OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Medalla Elliott Cresson

La distinció Elliott Cresson Medal, també coneguda com a Medalla d'Or Elliott Cresson, és el més alt guardó atorgat per l'Institut Franklin. El premi va ser establert per Elliott Cresson, membre vitalici de l'Institut Franklin, el 1848, amb una quantitat de 1.000 dòlars (força important per aquella època). La medalla es concedia com a premi "per algun tipus de descobriment en les Arts i les Ciències, per una invenció, per la millora d'una màquina, per algun nou procés de fabricació, per l'habilitat, l'enginy o la perfecció en l'aplicació de la mà d'obra." La medalla va ser atorgada per primera vegada el 1875, 21 anys després de la mort de Cresson.
L'Institut Franklin va continuar concedint de la medalla de forma ocasional fins al 1998 quan es van reorganitzar tots els seus premis atorgant-los sota un sol guardó: El "Franklin Institute Awards". Durant la vida de la concessió, es van atorgar un total de 268 medalles Elliott Cresson.

## Alguns dels guanyadors

* Juan de la Cierva y Codorníu
* William Crookes
* Henry Eyring
* Dayton C. Miller

## Vegeu també

* Premi Rumford
* Medalla Janssen
* Medalla Bruce
* Medalla Eddington
* Premi Nobel
* Història de la física

## Referències

* ↑ Gary D. Patterson; James E. Mark; Joel Fried Paul John Flory: A Life of Science and Friends. CRC Press, 17 juliol 2015, p. 161–. ISBN 978-1-4665-9577-4.
* ↑ The Franklin Institute. Awards. About the Awards: History and Facts Arxivat 2010-07-02 a Wayback Machine., Consultat Juliol, 2009.
* ↑ The Franklin Institute. Winners. Cresson Medal winners Arxivat 2021-11-03 a Wayback Machine.. Consultat Nov., 2011.
* ↑ The Franklin Institute. Donors of the Medals and their histories. The Elliott Cresson Medal - Founded in 1848 - Gold Medal Arxivat 2010-05-28 a Wayback Machine.. Consultat Juliol, 2009.

## Bibliografia

* Franklin Institute. Journal of the Franklin Institute, Pergamon Press, 1898, page 210. "The Econometer: A Gas Balance for Indicating Continuously the Proportion of Carbonic Acid Gas in the Flow of Furnace Gases"

## Enllaços externs

* "Crookes Arxivat 2003-06-24 a Wayback Machine. La radiografia entuba" Dittrick Centre d'Història Mèdica, Cas Universitat de Reserva Occidental. 2004.
# Ab imo pectore

Ab imo pectore és una locució llatina d'ús col·loquial. En sentit literal significa des del fons del pit, és una expressió virgiliana que expressa la profunditat d'un sentiment. Fou utilitzada per Virgili, Juli Cèsar, Gai Valeri Catul. Prové de l'adjectiu imus (superlatiu d'inferior que significa el més profund) i del substantiu pectus (pectora) que significa pit.

## Referències

* ↑ Esperanza Borrell Vidal & Mònica Miró Vinaix, «Ab imo pectore», Gramàtica llatina: el llatí normatiu i la seva evolució fins al català, Barcelona, Editorial UOC, 2001, pàgina 224, ISBN 9788484290209
* ↑ «Imus, ima, imum» al Diccionari Pons Llatí-Alemany
# Abbottina rivularis

Abbottina rivularis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que és originari de la Xina oriental, Corea i Japó. Ha estat introduït a la conca del riu Mekong. També ha estat observat al riu Tedzhen (Turkmenistan).
Els mascles poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Referències

* ↑ Kottelat, M., 2001. Fishes of Laos. WHT Publications Ltd., Colombo 5, Sri Lanka. 198 p.
* ↑ Coad, B.W., 1995. Freshwater fishes of Iran. Acta Sci. Nat. Acad. Sci. Brno. 29(1):1-64.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Nóvikov, N. P.; Sokolovski, A. S.; Sokolóvskaia, T. G.; Iàkovlev, I. M., 2002. The fishes of Primorye. Vladivostok, Far Eastern State Tech. Fish. Univ., 552 p.
# Abbottina springeri

Abbottina springeri és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a Corea.

## Referències

* ↑ Jordan, D. S. & Fowler, H. W. 1903. A review of the cyprinoid fishes of Japan. Proceedings of the United States National Museum 811-862.
* ↑ BioLib
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Banarescu, P. & T. T. Nalbant. 1973. Pisces, Teleostei. Cyprinidae (Gobioninae). Das Tierreich v. 93: i-vii + 1-304.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Abby Hatcher

Abby Hatcher (originalment titulada Abby Hatcher, Fuzzly Catcher) és una sèrie de televisió d'animació CGI canadenca creada per Rob Hoegee. Produïda per Guru Studio juntament amb Spin Master Entertainment, la sèrie es va estrenar a Nickelodeon als Estats Units d'Amèrica l'1 de gener de 2019, TVOKids al Canadà l'11 de febrer de 2019 i al bloc Milkshake! de Channel 5 el 2 de març de 2020 al Regne Unit. Es va estrenar en línia el 18 de desembre de 2018.

## Referències

* ↑ "Spin Master's Global Animated Preschool Series Abby Hatcher Premieres on Nickelodeon". Nota de premsa.
* ↑ «Nickelodeon USA to Premiere 'Abby Hatcher' on Monday, December 31, 2018 [Updated W/PR]». NickALive!. Arxivat de l'original el April 8, 2019. [Consulta: December 23, 2018].
# Mirsad Jonuz

Mirsad Jonuz (Мирсад Јонуз) (9 d'abril del 1962) és un exporter macedoni, i actualment entrenador de futbol.

## Carrera
### Com a jugador

Nascut a Milino, un poblet al costat de Sveti Nikole (Macedònia del Nord, llavors Iugoslàvia), Jonuz va jugar a diversos equips de futbol iugoslaus. Va debutar el 1985 en el futbol professional a les files del FK Teteks de la segona divisió iugoslava. Després d'aquesta temporada va jugar en dos equips més de la segona divisió, el FK Bregalnica Štip i el FK Borec, abans de debutar, la temporada 1988-89, a la primera divisió iugoslava a les files del FK Rad de Belgrad. Durant el mercat d'hivern, però, va ser cedit al FK Novi Pazar, jugant la resta de la temporada a segona divisió.
La temporada següent (1989-90), Mirsad Jonuz va fitxar pel FK Vardar, tornant així a la primera divisió, però aquell estiu va tornar a Segona en ser traspassat al FK Sutjeska Nikšić. Va tornar al FK Rad la temporada següent, on va jugar fins al 1993, quan va fitxar pel Levadiakos F.C. grec, on es va retirar el 1995..

### Com a entrenador

La carrera d'entrenador de Jonuz va començar el 1996 al FK Rabotnički, arribant a disputar la Copa de la UEFA. El 2001 es va fer càrrec del FK Pobeda, quedant en segona posició de la lliga amb 15 victòries. Amb el Pobeda va disputar la copa Intertoto, aconseguint classificar l'equip per disputar la UEFA. El 2002 va tornar a entrenar el FK Rabotnički. Des del 2003 fins al 2009, Mirsad Jonuz va entrenar la selecció de Futbol de Macedònia Sub-21.
El 16 de maig del 2009, Jonuz va ser nomenat seleccionador de la selecció de futbol de Macedònia, en substitució de l'eslovè Srečko Katanec. En va ser seleccionador fins al juny del 2011.

## Referències

* ↑ Mirsad Jonuz named as new Macedonian coach. Macedonian Football (2009-05-16). Consultat el 2012-06-02.
# Mirskoi (Kovalévskoie)

* Per a altres significats, vegeu «Mirskoi (Kavkàzskaia)».
Mirskoi - Мирской (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a les planes que hi ha als vessants septentrionals del Caucas Nord, a la vora occidental del riu Kuban. És a 14 km al nord de Novokubansk i a 148 km a l'est de Krasnodar.
Pertany al poble de Kovalévskoie.
# Els Camats

Els Camats va ser una colla de grallers del Vendrell, en actiu durant el segon terç del segle xix i principis del segle xx. El grup estava format per Bonaventura Mallofré i Cañís («Ventura Camat» o «el Picosa») com a primera gralla, Salvador Lleó i Borrut («Vador Titanyo») com a segona gralla i Joan Mallofré i Cañís («Ros Camat») com a gralla i timbal. Durant els últims anys s'hi va afegir com a timbaler Salvador Mallofré i Romeu («Vador Camat» o «Betum»), el fill gran del «Ventura Camat». Se sap que el 1867 en Bonaventura Mallofré i en Salvador Lleó ja tocaven junts, tot i això, no és fins nou anys més tard que en trobem la primera prova d'una actuació com els Camats. En total només hi ha tres actuacions documentades de la colla: la primera a la Festa Major de Sitges de 1876, la segona per la Festa Major del Vendrell de 1895 i l'última el 1908 com a acompanyament del Ball de Bastons jove de Sitges.
Una de les peces que es conserva de la colla és La marxa dels Camats o Llevant de taula composta d'oïda per «Ventura Camat» després de la mort del general Prim el 1870. La cançó va ser popularitzada més tard pels Romeas —on també va tocar el seu germà Joan Mallofré «Ros Camat»— i va ser enregistrada en un disc de pedra que va gravar la formació els anys trenta. El 1946, el «Ros Camat» cantaria al compositor Jaume Vidal i Vidal («Carboner») que la transcriuria i la faria arribar fins als nostres dies.

## Referències

* 1 2 Arroyo i Julivert, Salvador «Els grallers del Vendrell: dels primers noms a les primeres colles (1784-1926)». Miscel·lània penedesenca, 1995, pàg. 199-237 [Consulta: 31 juliol 2021].
# Megarcys irregularis

Megarcys irregularis és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: l'oest del Canadà (la Colúmbia Britànica) i el nord-oest dels Estats Units (Washington), incloent-hi la serralada de les Cascades i les muntanyes de la Costa.

## Estat de conservació

La seua principal amenaça és la tala dels boscos.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1912. Coll. Zool. Selys. 4(1):10.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Banks, 1900 (1899). Trans.Amer.Ent.Soc. 26(3):243. «Enllaç».
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Baumann, R.W. & B.P. Stark, 2010. Studies on the Plecoptera of the Kootenay Lake Drainage: A Revisitation of the Stoneflies from the Purcell Range, British Columbia, Canada. Illiesia, 6(23):292-302. «PDF».
* ↑ Stewart, K.W. i M.W. Oswood, 2006. The Stoneflies (Plecoptera) of Alaska and Western Canada. The Caddis Press: Columbus, Ohio. 325 pp.
* ↑ Kondratieff, B.C. i R.A. Lechleitner, 2002. Stoneflies (Plecoptera) of Mount Rainier National Park, Washington. Western North American Naturalist, 62: 385-404.
* ↑ Stoneflies of Washington (anglès)
* ↑ Stoneflies of Pierce County, Washington (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* 1 2 NatureServe (anglès)
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)
* ↑ Perlodidae Species Listing (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States (anglès)

## Bibliografia

* Ricker, 1952. Ind.Univ.Pub.Sci.Ser. 18:75.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:370.

## Enllaços externs

* Discover Life (anglès)
# Escorça (anatomia vegetal)

L'escorça o corfa és la part externa de l'arrel, el tronc i les branques de les plantes llenyoses. També es tracta de la coberta externa i dura d'algunes fruites.
En alguns casos es formen unes protuberàncies, que reben el nom de bossoga.
L'escorça està formada per les capes més externes de la tija de les plantes i de les arrels de les plantes llenyoses. Tenen escorça, entre d'altres, els arbres, les plantes enfiladisses llenyoses i els arbusts. L'escorça es refereix a tots els teixits vegetals fora del cambium vascular i no és un terme tècnic.
Entre els productes, d'utilització humana, que deriven de l'escorça s'inclouen les espècies i altres saboritzants, tanins, resines, làtex, medicines, diversos verins, al·lucinògens, i el suro. L'escorça s'ha utilitzat per a fer vestits, canoes, cordes i com a superfície per a pintar-hi o fer mapes.
Per extensió la pela corretjosa dels melons i síndries també rep el nom d'escorça.

## Descripció botànica

Allò que normalment s'anomena escorça inclou un nombre de teixits vegetals diferents. El suro és un teixit secundari externs que és impermeable a l'aigua i als gasos i també s'anomena fel·lema El suro el produeix el cambium del suro (també anomenat fel·logen) el qual és una capa de cèl·lules actives meristemàticament. Junts el fel·lema, el fel·logen i el fel·loderma (que no sempre es forma i que és una capa de cèl·lules formada cap a l'interior pel cambium de suro) formen el periderma.

## Vegeu també

* Anellament (botànica)
* Bio-trituradora

## Referències

* ↑ «corfa». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ «bossoga». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ Raven, Peter H.; Evert, Ray F.; Curtis, Helena. Biology of Plants. New York, N.Y.: Worth Publishers, 1981, p. 641. ISBN 0879011327. OCLC 222047616.
* ↑ Taylor, Luke. 1996. Seeing the Inside: Bark Painting in Western Arnhem Land. Oxford Studies in Social and Cultural Anthropology. Oxford: Clarendon Press.
* ↑ Dickison, WC. 2000. Integrative Plant Anatomy, Academic Press, San Diego, 186-195.
Viccionari
# Enric IV de Brabant

Enric IV de Brabant (nascut al voltant de 1251, mort després de 1272) va ser duc de Brabant (1261-1267). Era el fill d'Enric III, duc de Brabant i d'Adelaida de Borgonya.
Va succeir al seu pare a l'edat de deu anys sota la tutela de la seva mare. Aquesta regència va ser disputada pel seu oncle Enric I, landgravi de Hessen i per un cosí, Enric de Lovaina, senyor de Gaasbeek. Els abús causats per la duquessa Adelaida de Borgonya com a regent van causar disturbis a Lovaina.
Enric, feble i de poca intel·ligència, una mica més tard va abdicar el ducat a favor del seu germà Joan I de Brabant i va postular a l'abadia de Saint-Bénigne de Dijon a Borgonya. Va fer els seus vots l'1 d'octubre de 1269, a l'Orde de Sant Agustí. Una acta l'assenyala viu el 28 d'abril de 1272, però no se sap la data de la seva mort.

## Referències

* ↑ Wauters, Alphonse. «Henri IV». A: Biographie Nationale de Belgique (en francès). vol. 9. Brussel·les: Bruylant-Christophe, 1886-1887, p. 144-146.
# Enric IV d'Avaugour

Enric IV d'Avaugour (~1280 - 1 de febrer de 1334) fou senyor d'Avaugour a l'antic comtat de Goëlo. Era fill d'Enric III d'Avaugour i de Maria de Brienne i va succeir al seu pare a la senyoria el 1301. Es va casar el 1305 amb Joana d'Harcourt (morta el 1346) de la que va tenir tres fills. La unió el 1318 de la seva filla gran Joana d'Avaugour amb Guiu comte de Penthièvre, el germà del duc Joan III de Bretanya va permetre la reconstitució del patrimoni familiar, amb el comtat de Penthièvre que els havia estat confiscat el 1214 per Pere I Mauclerc. Els tres fills del seu matrimoni foren: Joana d'Avaugour (? - 28 de juliol de 1327) casada el 1318 amb Guiu de Penthièvre, Margarita, casada amb Arveu o Hervé VII de Léon, mort el 1343 i després amb Jofré dels Vaux, Isabel casada amb Jofré VIII de Châteaubriant mort el 1347 després amb el vescomte, Lluís I de Thouars mort el 1370. Fou enterrat a la necròpolis familiar del convent dels Franciscans de Guingamp.

## Bibliografia

* Frédéric Morvan, La maison de Penthièvre (1212-1334) rivale des ducs de Bretagne M.S.H.A.B Tome LXXXI, pàgs. 19-54, 2003
# Acadèmia Búlgara de les Ciències

L'Acadèmia Búlgara de les Ciències, búlgar: Българската академия на науките Balgàrskata akademia na naúkite, abreujadament БАН BAN, és l'organització científica més gran de Bulgària. És una estructura estatal autònoma que engloba instituts de recerca i altres unitats independents. Els seus membres són acadèmics (membres reals), els membres corresponents (membres associats) i membres estrangers. Els instituts científics i les unitats independents de l'Acadèmia Búlgara de les Ciències realitzen investigacions científiques fonamentals, formació de personal, activitats aplicades i tecnològiques.

## Referències

* ↑ (búlgar) Art. 1. Llei de la BAN Arxivat 2017-12-25 a Wayback Machine.: "L'Acadèmia Búlgara de Ciències (BAN) és una organització autònoma nacional d'investigació científica que inclou institucions acadèmiques i altres unitats estructurals autònomes."
# Missioners de Sant Joan Baptista

La Congregació de Sacerdots Seglars Missioners de Sant Joan Baptista, en llatí Congregatio Sacerdotum Secularium Missionariorum de Sancto Ioanne Baptista, fou una societat de vida apostòlica de sacerdots missioners. Els seus membres, anomenats popularment baptistins formaven la branca masculina de les Monges Eremites de Sant Joan Baptista. La congregació, fundada en 1749, fou suprimida en 1810.

## Història

La congregació nasqué de la iniciativa de Giovanna Battista Solimani, que ja havia fundat l'orde monàstic contemplatiu de les Eremites de Sant Joan Baptista: volgué crear-ne una branca masculina dedicada a l'evangelització de pobles infidels o herètics.
Amb l'ajut del seu confessor Domenico Francesco Olivieri (1691-1766), començà l'obra de fundació a Gènova el 1749. El juny del mateix any, Olivieri anà a Roma per informar del projecte a la Santa Seu. Niccolò Maria Lercari, secretari de la Congregació per a l'Evangelització dels Pobles, veié amb bons ulls la iniciativa, però el papa Benet XIV no volia fundar nous instituts religiosos i va fer modificar-ne la regla proposada. Així, els Missioners de Sant Joan Baptista no farien vots solemnes, no portarien hàbit ni tindrien constitucions pròpies: serien sacerdots seglars que viurien en comunitat.
L'arquebisbe de Gènova i Giovanna Solimani acceptaren les condicions i el 22 de setembre de 1755 Benet XIV va aprovar el nou institut amb un breu. La congregació, sota la forma de societat de vida apostòlica, depenia de la Congregació de Propaganda Fide
Els baptistins emetien el vot d'estabilitat i el de treballar en les missions que els confiés la Santa Seu. Tenien prohibit confessar dones i predicar a països catòlics. Portaven el mateix hàbit que els Missioners Paüls. El superior general era elegit anualment i prenia possessió el 24 de juny, festa de Sant Joan. La seu central fou vora l'església de Sant'Isidoro a Capo de Roma.
La primera missió de la societat fou a Bulgària, on marxeren tres preveres el 1753. El 1763 començaren les missions al Caucas, però no tingueren èxit. Les missions arribaren a la Xina i l'Índia.
La congregació fou dissolta per decret de Napoleó I el 1810. Malgrat que es volgué restaurar després, no s'aconseguí.

## Bibliografia

* Gaetano Moroni, Dizionario di erudizione storico-ecclesiastica da S. Pietro sino ai nostri giorni, vol. IV, Venezia, 1840, pp. 230-232
# Missioners del Sagrat Cor de Jesús

Els Missioners del Cor de Jesús, en llatí Societas Missionariorum Sacratissimi Cordis Iesu, formen una congregació clerical catòlica masculina, fundada en 1854 pel sacerdot Jules Chevalier. Els seus membres posposen al nom les sigles MSC.

## Història

La congregació fou fundada per Jean-Jules Chevalier (1824-1907), que hi pensava des dels seus anys de formació al seminari, on ja havia format una associació, de "Cavallers del Sagrat Cor" per agrupar els companys que volien desenvolupar una devoció i espiritualitat del Sagrat Cor de Jesús. Quan fou nomenat rector de la parròquia de Saint Cyr d'Issoudun (Indre), va fundar formalment, amb el seu col·lega Émile Maugenest, l'institut dels Missioners del Sagrat Cor de Jesús, amb la finalitat de promoure la devoció envers aquesta advocació. La fundació tingué lloc el 8 de desembre de 1854, i fou aprovada el 9 de setembre de 1855 per l'arquebisbe de Bourges, Jacques-Marie-Antoine-Célestin du Pont.
Els pares Missioners ajudaven els rectors de diverses parròquies, dedicant-se a la catequesi i la predicació popular, i a fer retirs espirituals amb laics. El 25 de març de 1881 el papa Lleó XIII confià a Chevalier i a l'institut l'evangelització de part de la Micronèsia i la Melanèsia, començant així una tasca d'apostolat missioner.
La congregació obtingué el decretum laudis el 8 de març de 1869 i fou aprovada definitivament per la Santa Seu el 20 de juny de 1874.

## Activitat i difusió

Els Missioners del Sagrat Cor de Jesús es dediquen a la formació religiosa dels joves, l'apostolat missioner i el ministeri sacerdotal. N'hi ha una branca femenina: les Filles de la Mare de Déu del Sagrat Cor, també fundades per Chevalier, en 1874.
Són presents a Europa (Bèlgica, Croàcia, Espanya, França, Alemanya, Irlanda, Regne Unit, Hongria), Oceania (Austràlia, Papua Nova Guinea, illes de l'oceà Pacífic), Àsia (Filipines, Corea, Japó, Indonèsia, Índia), Àfrica (Camerun, República Democràtica del Congo, Senegal, Sud-àfrica), i Amèrica (Brasil, Canadà, Colòmbia, Cuba, Equador, El Salvador, Guatemala, Haití, Mèxic, Nicaragua, Perú): la seu general és, des de 1905, a Roma.
En acabar 2008, la congregació tenia 291 cases i 1.961 membres, 1.383 d'ells sacerdots.

## Bibliografia

* Annuario Pontificio per l'anno 2010, Libreria Editrice Vaticana, 2010. ISBN 978-88-209-8355-0.

## Enllaços externs

* Lloc web dels MSC, multilingüe.
# Missioners d'Àfrica

Els Missioners d'Àfrica (M.Afr.), en llatí Missionarii Africae, o també coneguts com a Pares Blancs (Pères blancs en francès o Patres Albi en llatí) és una societat de vida apostòlica catòlica fundada el 1868 a Maison Carrée (Algèria), actualment El Harrach. El seu fundador fou Charles Martial Lavigerie, primer arquebisbe d'Alger creat cardenal el 1882, figura ensenya de la lluita contra l'esclavatge a Àfrica. La societat fou aprovada per la Santa Seu el 15 de febrer del 1908, i amb la seva història s'inicià una evangelització activa de molts països africans.
Als tres vots religiosos tradicionals de pobresa, castedat i obediència derivats dels consells evangèlics, els pares blancs hi afegeixen un quart jurament: treballar per l'evangelització d'Àfrica, d'acord amb les constitucions i les lleis de la societat. Els pares blancs no són un orde religiós en el sentit estricte, sinó un institut missioner de dret pontifici.
El 1869 Lavigerie fundà una branca femenina amb un carisma semblant, les Missioneres de Nostra Senyora d'Àfrica, anomenades popularment Germanes Blanques.
A més de la seva tasca missionera i pastoral, els pares blancs destaquen per les seves contribucions científiques relatives a l'etnografia i la geografia africanes.
En l'actualitat, el superior general dels Missioners d'Àfrica és Richard Baawobr, i el 2012 tenia 1656 religiosos, 1314 sacerdots i 224 parròquies.

## Referències

* ↑ Cheney, David M. «Missionaries of Africa (White Fathers)» (en francès). Catholic-Hierarchy, 08-07-2014. [Consulta: agost 2014].
* ↑ Wellens, P. B.. La Societe des Missionnaires d'Afrique (Pères blancs). Ses Origines et le Developpement de son Organisation jusqu'à la Promulgation du Code de Droit Canonique (en francès). Publications Universitaires de Louvain, gener de 1952.