OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Timó el Misantrop

Timó el Misantrop (en llatí Timon, en grec antic Τίμων ὁ μισάνθρωπος), fill d'Equecràtides, fou un misantrop nadiu de la demos atenenca de Colyttos, que va viure en temps de la guerra del Peloponès. Diògenes Laerci el distingeix de Timó de Flios, encara que n o en dona més referències. El que se sap d'ell és que no va escriure res i que va viure al menys un segle i mig abans que l'altre Timó.
El poc que es coneix de Timó el Misantropes es troba quan Aristòfanes l'ataca a la seva obra Lisístrata i algunes referències que donen altres poetes còmics com Frínic, Plató i Antífanes que el va convertir en personatge d'una de les seves comèdies.
Llucià de Samosata va escriure un diàleg sobre ell, amb el nom de Timó el misantrop. Segons diu, era ric i va gastar molts diners en els seus amics de joventut, que quan va empobrir el van abandonar i Timó es va veure obligat a treballar la terra. Un dia va trobar un pot d'or i va tornar a ser ric però llavors es va aïllar de tothom, conservant únicament l'amistat d'Alcibíades. Va morir en refusar que un cirurgià li arreglés un membre trencat. Es diu que la seva tomba estava coberta d'espines i el seu epitafi, conservat a l'Antologia grega, deia aproximadament: "Les espines creixen al voltant de la meva tomba i si t'acostes et faràs mal als peus. Aquí hi ha Timó, el que odia els homes. Passa i trepitja'm, però segueix caminant".
El seu caràcter de misantrop es va convertir en llegendari. Shakespeare es va inspirar en aquest personatge i en el filòsof Timó de Flios per la seva obra Timó d'Atenes (Timon of Athens).

## Referències

* ↑ 2.Timon the Misanthrope a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1144-1145
# Francesca Fontova i Rosell

Francesca Fontova i Rosell (Lleida, 31 d'octubre de 1877 – Avilés, Astúries, 25 d'agost de 1961) fou una metgessa catalana, la primera dona llicenciada en Medicina de la província de Lleida.
Filla de Joaquim Fontova Capdevila, veterinari nascut a Maldà i domiciliat a Lleida, i de Francesca Rosell Arnó. Feu estudis primaris al Col·legi Almodí de Lleida i després estudià Magisteri i obtingué el títol de Batxiller en Arts per l'Institut de Lleida el 1895. Seguidament, sol·licità ingressar a la Facultat de Medicina de Barcelona, però una circular de la Direcció General d'Instrucció Pública del 1893 que prohibia l'ingrés de les dones a l'ensenyament superior li ho impedí. Malgrat això, no es rendí i sol·licità al Ministre d'Instrucció l'autorització del seu ingrés. Finalment, el 1898, tres anys després d'haver-lo demanat, obtingué el permís per ingressar a la Universitat de Barcelona.
Superats els impedients, cursà i obtingué la llicenciatura en Medicina i Cirurgia el mes de juny del 1903. Amb ella, obtingueren la llicenciatura dues dones més, Miracle Andreu Boigues i Trinitat Sais Plaja. Acabada de llicenciar, començà a exercir professionalment a Lleida. Posteriorment, amplià la seva consulta a altres poblacions del Segrià i de la província.
L'any 1906 es casà amb el metge Miquel Real Bifet, se n'anà a viure a Barcelona i col·laborà professionalment a la clínica que el seu marit tenia al barri de Gràcia, on feu de metgessa ajudant i susbtituta del seu marit. També intervingué en la preparació anestèsica i d'antisèptics de les operacions quirúrgiques i s'encarregà dels embenats i d'altres activitats mèdiques pròpies d'infermers.
A mesura que nasqueren els quatre fills del matrimoni, Francesca Fontova treballà cada cop menys a la consulta del seu marit. Quan aquest morí, es traslladà a viure amb una de les seves filles a Avilès, la farmacèutica Mercè Real Fontova, casada amb el metge saragossà, José Monforte, que s'havia hagut d'exiliar a Astúries per haver estat partidari de la proclamació de Joan de Borbó com a rei d'Espanya. A Barcelona, hi quedaren dues filles més, les farmacèutiques Paquita i Teresa Real Fontova i també un fill metge: Miquel Real Fontova. Dos germans seus més petits també estudiaren medicina: Joaquim Fontova Rosell, que exercí a Mataró, i Ramon Fontova Rosell, que exercí al Masnou.

## Referències

* ↑ «Francesca Fontova». Memòria de la Llum. Universitat de Barcelona.
* ↑ «Francesca Fontova i Rosell». Galeria de Metges Catalans. [Consulta: 1r juliol 2021].
* 1 2 3 Viguer i Rovira, Mercè. «Francesca Fontova i Rosell». Galeria de Metges Catalans. Col·legi Oficial de Metges de Barcelona.
* ↑ «Les primeres metgesses catalanes». Universitat de Barcelona.
# Tines de Can Candela

Les Tines de Can Candela són un conjunt de 7 tines del municipi de Callús (Bages) que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Avui el mas està abandonat, però en el paisatge encara hi ha petjades de l'antic conreu vitícola.

## Descripció

El conjunt de 7 tines es troben al voltant del mas "cal Candela". Es presenten agrupades de 3, 2 i també individualment. L'estructura de totes elles és circular i els seus interiors estan enrajolats per tal d'evitar filtracions. l'aparell és força irregular, obrat amb pedres petites, disposades en alguns punts en filades i unides amb calç. L'alçada de les tines oscil·la entre uns tres i quatre metres. En algunes d'elles hem pogut veure la boixa i l'aixeta de sortida, en d'altres no degut a la vegetació abundant.
L'aplegament de set tines al voltant d'un mas és una mostra de la importància que tingué la vinya en la vida agrària del Bages dels segles XVIII-XIX i XX.

## Referències

* 1 2 3 «Tines de Can Candela». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2015].
# Telmatoscopus schlitzensis

Telmatoscopus schlitzensis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa: Alemanya (com ara, Hessen i Saxònia).

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Diptera Site - The BioSystematic Database of World Diptera (anglès)
* ↑ Insekten Sachsen (alemany)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ PESI (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1984. Nomenclatorical changes of some higher taxa of palaearctic Psychodinae (Diptera, Psychodidae). Acta Faunistica Entomologica Musei Nationalis Pragae. 17:155-170.
* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
* BioLib (anglès)
* Q-bank Arthropods (anglès)
# Font Nova de Canyelles

La Font Nova de Canyelles és una font d'aigua de mina situada al torrent de Canyelles de la serra de Collserola, a tocar de la carretera Alta de les Roquetes, al barri de Torre Baró de Barcelona.

## Història

La font apareix documentada l'any 1069. En una anàlisi efectuada a finals del segle XIX, les seves aigües eren les més pures del Pla de Barcelona. El 1851 es va constituir la Companyia d'Aigües de Canyelles entre diversos propietaris i industrials, que aprofitava l'aigua de la mina per a abastir tallers i fàbriques de Sant Andreu de Palomar, com ara la Fabra i Coats. D'aquesta instal·lació encara resten en peus el pilar d'aigua de la Font de Canyelles, a la cruïlla del Passeig de Fabra i Puig i el carrer del Llenguadoc, i el pilar d'aigua a la Fabra i Coats.
L'actual carrer de la Font de Canyelles, als barris del Verdun i la Prosperitat, era el camí més accessible a la font des de Sant Andreu de Palomar, i que pujava paral·lel al torrent de Canyelles.
La font va ser restaurada el 1992 pels alumnes de l'escola-taller Roquetes Nou Barris.

## Descripció

El frontal de la font s'endinsa al marge formant una gran cova pintada de color rosat. A un costat hi ha un banc de fusta i a l'altre un d'obra folrat de peces de mosaic. El terra és de rajola vermella de la mida gran. Un rajolí d'aigua raja per un tub molt llarg de zenc, de secció triangular, i cau a una bassa molt ampla, revestida de mosaic blanc.

## Vegeu també

* Font Vella de Canyelles

## Referències

* ↑ Pujol i Martínez, Francesc. Relligant Nou Barris. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 30 gener 2004, p. 56-59. ISBN 9788476097311.
* ↑ «Torre d’aigua de la font de Canyelles». Fonts de Barcelona, 21-05-2020.
* ↑ «Aigües que resisteixen el pas del temps». NouBarris.net, 07-08-2008.
* ↑ «Canyelles - 9 Fonts de Collserola - Tanatori de Collserola». Wikiloc.
* ↑ «Font Nova de Canyelles». Les Fonts de Collserola.
# Tikamgarh

Tikamgarh és una ciutat i municipi de l'Índia, a Madhya Pradesh, capital del districte de Tikamgarh, situada a 24° 44′ 42″ N, 78° 49′ 42″ E﻿ / ﻿24.74500°N,78.82833°E﻿ / 24.74500; 78.82833. Antigament es deia Tehri però el nom fou canviat oficialment el 1887. Des de 1783 fou la capital del principat rajput bundela d'Orchha. Consta al cens del 2001 amb una població de 68.572 habitants.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908. , article Orccha
# François de La Mothe Le Vayer (1588-1672)

François de la Mothe Vayer (París, 1588 - 6 de maig de 1672), va ser un escriptor francés.
Descendia d'una família noble de Maine. El seu pare era advocat al Parlament de París, autor d'un tractat sobre les funcions dels ambaixadors anomenat Legatus, seu De legatorurn privilegiis, officio et munere libellus (1579), i va fer ilustracions, principalment d'Història Antiga.François va succeir el seu pare al Parlament però deixà el càrrec al voltant de 1647 per a dedicar-se a viajtar i a les belles arts.
Fou admès a l'Acadèmia el 14 febrer de 1639 pel seu treball Considérations sur l'éloquence française. El seu De l'instruction de Mgr. le Dauphin (1640) va cridar l'atenció de Richelieu. En 1649, Anna d'Àustria li confià l'educació del seu segon fill la finalització de la de Lluis XIV, la qual considerava molt deficient. Com a resultat d'aquestes tasques, va escriure una série de llibres: Géographie, Rhétorique, Morale, Économique, Politique, Logique i Physique du prince (1651-1658). El rei va premiar el seu tutor amb el càrrec d'historiador de França i conseller d'estat.
La Mothe Le Vayer va morir a París.
Modest, escèptic i a voltes obscé als seus escrits en llatí, es va fer popular en la cort francesa on el libertinisme en les idees i la moral era benvingut. A més dels seus traballs educatius, va escriure Jugement sur les anciens et principaux historians grecs et latins (1646): un tractac anomenat Du peu de certitude qu'il y a en histoire (1668) que és considerat un dels inicis del criticisme històric a França; i l'obra escèptica Dialogues, publicada pòstumament sota el pseudònim de Orosius Tubero. Una edició incompleta de les seues obres es va publicar a Dresden en 1756-1759.

## Referències

* 1 2 «François de LA MOTHE-LE-VAYER | Académie française» (en francés). [Consulta: 29 octubre 2017].
* 1 2 3 4 Encyclopaedia Britannica (en anglés). 16, 1911.
# Tirítace

Tirítace (en grec antic: Τυριτάκη, Tyritace) o Dia (en grec antic: Δῖα, Dīa) va ser una antiga colònia grega del Regne del Bòsfor, situada a la part oriental de la Tàurida, a uns 11 km al sud de Panticapea. S'identifica provisionalment amb les ruïnes de Kamysh-Burun (Arshintsevo) del districte de Kertx, a la vora de l'estret de Kertx.
Hi ha poques referències a Tirítaceen les fonts literàries antigues Estèfan de Bizanci, Pseudo-Eli Herodià, Claudi Ptolemeu, Pseudo-Arrià, i Plini el Vell. Les primeres excavacions serioses, iniciades el 1932 (encapçalades per J. Marti), continuaren els anys 1946-1957 per part de la gran Expedició del Bòsfor dirigida per professor V. Gaidukievich. Durant les dècades del 1970 i 1980, el terreny de Tirítaceva ser excavat per una expedició del Museu de Kertx encapçalada per D. Kirilin i O. Shevelev, i a partir del 2000 pel projecte Ciutat del Bòsfor Tyritake dirigit per professor V. Zin'ko. El 2008 es va unir al projecte la Missió Arqueològica Polonesa Tyritake del Museu Nacional de Varsòvia, amb Alfred Twardecki com a director.
Tots aquests projectes arqueològics van poder establir que la colònia, fundada a mitjans del segle vi aC, era especialitzada en artesania i viticultura. Els primers segles després de Crist, la producció de la pesca i el vi es va convertir en el puntal econòmic de la ciutat. Tirítaceva ser saquejada pels gots en el segle iii i novament al segle iv pels huns, però un assentament al lloc va continuar fins a l'edat mitjana.

## Referències

* ↑ «Dia - Ancient Greek (LSJ)». [Consulta: 31 juliol 2023]. «II A city in the Chersonesus Taurica, Plin. 4, 12, 26, § 86. (...) ville de la Chersonèse Taurique : Plin. 4, 86»
* ↑ Tyritake a la pàgina oficial del Govern de Crimea Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. (rus)
* ↑ Ethnika, 642.12.
* ↑ De prosodia catolica, 315.12.
* ↑ Geografia, III 6.3.2.
* ↑ Periplus Ponti Euxini, 50.9.
* ↑ Naturalis Historia IV, 86-87, que anomena la ciutat com a Dia.
* ↑ Pàgina web de l'expedició arqueològica polonesa "Tyritake" (anglès)

## Bibliografia

* Tyritake, Antique Site at Cimmerian Bosporus, ed. A. Twardecki, Warsaw 2014 Arxivat 2016-03-15 a Wayback Machine. (anglès)
# Tirídids

Els tirídids (Thyrididae) són una família de lepidòpters glossats, l'única de la superfamilia dels tiridoïdeus (Thyridoidea), que de vegades ha estat inclosa a Pyraloidea, però això no té suport amb anàlisi cladística. Inclou 940 espècies.
La gran majoria de les espècies viuen en els tròpics i subtropics. Són acolorides i sovint són diürnes. Hi ha quatre subfamílies. La seva biologia és poc coneguda. Els espècimens són rars dins les col·leccions de museu.

## Gèneres

* Chrysotypus Butler, 1879
* Microctenucha Warren, 1900

### Charideinae

* Amalthocera Boisduval, 1836
* Arniocera Hopffer, 1857
* Byblisia Walker, 1865
* Cicinnocnemis Holanda, 1894
* Dilophura Hampson, 1918
* Lamprochrysa Hampson, 1918
* Marmax Rafinesque, 1815
* Netrocera Felder, 1874
* Toosa Walker, 1856
* Trichobaptes Holanda, 1894

### Siculodinae

* Belonoptera Herrich-Schäffer, [1858]
* Bupota Whalley, 1971
* Calindoea Walker, 1863
* Cecidothyris Aurivillius, 1910
* Collinsa Whalley, 1964
* Cornuterus Whalley, 1971
* Draconia Hübner, 1820
* Epaena Karsch, 1900
* Gnathodes Whalley, 1971
* Hapana Whalley, 1967
* Hypolamprus Hampson, 1892
* Kalenga Whalley, 1971
* Kuja Whalley, 1971
* Lelymena Karsch, 1900
* Morova Walker, 1865
* Nakawa Whalley, 1971
* Nemea Whalley, 1971
* Opula Walker, 1869
* Pyrinioides Butler, 1881
* Rhodoneura Guenée, 1858
* Siculodes Guenée, 1858
* Symphleps Warren, 1897
* Tridesmodes Warren, 1899
* Whalleyana Viette, 1977
* Zeuzerodes Pagenstecher, 1892

### Striglininae

* Banisia Walker, 1863
* Jamboina Whalley, 1976
* Macrogonia Herrich-Schäffer, 1855
* Mathoris Guenée, 1877
* Monodecus Whalley, 1976
* Mystina Whalley, 1976
* Rhodogonia Warren, 1897
* Speculina Whalley, 1976
* Striglina Guneée, 1877
* Tanyodes Möschler, 1882
* Tristina Whalley, 1976

### Thyridinae

* Dysodia Clemens, 1860 (inclou Platythyris)
* Glanycus Walker, 1855
* Sijua Whalley, 1971
* Thyris Laspeyrés, 1803

## Referències

* ↑ van Nieukerken et al. «Order Lepidoptera Linnaeus, 1758. In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness». Zootaxa, 2011, pàg. 212–221.
* ↑ Manley, Chris. British Moths: A Photographic Guide to the Moths of Britain and Ireland. 2. Bloomsbury Publishing, 2015, p. 172. ISBN 9781472925305.
* Firefly Enciclopèdia d'Insectes i Aranyes, editada per Christopher O'Toole, , 2002

## Enllaços externs

* TOL
* ACG Arxivat 2007-02-22 a Wayback Machine. Pàgina d'imatges de Thyrididae de la Àrea de Conservación Guanacaste, Costa Rica.
* Hexeris enhydris, Web de la Universitat de Florida
# Fontamara

Fontamara és una pel·lícula italiana del 1980 dirigida per Carlo Lizzani, basada en la novel·la homònima d'Ignazio Silone, i interpretada per Michele Placido en el paper de Berardo Viola i per Ida Di Benedetto, interpretació per la que va rebre el nastro d'argento del 1981 com a millor actriu no protagonista.
Com que els diàlegs es van desenvolupar en bona part en dialecte marsicà, Lizzani va demanar la col·laboració de Guido Celano i de Luigi Silori.

## Sinopsi

El 1929, als Abruços, als pobles de muntanya de Pescina i Fontamara, prop d'Avezzano, la gent és sotmesa per l'arribada d'un grup de feixistes. Els milicians es mostren hostils, evitant que els ciutadans obtinguin els subministraments necessaris per sobreviure a l'imminent hivern. El petit Berardo queda xocat per la violació de la seva mare per part d'un oficial feixista i es veu obligat a anar a Roma, meditant la venjança. Deu anys després, Berardo, de fet, ara ja gran, torna de Roma a Abruços i descobreix que el país encara és víctima d'abusos feixistes. El jove comunista intenta atacar esquadrons, però és assassinat.

## Repartiment

* Michele Placido – Berardo Viola
* Ida Di Benedetto – Maria Rosa
* Imma Piro – Maria Grazia
* Antonella Murgia – Elvira

## Producció

La pel·lícula fou rodada íntegrament a la Marsica i a parts de la Valle Peligna i a Roma. La majoria d'escenes foren rodades a Pescina, la terra natal de Silone, a Avezzano (a Església de San Giovanni] i al Castello Orsini-Colonna) i als pobles d'Aielli Alto i Gioia Vecchio (en evidència l'església de San Vincenzo). Algunes escenes dels camps, així com a Fucino, van ser rodades a prop de Roccacasale.
El director va preparar una versió ampliada de la pel·lícula que dura 205 minuts per a televisió (Rai).

## Nominacions i premis

* 1981 - David di Donatello
** Nominació Milor actor protagonista a Michele Placido
** Nominació Millor guionista a Luigi Scaccianoce
** Nominació Millor vestuari a Luciano Calosso
* 1981 - Nastro d'argento
** Millor actriu no protagonista a Ida Di Benedetto
** Nominació Director de la millor pel·lícula a Carlo Lizzani
** Nominació Millor actor protagonista a Michele Placido

## Referències

* ↑ " FONTAMARA " DE CARLO LIZZANI Le fascisme dans les Abruzzes, Le Monde, 26 de gener del 1982
* ↑ «Fontamara». Comingsoon.it.
* ↑ Fontamara a Il Cinematografo

## Bibliografia

* Fontamara, de Carlo Lizzani per Gualtiero Santi. A: Cineforum, ISSN 0009-7039, Nº. 202, 1981, págs. 57-64

## Enllaços externs

* Fontamara a YouTube
# Torre del Barco (Gelida)

La Torre del Barco és una obra racionalista de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici aïllat, de planta baixa i un pis, amb jardí al voltant. Té coberta de teula àrab. Un sòcol de pedra eleva el nivell de la planta baixa. Hi ha terrasses superior i marquesines. Són interessants diversos elements arquitectònics, com les finestres en angle, les portes-finestra en bandera i les baranes de tub. La casa s'inscriu en el llenguatge arquitectònic del racionalisme.

## Història

La Torre del Barco va ser construïda el 1934 per l'arquitecte Antoni Kreps, i constitueix l'única mostra del racionalisme a Gelida. S'insereix en un conjunt d'habitatges d'estiueig.

## Referències

* 1 2 «Torre del Barco». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Torre de ràdio i televisió de Hosingen

La torre o emissor de Hosingen és una torre subjectada de 300 metres d'altura situada als afores de la ciutat de Hosingen (Luxemburg), utilitzada per retransmetre per FM i televisió. Té un diàmetre de 2 metres i es va construir el 1970. És la construcció més alta de Luxemburg i és propietat de RTL.
El pal duu antenes a una alçada de 285 metres, que assenyalen cap a Alemanya. Aquestes antenes s'utilitzen per transmetre el programa de parla alemanya de RTL a 97,0 MHz amb una ERP de 100 kW. Les antenes per a la transmissió de l'emissora de ràdio nativa a 92,5 MHz amb una ERP de 50 kW estan situades a una alçada de 237 metres. Com a dispositiu de transmissió per a ambdues freqüències, s'utilitzen els transmissors Telefunken S 3217 amb una potència de sortida de 10 kW. Per a cada freqüència també hi ha instal·lat un transmissor de seguretat, amb una potència de sortida de 10 kW, amb un Telefunken S 3152.

## Enllaços externs

* Hosingen Transmission Tower a la base de dades Structurae
* Drawings of Hosingen Radio Tower
# Torre de sa Porrassa

La Torre de la Porrassa (popularment Torre de sa Porrassa), dita també Torre Nova, és una torre de defensa del terme de Calvià (Mallorca), situada a la punta de na Nadala, a uns 40 m sobre el nivell del mar. Està declarada Bé d'Interès Cultural.
Formava part d'un extens sistema de vigilància i senyalització de tota la costa mallorquina per combatre la pirateria, en el qual constituïa una torre auxiliar per defensar les platges de la Porrassa: Magaluf i Son Maties - Na Nadala (avui Palmanova).

## Descripció

Es tracta d'una torre de planta circular i lleugerament troncocònica i atalussada, construïda amb pedra i morter de calç i rematada per un cordó que l'envolta. Té una cambra situada a uns quatre metres d'alçada coberta per una volta semiesfèrica, a la qual s'accedeix a partir d'un portal elevat amb escala de braó. A l'interior hi ha una gran espillera, reconvertida en finestra, una xemeneia a la paret i una escala de caragol que condueix al nivell superior. El terrat té un parapet a barbeta i sobre la porta hi ha un matacà que la protegia.
Després del seu canvi d'ús, s'hi feren modificacions per obrir un portal a la part inferior i fer una escala de caragol adossada, i també es veié afectat el fumeral de la xemeneia i la garita que cobreix la sortida.

## Història

Ja el virrei Lluís Vic (1585) i el cronista Joan Binimelis (1595) deixaren escrita la necessitat de construir una torre per protegir les grans platges de la Porrassa, perilloses en el cas d'un desembarcament enemic. Efectivament, el Gran i General Consell considerà el 1597 la construcció d'una torre damunt l'illa de la Porrassa, però les dificultats tècniques ho ajornaren. Finalment, el 1615 el Consell aprovà que es bastís una torre a la punta de na Nadala, per estalviar les despeses que comportaria fer-la a l'illot.
La torre es construí el 1616, amb les característiques pròpies d'una torre de defensa per albergar artilleria més que no les d'una torre de vigilància. El 1687 consta que li calien reparacions, i el 1691 va patir reformes importants. El 1769 tornen a constar danys en l'estructura, que es degueren reparar perquè el 1824 solament consta danyat el porxo del terrat.
L'estat la va traspassar a Hisenda el 1867, i el 1876 l'adquirí el marquès de Bellpuig, propietari de la Porrassa. Actualment és de propietat particular i no és visitable.

## Referències

* ↑ «Torre de sa Porrassa». +Calvià.
* ↑ «Resolució de 5 de juny de 2015, del Consell Insular de Mallorca» (en castellà). Agencia Estatal Boletín Oficial del Estado, 22-06-2015.
* 1 2 3 4 5 6 Aparicio, Àngel; Sastre, Vicenç. Mallorca. Torres i talaies costaneres. Palma: Institut d'Estudis Baleàrics, 2019, p. 191. ISBN 84-17389-98-7.
# Formia

Formia és un municipi italià situat a la regió del Laci i la província de Latina. L'any 2008 tenia 37.122 habitants. Es troba a la costa del golf de Gaeta i és un centre comercial important, amb productes de la pesca i agrícoles.
És l'antiga Fòrmies, una ciutat dels volscs o dels ausons.

## Referències

* ↑ «Formia». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 1r juny 2023].
* ↑ Bunbury, Edward Herbert. «Formiae». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood (en anglès). Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.