OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Molí de Cal Ton del Pere

El Molí de Cal Ton del Pere és una obra del municipi de Sant Pere de Riudebitlles (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una edificació entre mitgeres i fent cantonada, composta de planta baixa, dos pisos i golfes. Portal d'arc de mig punt adovellat, finestres al primer i segon pis, de brancals, ampits i llindes de pedra. Galeria de finestres petites a les golfes. Ràfec. La casa fou edificiada en l'època de la primera industrialització, gràcies a la proximitat del riu Bitlles, del que s'aprofita l'aigua per moure el molí.

## Referències

* 1 2 «Molí de Cal Ton del Pere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 febrer 2015].
# Joan Merli i Pahissa

Joan Merli i Pahissa (Barcelona, 22 de maig de 1901-1995) fou un marxant, promotor d'art i editor català, fill d'un fabricant tèxtil.

## Biografia

Començà a promoure edicions de poesia com "Els Poetes d'Ara", les quals dirigia Tomàs Garcés (1923-1924). El 1924 marxà a París i va fer de marxant de l'artista Joan Rebull, al que seguiren Emili Bosch Roger, Josep Obiols, Prim, Josep Gausachs, Villà, Emili Grau-Sala, Josep Granyer, i altres que exposaven a la sala que duia el seu nom des del 1929, dins les Galeries Laietanes. Muntà l'Organització Joan Merli, que enviava obres d'art als socis que cotitzaven moderades sumes mensuals.
També fou creador de revistes i publicacions com La Mà trencada (1924-1925), Quatre coses (1925) o Les arts catalanes (1928-1929).
Joan Merli va compartir amistat amb Joan Salvat-Papasseit i va publicar la seva obra pòstuma Óssa Menor el 1925. L'escriptor barceloní li va dedicar un dels poemes d'aquest llibre: Ara no es fa, però jo encara ho faria.
Durant la Segona República Espanyola fou secretari de la Junta Municipal d'Exposicions d'Art de Barcelona i director de la revista Art (1933-1936). En acabar la Guerra civil espanyola, durant la qual col·laborà amb el Comissariat de Propaganda, s'exilià a Buenos Aires, on hi fundà l'editorial Poseidon i creà la revista Cabalgata, on hi publicà el seu primer llibre Julio Cortázar. Retornà a Catalunya el 1971, on va continuar amb l'Editorial Poseidor i fou membre d'honor de la Societat Catalana de Crítics d'Art. El 1982 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* La mort m'ha citat demà (1938) novel·la
* 33 pintors catalans (1937)
* Isidre Nonell (1938)
* Picasso (1948)
* Fang a les ales: drama en tres actes (1937)

## Referències

* ↑ «Joan Merli i Pahissa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Joan Salvat-Papasseit i el noucentisme, de Marçal Subiràs i Pugibet. Publicat a Revista de Catalunya Núm. 207 (2006).
# Arak

«Arak» té aquests significats:
* Geografia:
** Arak és el nom persa i turc del riu Araxes (nom armeni i rus).
** Efímera república que va existir el 1918. Vegeu Araks.
** Al-Arak, castell àrab a Castella, després Santa María de Alarcos
** Arak (Iran)
* Begudes alcohòliques
** Arak o àrac
Viccionari
# Lastras del Pozo

Lastras del Pozo és un municipi de la província de Segòvia, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 99 | 82 | 85 | 83 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Segovia (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 12 març 2021].
# Mitsunori Yabuta

Mitsunori Yabuta (藪田 光教, 2 de maig de 1976) és un exfutbolista del Japó.
Comença la seua carrera professional al Verdy Kawasaki el 1995. Ha jugat als clubs Yokohama FC, Vissel Kobe, Avispa Fukuoka i FC Gifu i es va retirar a finals de la temporada 2008.
L'abril de 1995, va ser seleccionat per la selecció nacional sub-20 del Japó per al Campionat Mundial juvenil de 1995.

## Referències

* ↑ J.League Data Site (japonès)
* ↑ Mitsunori Yabuta, Fitxa a Transfermarkt (anglès)
* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2020-06-08. [Consulta: 8 juny 2020].
# Jaume Rebassa Garcies

Jaume Rebassa Garcies (Palma, 1890- Camp de concentració de Mittelbau-Dora, Alemanya, 1943). Sindicalista i polític.
Des de 1907 va treballar de sabater a Mèxic, Marsella i Barcelona. Va esser secretari de la societat de sabaters La Igualdad (1918-19) i de la Federació de Societats Obreres de la Casa del Poble (1921). Des de 1925, fou membre del comitè executiu de la Unió General de Treballadors de les Balears, de la qual fou secretari general (1926). Militant destacat del Partit Socialista Obrer Espanyol -PSOE- l'abril de 1931 feu part de la comissió gestora de l'Ajuntament de Palma, constituïda després de la proclamació de la Segona República. També va esser cap de la Guàrdia Urbana de Palma. Fou director (1936) del setmanari El Obrero Balear i del diari Antorxa. Durant la Guerra Civil, s'amagà. Després d'haver estat amagat durant tres anys, el 10 d'agost de 1939, ja acabada la guerra, fugí amb altres vuit militants socialistes en direcció a Algèria, però l'embarcació es va avariar i foren recollits per un vaixell italià que els dugué fins Civitavecchia, on foren empresonats. Joan Mates Sales al seu llibre "Mi Odissea, 1936-1943" va descriure l'aventura dels fugitius. Primer varen ser internats a la presó romana de Regina Coeli. Després foren traslladats a l'illa de Ventotene i acabaren al camp de concentració de Renicci el 1943. Mentre alguns del grup de mallorquins, quatre, aconseguiren fugir de Renicci en el moment de l'arribada de les forces aliades aprofitat un moment de desconcert, Rebassa no va tenir tanta sort. Va ser conduït a Alemanya a un dels camps exteriors de Buchenwald, a Mittelbau-Dora, prop de Nordhausen, on els presoners eren obligats a fer durs treballs en la construcció d'uns túnels. Allà va morir Jaume Rebassa, el 24 de desembre de 1943, El seu nom figura en el memorial de Flossembürg.

## Vegeu també

* Jaume Rebassa Garcies a Fideus
* VILCHES, Josep "El destino de Jaume Rebassa, una incógnita que quedó pendiente".
* Jaime Rebassa Garcías. Fundación Pablo Iglesias.

## Referències

* ↑ «Rebassa Garcies, Jaume». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 14. Palma: Promomallorca, p. 223. ISBN 84-8661702-2.
# Molí de Can Burgada

El Molí de Can Burgada és una obra del municipi de Tordera (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Queda molt amagat, perquè està cobert de vegetació, però s'alça visiblement. Des de Tordera, s'arriba per la pista de Vallmanya, just després de creuar per última vegada la riera de Vallmanya abans d'arribar a Sant Miquel de Vallmanya. En aquest punt hi ha una pista que surt a mà esquerra. El molí queda en aquell punt. Es veu millor baixant aquesta pista, que duu a la part inferior, a nivell de riera

## Referències

* ↑ «Molí de Can Burgada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Joan Mestre

Joan Mestre va ser mestre de capella de Moià fins al 1737. Fou reclamat però pels consellers de la vila d'Igualada juntament amb la comunitat de preveres per suplir la baixa de Josep Soler en el magisteri parroquial. El dia 24 d'abril de 1737 ocupa el seu càrrec en l'exercici del magisteri i l'organistia amb un sou de 40 lliures anuals i amb la condició que si ocupava també la plaça de l'organistia, se li pagarien 10 lliures més de sou, que al mateix temps l'obligarien a ensenyar a cantar als anomenats «miñons de cota», és a dir, als quatre escolans cantors de la vila perquè aquests poguessin cantar les veus superiors de la polifinia eclesiàstica. Joan Mestre va morir a finals de juny del 1738, quan es complia un any de la seva incorporació a Igualada. Durant el seu curt mestratge va participar com a jurat en les proves d'admissió dels nous beneficiats a la comunitat de preveres. Així doncs atenent a aquestes circumstàncies seria plausible afirmar que Mestre ocupà el càrrec esmentat tenint ja una edat força avançada, i inclús cap la possibilitat que tant Mestre com Soler –el seu predecessor– s'haguessin format de joves en el mateix centre

## Referències

* GREGORI I CIFRÉ, Josep Maria – ROMEU I SOLÀ, Anna. Inventaris del fons musicals de Catalunya. Volum 9: Fons de la basílica de Santa Maria d'Igualada de l'Arxiu Comarcal de l'Anoia. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2016. ISBN 9788449066337
# José Luis Fernández Martínez

José Luis Fernández Martínez (Chiclana de la Frontera, 15 d'octubre de 1966) és un exfutbolista andalús, que ocupava la posició de defensa.

## Trajectòria

Sorgeix del planter del Cadis CF. Amb el primer equip, disputa un encontre de la màxima categoria a la campanya 86/87, encara que puja definitivament fins al 1989. Enmig, alterna el Cádiz B amb una cessió al Lorca.
La temporada 89/90 hi juga 8 partits, que pugen a 12 a la temporada següent. Tan sols disputa un partit amb els gaditans a la campanya 91/92, la qual acabaria cedit al CP Cacereño. De nou a Cádiz, no hi tindria continuïtat.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Gareth McAuley

Gareth Gerald McAuley (Larne, Comtat d'Antrim, Irlanda del Nord, 5 de desembre de 1979) és un futbolista professional nord-irlandès que juga com a defensa al club anglès de la Premier League West Bromwich Albion i a la selecció d'Irlanda del Nord.

## Referències

* ↑ «Gareth McAuley Profile». Arxivat de l'original el 2016-05-13. [Consulta: 17 juny 2016].

## Enllaços externs

* Dades estadístiques sobre Gareth McAuley a soccerbase.com
# Tapacul de matollar

El tapacul de matollar (Scytalopus griseicollis) és una espècie d'ocell de la família dels rinocríptids (Rhinocryptidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva humida de muntanya i zones de matolls als Andes del nord de Colòmbia i nord-oest de Veneçuela.

## Referències

* ↑ «Tapacul de matollar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Jean-Jacques Mounier

Jean-Jacques Mounier (Lisboa, 12 de juny de 1949) és un judoka francès, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Múnic, on guanyà la medalla de bronze en la prova del pes lleuger del programa de judo.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat d'Europa de judo, d'or el 1970, 1971 i 1972 i de bronze el 1969. Guanyà tres campionats nacionals en pes lleuger, el 1971, 1972 i 1973.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Jean-Jacques Mounier». [Consulta: 2 agost 2021].
* ↑ «JudoInside - Jean-Jacques Mounier Judoka». [Consulta: 2 agost 2021].
# Miquel Domínguez Pérez

Miquel Domínguez Pérez (Llíria, 27 de febrer de 1954) és un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la IX legislatura.

## Biografia

Llicenciat en dret per la Universitat de València. En 1991 fou noment assessor de l'aleshores regidor de l'Ajuntament de València Juan Cotino i el 1992 fou escollit regidor de l'Ajuntament de Xirivella pel partit local Plataforma Independent de Xirivella (PLIX), que poc després s'integraria al Partit Popular (PP). A les eleccions municipals espanyoles de 1995, 1999, 2003, 2007, 2011 i 2015 fou elegit regidor de l'Ajuntament de València pel PP, tinent d'alcalde d'urbanisme i habitatge (1995-2003) i tinent d'alcalde delegat de l'Àrea de Seguretat Ciutadana (2003-2015).
El juliol de 2015 va substituir Juan Carlos Moragues Ferrer (elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 2015 i que deixà el seu escó quan fou nomenat Delegat del Govern a la Comunitat Valenciana) com a diputat del Partit Popular. El 18 d'octubre del 2016 va ser baixa en el Grup Parlamentari Popular de la cambra i va passar a ser diputat no adscrit.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 14 setembre 2015].
* ↑ Fabra, Barberá, Lerma, Mulet, Crisol i Lima, nous senadors territorials per designació de les Corts Valencianes ara.cat, 22 de juliol de 2015
* ↑ «Acord 1.147/IX (BOCV 119, 21.10.2016)». [Consulta: 19 desembre 2018].
# Port de Dubrovnik

El port de Dubrovnik (Porat) a la ciutat vella (Grad) cal diferenciar-lo del port principal de la ciutat situat a la zona de Gruz.
Aquest port té avui un caràcter de port esportiu i turístic, presidit per les muralles i l'antic Palau gòtic de la rectoria, i flanquejat a la dreta (mirant des del mar) pel convent dominic, la fortalesa de Revelin i la torre Luka; i a l'esquerra per la punta Porporela, l'església de Sveti Ivan i el Museu marítim de Dubrovnik. Té enfront l'anomenat Kase que protegeix el port.

## Referències

* ↑ «Puerto de Dubrovnik» (en castellà). Turismo Dubrovnik.
# Modena (Illinois)

Modena és una àrea no incorporada al comtat de Stark, Illinois, Estats Units. A 5 milles (8.0 km) al nord de Wyoming. El 1861 s'hi establí una oficina de correus anomenada Modena, que va romandre en funcionament fins al 1906. La comunitat va rebre el nom de Mòdena, a Itàlia.

## Referències

* ↑ «Stark County». Jim Forte Postal History. [Consulta: 5 desembre 2015].
* ↑ Gannett, Henry. The Origin of Certain Place Names in the United States. U.S. Government Printing Office, 1905, p. 211.
# Jean-Jacques Olier

Jean-Jacques Olier (París, 20 setembre de 1608 - 2 d'abril de 1657) fou un sacerdot francès, representant de l'escola espiritual francesa i fundador de la Companyia dels Sacerdots de Sant Sulpici. Ha estat proclamat venerable per l'Església catòlica.

## Biografia

Jean-Jacques Olier de Verneuil nasqué a París el 1608 en una família noble, essent el seu pare un alt magistrat. Va estudiar teologia a la Sorbona, on madurà la vocació religiosa sota la guia espiritual del futur sant Vicenç de Paül. Per influència seva, va entrar en la congregació de l'Oratori de Jesús i Maria Immaculada de França i fou ordenat sacerdot el 21 de maig del 1633.
Després d'haver predicat durant anys missions populars entre els habitants de l'Alvèrnia, el 1641 va fundar a París, a la Rue de Vaugirard, un seminari per a la formació dels sacerdots i els joves. Quan, el 1642, Olier fou nomenat rector de l'església de Saint-Sulpice, hi instal·là la seu del seminari, on va originar-se una companyia de sacerdots, a la manera de societat de vida apostòlica, que prengué el nom de Companyia de Sant Sulpici.
El 1652 va deixar el ministeri pastoral per problemes de salut, però mantenint la direcció del seminari. Morí a París el 1657.

## Obres

Va escriure un bon nombre d'obres catequètiques i espirituals, d'inspiració ascètica i mística.
* Cartes, editades a París: E. Levesque, de Gigord, 1935
* Le catéchisme chrétien et La journée chrétienne
* Introduction à la vie et aux vertus chrétiennes
* Le traité des Saints Ordres
* L'Esprit des cérémonies de la messe
* L'âme cristal: des attributs divins en nous, Paris, Seuil, 2008
* De la création du monde à la vie divine, Paris, Seuil, 2009
* Des anges. Fragrances divines et odeurs suaves, Paris, Seuil, 2011

## Bibliografia

* "Olier, Jean Jacques (1608-1657)", en: Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon
* "Jean-Jacques Olier", en: The Catholic Encyclopedia, vol. XI, New York, 1911

## Vegeu també

* Companyia dels Sacerdots de Sant Sulpici
# Miquel Ducas

Miquel Ducas（en llatí Michael Ducas, en grec Μιχαὴλ ό Δοῦκας), fou un historiador romà d'Orient, net d'un altre Miquel Ducas i descendent de la família imperial dels Ducas. Va viure al segle xv i probablement va exercir algun càrrec a la cort sota Constantí XI Paleòleg el darrer emperador.
El 1453, després de la conquesta de Constantinoble pels otomans sota el comandament de Mehmet II, va fugir a Lesbos on governava Dorino I Gattiluso, que el va enviar a diverses missions diplomàtiques, feina que va mantenir sota Domenico I Gattiluso, successor de Dorino el 1455. El 1455 i 1456 va portar el tribut de Lesbos a Adrianòpolis i també va acompanyar a Domenico a Constantinoble per retre homenatge al soldà Mehmet II. Gràcies a la prudència de Dorino i Domenico i a l'habilitat de Miquel Ducas, Lesbos va viure un temps en una pau tranquil·la.
Enderrocat Domenico en un cop d'estat pel seu germà Nicolo II Gattiluso el 1458, el soldà otomà va decidir posar fi al principat i Lesbos fou ocupada el 1462 i incorporada a l'Imperi Otomà. Després d'això el rastre de Miguel Ducas, que se sap que va sobreviure, es perd.
El poc que se sap de Miquel Ducas es dedueix del llibre que va deixar. Va escriure una Història que comença amb la mort de Joan V Paleòleg (1391) i arriba fins a la conquesta de Lesbos, en 45 capítols molt extensos. El primer capítol, molt curt, comença amb la creació d'Adam i arriba fins a Joan Paleòleg, i sembla escrit per una altra mà, potser d'un monjo. L'obra finalitza amb uns fets molt detallats de la conquesta de Lesbos i s'interromp bruscament.
L'estil d'escriptura és molt dolent amb un grec bàrbar i amb moltes paraules emprades del turc i d'altres llengües. És el de més difícil lectura entre els historiadors grecs i sembla que els antics no el consideraven gaire, però els fets que relata són fidels i imparcials, i els defectes són només de llenguatge i estil. Miquel Ducas, Calcòcondiles, i Franza són les principals fonts per aquest període final de l'Imperi Romà d'Orient.

## Referències

* ↑ Ducas, Michael a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1089-1090
# Puig Duran

El Puig Duran és una muntanya de 1.019 metres que es troba al municipi de Ripoll, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Antroposofia

L'antroposofia és una pseudociència que forma part del corrent teosòfic desenvolupat pel filòsof i esoterista austríac Rudolf Steiner a principis del segle xx com a escissió de la Societat Teosòfica. Es tracta d'una temptativa d'estudiar, d'experimentar i de descriure els fenòmens espirituals amb la mateixa precisió i claredat amb què la ciència estudia i descriu el món físic.
L'antroposofia es funda en l'afirmació que és possible anar més enllà de la visió materialista de la naturalesa i del món limitat a l'aspecte físic, afegint-hi els nivells suprasensibles de l'existència: els processos vitals, l'ànima i l'esperit.
Segons Steiner, el món espiritual és un món real i objectiu i és accessible gràcies a certes facultats cognoscitives latents en tots els éssers humans. Aquestes, independents dels sentits però dependents d'altres òrgans, poden ésser desenvolupades fins a obtenir allò que ell anomena el pensar pur. Gràcies a aquest, les persones podran deduir amb completa autonomia el motiu de les seves accions, el que els permetrà llavors d'actuar lliurement.
Les idees antroposòfiques s'han aplicat pràcticament a tots els àmbits, com per exemple a l'educació amb les escoles Steiner-Waldorf i el moviment Camphill d'ensenyament especial, a l'agricultura ecològica amb la noció biodinàmica (que ha donat lloc a l'etiquetatge Demeter), a la medicina (laboratoris Weleda), a les finances amb la banca ètica (Triodos Bank, GLS_Gemeinschaftsbank o LaNef) i a les diverses arts (amb l'eurítmia, aplicada a la dansa i a l'arquitectura).
Per tal de promoure el seu ensenyament, Steiner va crear l'any 1912 la Societat Antroposòfica, la qual té la seu internacional al Goetheanum de Dornach, a Suïssa.
Segons la comunitat científica, les teories antroposófiques no tenen cap base científica i es fonamenten en la pseudociència obscura formulada per Rudolf Steiner a partir de les percepcions de l'esperit.

## Referències

* ↑ «Antroposofia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Antroposofia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Robert McDermott, The Essential Steiner, ISBN 0-06-065345-0, pp. 3–11, 392–5
* ↑ "Anthroposophy", Encyclopædia Britannica online, accés el 10/09/2007
* ↑ Heiner Ullrich, "Rudolf Steiner" Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., Prospects: the quarterly review of comparative education (Paris, UNESCO: International Bureau of Education), vol. XXIV, no. 3/4, 1994, p. 555–572.
* ↑ Ullrich, Heiner. Rudolf Steiner: Leben und Lehre. Múnic: C. H. Beck, 2010, p. 9.
* ↑ Malet, Jean-Baptiste «L'anthroposophie, discrète multinationale de l'ésotérisme. Éducation, Santé, Agriculture, Banques: les bonnes affaires des disciples de Rudolf Steiner». Le Monde Diplomatique, 01-07-2018, pàg. 16-17.
* ↑ Staudenmaier, Peter. [http://social-ecology.org/wp/2014/04/new-book-occultism-nazism/ Between Occultism and Nazism: Anthroposophy and the Politics of Race in the Fascist Era] (en anglès). 2014. Leiden: Brill, 2014. ISBN 9789004264076.

## Enllaços externs

* Editorial Pau de Damasc, Barcelona Edició d'obres antroposòfiques inèdites en català
# Tren de la fi del món

El Ferrocarril Austral de la Terra del Foc (FCAF) o Tren de la fi del món és una línia fèrria de via estreta que utilitza locomotores a vapor a la província de Terra del Foc, Argentina.
El seu antecessor, el tren dels presos, va funcionar del 1909 fins a 1952. El 1994, l'empresa Tranex Turismo va decidir reviure la llegenda i crear el Tren de la fi del món, el qual fa els últims 8 km del recorregut original de 25 km. L'ample de via és de 50 cm, 10 cm menys que l'original. Originalment es va utilitzar com a línia de càrregues de la Presó Nacional d'Ushuaia, específicament per transportar llenya. Actualment s'opera com un ferrocarril de turisme al Parc Nacional Terra del Foc i és la via fèrria en funcionament més austral del món.

## Referències

* ↑ Sandra Bao, Argentinien. Deutsche Ausgabe, (alemany) Lonely Planet, 2010, pàgina 590, ISBN 9783829722124

## Enllaços externs

* Web oficial del Parque Nacional Tierra del Fuego, Tren del Fin del Mondo (anglès) (castellà) Arxivat 2009-09-29 a Wayback Machine.
# Models de recessió

Els models de recessió són gràfics que descriuen els diferents tipus de recessió econòmica. Usualment s'anomenen per la forma que dibuixa el gràfic de barres que reflecteix la seva evolució, amb una lletra que simbolitza les pujades i baixades de l'economia al llarg del temps. El model més comú és el model en forma de V, on es produeix un descens general fins a un punt mínim i després comença la recuperació, en un període similar de temps, fins a assolir un nou pic en la renda. Les recessions en forma de U es produeix quan el període de declivi dura més i, malgrat que pugui haver-hi moments de creixement puntual, en general l'economia de la zona estudiada es manté en crisi, retroalimentant-se, fins que aconsegueix un canvi en la situació global. Les recessions W són similars a les que tenen forma de V però amb un pic intermedi de bonança que sembla superar el declivi, per tornar a caure posteriorment, a vegades amb més rapidesa. Les més dures són les que adopten el model de la L, on hi ha una caiguda general dels indicadors i pocs indicis de recuperació a mitjà termini.

## Referències

* ↑ Martha C. White (Gener 12, 2009). "This Recession Was Brought to You by the Letters U, V and L". The Big Money. DEAD?
# Xeremies

Xeremies (en plural malgrat que designi un sol instrument) és el nom que designa la cornamusa pròpia de Mallorca. No s'ha de confondre ni amb la xeremia ni amb el reclam de xeremies.
El músic que toca les xeremies és el xeremier.

## Referències

* ↑ «XEREMIA (INSTRUMENT AERÒFON)». Museu de la música de Barcelona. [Consulta: 21 agost 2022].
* ↑ Jordà, Pere. «De les xeremies». La Tira, 23-08-2021. [Consulta: 21 agost 2022].
* ↑ «xeremia | enciclopedia.cat». [Consulta: 3 novembre 2023].

## Vegeu també

* Cornamusa

## Enllaços externs

* Història de ses xeremies Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
Viccionari
# Azovo

Azovo (en rus: Азово) és un poble de Baixkíria, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 461 habitants. Pertany al districte d'Arkhànguelskoie.

## Referències

* ↑ Единый электронный справочник муниципальных районов Республики Башкортостан — приложение в формате Excel Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Joan Sala (cap unionista)

Joan Sala (?? — Valencià, 1349) fou el darrer cabdill del moviment senyorial conegut com la Unió de València contra Pere el Cerimoniós i cap dels unionistes després de la mort de Dalmau de Cruïlles. Sala morí a València després de ser arrossegat i penjat.

## Referències

* ↑ «Joan Sala | enciclopèdia.cat». [Consulta: 1r febrer 2022].