, ajustat el 1373 per mediació de Guiu de Boulogne, cardenal i legat apostòlic del papa entre els regnes espanyols, amb Elionor de Castella el 1375, va posar fi als conflictes entre el Regne de Navarra i el Regne de Castella, creant una relació d'amistat que va perdurar en el temps.
En un context de crisi econòmica i creixent aristocratització de la societat, Carles III va abordar una política en relació amb les possibilitats i recursos del seu regne. Així va intentar la distensió de relacions amb Castella, Aragó, França i Anglaterra, així com va donar suport al papat.
Va col·laborar amb Castella en les guerres contra el Regne de Granada i va propiciar el matrimoni de la seva filla Blanca amb Martí el Jove primer, i posteriorment amb l'infant Joan d'Aragó, fill de Ferran d'Antequera.
Va crear el 1413 la Cort o tribunal suprem del regne.
L'abandó de l'expansionisme per part del seu pare va permetre personalitzar un procés d'allunyament de França i va navarritzar la dinastia Evreux. Pel tractat de París (1404) es van solucionar les diferències amb Carles VI de França, renunciant als seus feus a Xampanya i Brie. Així mateix, va nomenar navarresos per als principals llocs del govern.
El 1423 instituí el títol de príncep de Viana als hereus del tron navarrès, i en fou el primer el seu net Carles de Viana.
Va destacar com un ferm impulsor de les arts, acabà la construcció de la catedral gòtica de Pamplona i els palaus reials de Tafalla i Olite, on va morir el 8 de setembre de 1425.
Fou enterrat a la catedral de Pamplona i, de les seves dues úniques filles supervivents, el succeí la seva filla gran Blanca, que regnà amb el nom de Blanca I de Navarra.

## Referències

* ↑ Revistaiberica.com Fitero, cuna de la orden de Calatrava (castellà)
# Novel·la epistolar

La novel·la epistolar inclou la novel·la escrita com un intercanvi de cartes (reals o no), el recull d'anotacions o la formada a partir del correu electrònic i la participació en un bloc. Predomina el gènere amorós, on les missives serveixen per narrar trobades sentimentals i emocions que experimenten els protagonistes. Les cartes poden estar escrites per una sola persona o bé establir-se com correspondència creuada, amb la riquesa que llavors suposa tenir els dos punts de vista. Un altre gènere recurrent és la confessió o explicació a una persona aliena d'uns fets increïbles que van passar al redactor principal en el passat.

## Novel·les epistolars cèlebres

* Lettres portugaises, de Claude Barbin.
* Pamela i Clarissa, de Samuel Richardson, segle xviii.
* Cartes perses, de Montesquieu.
* Julie ou la Nouvelle Héloïse, de Jean-Jacques Rousseau.
* Les relacions perilloses, de Pierre Choderlos de Laclos.
* Els sofriments del jove Werther, de Goethe.
* Ultime lettere di Jacopo Ortis, d'Ugo Foscolo.
* Frankenstein o el Prometeu modern, de Mary Shelley.
* Dràcula, de Bram Stoker.
* The Color Purple, d'Alice Walker.
* La caixa negra, d'Amos Oz.

## Vegeu també

* Carta (comunicació)
* Epístola
* Gèneres literaris
# Oreste Rossi

Oreste Rossi, conegut com a Tino, (Alexandria, 24 de març de 1964) és un polític italià.

## Biografia

Nascut a Alexandria, es va graduar a l'Institut Tècnic Industrial "Alessandro Volta" com a químic. Després d'acabar els seus estudis va treballar com a granger i de 1987 a 1990 es va col·locar com a químic en una empresa d'Alexandria.

### Carrera política a la Lliga Nord

Va ser dels primers membres dels «aliatges», de 1984 a 1990 i secretari provincial d'Alexandria abans del Moviment Autonomista Piemontèis i després del Piemont Autonomista que es va transformar el 1989 en Lega Nord Piemont, secció de la Lliga Nord. De 1989 a 1994 va ser secretari provincial d'Alexandria sempre per la Lliga. De 1997 a 2000 va ser conseller federal de la Lliga Nord i durant un llarg període ha estat un referent d'aquesta,a partir de 1993 a 2000, per a Itàlia del Sud i les Illes.
El 2002 va ser nominat per a l'alcalde d'Alexandria, amb el suport de la Casa de les Llibertats, perdent en la segona volta contra Mara Scagni.

### Eurodiputat

A les eleccions europees de 2009 va ser escollit diputat al Parlament Europeu de la Lliga Nord amb 14.390 vots i es va convertir en el primer diputat d'Alexandria elegit per ocupar aquest càrrec al Parlament Europeu. A la fi de 2012, després d'una ruptura amb el nou líder, Roberto Maroni, va deixar de la Lliga Nord, passant al grup ELD del Parlament Europeu, que va abandonar l'any següent, l'11 de juny de 2013.
El 3 de juliol 2013 es va incorporar al grup del Partit Popular Europeu, afirmant que no és euroescèptic, però sí eurocrític i favorable als Estats Units d'Europa.
El 5 de febrer de 2014 es va unir a la delegació de Forza Itàlia.

## Referències

* ↑ Eurodeputato Rossi, da 'euroscettico' a 'eurotifoso', Ansa, 4 luglio 2013. (italià)
* ↑ «Europarlamento, Oreste Rossi (Ppe) entra in Forza Italia». Il Velino, 5 febrer 2014. Arxivat de l'original el 22 de febrer 2014. [Consulta: 12 agost 2014].

## Enllaços externs

* Fitxa personal al Parlament europeu