OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Palau Francàs

Joan Palau Francàs (Ripoll, 10 de novembre del 1929 - Barcelona, 2011) va se un directiu del món de l'esport i dels serveis socials català.

## Biografia

Va tenir un paper destacat paper com a impulsor de la pràctica esportiva per als discapacitats a Catalunya. Com a director d'esports de les Llars Mundet de Barcelona, el 1958 va ser un dels precursors de l'esport adaptat per a persones discapacitades i del moviment paralímpic a Espanya. Inspirat en la filosofia del doctor Guttmann, va començar a organitzar competicions esportives per als infants ingressats en aquell complex assistencial, la majoria afectats de poliomielitis. Va ser un dels fundadors de la Federació Espanyola d'Esports per a Minusvàlids el 1968 i també fundador i president de la Federació Catalana d'Esports de Persones amb Discapacitat Física del 1969 al 1994. El 1971 va ser nomenat vicepresident de la Federació Espanyola i des de 1988 fins a la seva mort en va ser el seu president. Va formar part de la Junta Directiva del Comitè Paralímpic Espanyol des de la seva creació el 1995 i el 2001 va passar a ser un dels dos vicepresidents. També va ser president de la Federació Internacional d'Esports de Persones amb Discapacitat Física (ISOD) i copresident de la Federació Internacional d'Esports d'Amputats i Cadires de Rodes (IWAS), de la qual era vocal del comitè executiu. També va ser vocal de la Fundació Integració. Va participar en quatre edicions dels Jocs Paralímpics com a dirigent. Rebé la medalla de Forjadors de la Història Esportiva de Catalunya el 1995. El 2003 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ Forjadors de la història esportiva de Catalunya. 5a edició. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1995. ISBN 84-393-3661-6.
* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-2.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Joan Pallarès i Batet

Joan Pallarès i Batet (l'Hospitalet de Llobregat, 26 de març de 1909 - 11 de setembre de 1936) fou un compositor de sardanes hospitalenc, assassinat tràgicament durant la guerra civil espanyola.
Pertanyia a una família profundament catòlica. De 1919 a 1923 va formar part de l'Escolania de Montserrat i després va tornar a l'Hospitalet de Llobregat, on treballava d'organista a l'Església de Santa Eulàlia de Mèrida i era director de l'Orfeó del Doctor Robert. Des del 1935 formaria part del grup "Fermesa" de la Federació de Joves Cristians de Catalunya amb mossèn Josep Maria Jané i Miró i el seu cap, Just Arús, tresorer del Centre Catòlic. Simultàniament componia sardanes per a cobla i musicà obres teatrals com La Ventafocs de Josep Maria Folch i Torres.
Va morir afusellat en una gasolinera de l'Hospitalet de Llobregat un cop començada la guerra civil.

## Obres

* Aquelles mans que es troben (sardana)
* Caragol treu banya (sardana)
* El dimoni escuat (Sardana)
* M'estimes? (sardana)
* L'esperança d'Israel (obra teatral)
* La Ventafocs de Josep M. Folch i Torres

## Referències

* ↑ Capdevila Jáuregui, Mar; Pérez de Tudela Maldonado, Laura. «Joan Pallarès», 22-05-2011.
* ↑ «Joan Pallarès». Músics per la cobla. Arxivat de l'original el 2015-02-21. [Consulta: 20 febrer 2015].
* ↑ «L'activitat teatral en els barris de l'Hospitalet» (pdf).
* ↑ «Martyrs of the religious persecution during the Spanish Civil» (en anglès). Hagiography Circle.
* ↑ Martirilogi Arxivat 2015-02-21 a Wayback Machine. al Web de la Federació de Cristians de Catalunya
# Joan Paleòleg (cèsar)

Joan Paleòleg (grec medieval: Ἱωάννης Παλαιολόγος, Ioannis Paleologos; 1288/89-1326) fou un membre de la família Paleòleg, la dinastia regnant de l'Imperi Romà d'Orient, que fou governador de Tessalònica.
Era fill del general Constantí Paleòleg, fill de l'emperador Miquel VIII Paleòleg (r. 1259–1289), i de la seva muller, Irene Paleòloga Raülena.
El 1305, fou nomenat panhipersebast. 20 anys més tard, durant la guerra civil romana d'Orient del 1321-1328, era governador de Tessalònica. El 1326, es revoltà contra el seu oncle, l'emperador Andrònic II Paleòleg i s'uní a les forces del rei serbi, Esteve Uroš III de Dečani, amb el qual saquejaren els dominis romans d'Orient de la Macedònia central fins a Serres. Andrònic II provà d'apaivagar-lo enviant-li ambaixadors amb la insígnia de cèsar, la segona dignitat més alta de l'Imperi Romà d'Orient, i Joan es comprometé a posar fi a la seva rebel·lió i tornar a Tessalònica. Tanmateix, poc després emmalaltí i morí a Skopje.
Joan es casà amb Irene, una dona d'una família desconeguda. El matrimoni tingué una filla, Maria, que esdevingué la reina consort d'Esteve Uroš, i un fill de nom desconegut que caigué el 1332 a la batalla de Russókastro.

## Referències

* 1 2 3 Trapp, E. «21479. Παλαιολόγος Ἱωάννης». A: Prosopographisches Lexikon der Palaiologenzeit (en alemany). 9. Viena: Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, 1989. ISBN 3-7001-3003-1.
# Joan Mesquida i Canyelles

Joan Mesquida i Canyelles (Santa Maria del Camí, 1799-1866), fou un prevere.
Fou ordenat prevere el 1824 i el 1825 fou nomenat vicari de la parròquia de Santa Maria del Camí. Fou ecònom d'aquesta vila el 1834, de 1840 a 1843 i de 1845 a 1853, fins a l'arribada de Rafel Caldentey i Perelló. Treballà en la restauració de l'església del Convent i en fou custos. El 1859 li fou concedida la Creu de Cavaller d'Isabel la Catòlica. L'Ajuntament, l'any 1965, li dedicà un carrer del poble.

## Referències

* ↑ Juan i Forteza, Rafel; Mesquida i Mas, M. Magdalena «Mn. Joan Mesquida i Canyelles en els 200 anys del seu naixement». II Jornades d'estudis locals. Santa Maria del Camí, 2000, pàg. 71-84.
# Projecte per a Tristan Fou

Projecte per a Tristan Fou és una obra de Salvador Dalí creada cap al 1944, actualment propietat de la Fundació Gala-Salvador Dalí. Dalí necessita projectar les seves idees més enllà de les sales d'exposicions i dedica a l'escenografia bona part de la seva energia creativa. L'interval cronològic durant el qual el pintor s'interessa a fons pel ballet és relativament breu, però molt intens. De 1939 a 1944 s'estrenen cinc projectes teatrals. Un bon exemple és Tristan fou, un dels ballets per als quals Dalí crea escenografia, vestuari i també el llibret que s'inspira en Tristan i Isolda de Richard Wagner (1813‐1883). S'estrena a Nueva York el 15 de desembre de 1944. Segons el pintor es tracta del “primer ballet paranoic basat en el mite etern de l'amor fins a la mort”. Aquesta pintura evoca la influència del pintor simbolista Arnold Böcklin (1837‐1901) en el surrealisme en general i en Dalí en particular. En aquest cas, l'atmosfera densa, la part central de l'obra, els xiprers i el paisatge rocós, fan referència explícita a L'illa dels morts del pintor suís.

## Referències

* ↑ Media Dalí, Exposició Obres de Salvador Dalí a Xangai. Dossier. Novembre 2015. pàgina 6
# Joan Sabater

Joan Sabater (?-1743) fou un prevere obtentor del benefici de Sant Pere unit al magisteri de cant de l'església parroquial Figueres, càrrec que va exercí fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep M.; Salgado Cobo, Elena «La Capella de música de Santa Maria de Castelló d'Empúries i els compositors del seu fons musical». Fons de la basílica de Santa Maria de Castelló d'Empúries, 2013.
# Protestes peruanes del 2022

Les protestes peruanes del 2022 poden referir-se a:
* Protestes mineres peruanes del 2021-2022 per la manca de beneficis per a la comunitat local de la mineria de la mina de coure de Las Bambas.
* Protestes econòmiques peruanes del 2022, que van esclatar per l'augment dels preus del combustible durant la invasió russa d'Ucraïna del 2022 i després del segon intent de destitució contra el president Pedro Castillo
* Protestes polítiques peruanes del 2022-2023 en contra de la destitució del president Pedro Castillo després del seu intent fallit d'autocop d'estat
# Jaume Montfort i Heras

Jaume Montfort i Heras (Viladecans, 1952) és un metge i polític socialista i l'ex alcalde de Viladecans. Va ser batlle de Viladecans durant 22 anys des de 1983 fins a 2005. És llicenciat en medicina i té un postgrau en lideratge d'organitzacions de la Salut tots dos per la Universitat de Barcelona i un Màster en Direcció de Serveis de Salut per ESADE.
Montfort va accedir a l'alcaldia al 1983 substituint a Miguel García Fenosa (PSC). Miguel García Fenosa va ser obligat a dimitir per part del Partit dels Socialistes de Catalunya pel seu processament per un presunte delicte de frau continuat en relació al Banco Filatélico Nacional. Va ser en aquell moment quan Montfort va ser proposat pel PSC per ser el batlle de Viladecans.
Entre les seves obres més característiques realitzades durant el seu mandat destaca, en especial, la construcció de l'Atrium Viladecans: un centre multimodal amb tres sales de teatre, pistes de pàdel, camp de futbol, piscina coberta, jacuzzi, gimnàs, solàrium i botigues de restauració.
Quan va deixar l'alcaldia al novembre de 2005 (essent substituït per Carles Ruiz Novella com a batlle de la ciutat) va passar a exercir de president i gerent delegat del Sistema d'Emergències Mèdiques, una empresa pública adscrita al Servei Català de la Salut.

## Referències

* ↑ «Perfil público Jaume Montfort Heras» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-09-25. [Consulta: 6 juny 2017].
* ↑ «El PSC propone sustituir al alcalde de Viladecans, procesado por presunta estafa continuada» (en castellà). El País.
* ↑ «Jaume Montfort plega d'alcalde de Viladecans després de 22 anys».
# Projecte Teacher in Space

El projecte Teacher in Space (en anglès, Teacher in Space Project, "Projecte Mestre a l'Espai") (TISP) és un antic programa espacial de la National Aeronautics and Space Administration (NASA). Fou llançat el 27 d'agost del 1984 pel President dels Estats Units Ronald Reagan. L'objectiu era encoratjar els estudiants, honrar els mestres i estimular l'interès per les matemàtiques, les ciències i l'exploració espacial. El 1985, més d'11.000 mestres s'inscrigueren al programa, i la NASA seleccionà Christa McAuliffe per ser la primera mestra a l'espai, sent Barbara Morgan la seva substituta. McAuliffe morí a l'accident del transbordador espacial Challenger (STS-51-L) el 28 de gener del 1986.

## Vegeu també

* Projecte formatiu d'astronauta

## Referències

* ↑ «The Challenger Story: The Teacher in Space Project». Arxivat de l'original el 2007-07-14. [Consulta: 14 agost 2007].
# Joan de Malmesbury

Joan de Malmesbury o Joan el Savi (s. VIII-IX) és un sant llegendari, suposat monjo sebollit a Malmesbury (Wiltshire, Anglaterra) on era tingut per sant màrtir i venerat. No se sap del cert qui era la persona enterrada al sepulcre venerat.

## Llegenda i hagiografia

A l'abadia de Malmesbury, a l'esquerra de l'altar major hi havia un sepulcre on, des del segle x, hi havia una certa veneració. L'epitafi n'esmentava una persona anomenada Joan que havia patit martiri. Amb el temps, perduda la memòria de la persona originalment sebollida, el sepulcre era conegut com el de Joan el Savi, que era tingut com un sant i màrtir.
Guillem de Malmesbury explica que cap al 870, el filòsof Joan Escot Eriúgena, fugitiu, a instància del rei Alfred el Gran anà a viure a l'abadia de Malmesbury. Anys més tard fou mort pels seus deixebles i fou sebollit a l'església de St. Lawrence, d'on fou traslladat a l'església de l'abadia, ja que se n'explicaven fets miraculosos, i identifica el Joan venerat amb el filòsof. No obstant això, aquesta atribució és molt improbable, i el suposat assassinat de Joan pels seus alumnes és fals, i copia les actes del martiri de Sant Cassià d'Imola, que morí així.
És més versemblant una tradició que deia que era Joan l'Antic Saxó, abat que patí un intent d'assassinat a Athelney i que en fugí. Podria haver estat sebollit a Malmesbury, on s'hauria identificat amb Joan el Savi.
Al segle xi, algunes fonts en parlen que les seves restes eren amb les dels abats de Malmesbury Maedub i Aldhelm. La destrucció de part de l'abadia al segle xvi impedeix de comprovar-ne l'autenticitat de la història. El seu culte va desaparèixer també llavors.

## Bibliografia

* A history of the County of Wiltshire. 1956. Vol. 3, p. 210-231, "House of Benedictine monks: Abbey of Malmesbury". Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
* John of Malmesbury?
* David Hugh Farmer. The Oxford Dictionary of Saints. Oxford University Press 2003. "John the Sage".
# Joan de Miquel

Joan de Miquel (Solsona, 1669 - Solsona, 1713), doctor en medicina i austriacista compromès, va participar activament en l'alçament vigatà del 1705 i va ser el capità dels sometents del Cardener. La seva missió era fer alçar el Bages, Berguedà, Solsonès i la Cerdanya a favor de l'arxiduc Carles d'Àustria.
Promocionat a tinent coronel de cavalleria, comandava tropes i els proposava una doble entrada de l'exèrcit borbònica la Cerdanya per combatre els contingents borbònics que travessaren els Pirineus. Alguna cosa va canviar, ja que al gener del 1709 es va reunir secretament amb els borbònics a Puigcerdà per facilitar-los l'entrada a canvi de diners. El pla conspirador va ser descobert i va ser empresonat pels austriacistes. Poc temps després ja tornava a lluitar al bàndol austriacista.
Va morir el 4 d'agost de 1713, dia que les tropes borbòniques van ocupar la vila de Solsona.

## Referències

* 1 2 Serra i Sellarés, 2013, p. 126.

## Bibliografia

* Serra i Sellarés, Francesc. Els herois de 1714. Barcelona: Base, 2013. ISBN 978-84-15711-22-3 [Consulta: 5 juliol 2014].

## Vegeu també

* Combat de Navès
* Setge de Cardona (1713)
# Jean Wagner

Jean Wagner (Colmar, 1894 - Mülhausen, 1956) fou un polític alsacià. Des de ben jove milità a la SFIO, de la que en fou el cap a Mülhausen, i després de la Primera Guerra Mundial, juntament amb Auguste Wicky en fou un dels principals dirigents socialistes. El 1936 fou candidat del Front Popular per donar suport a Léon Blum, però no fou escollit. Fou elegit diputat a l'Assemblea Nacional Francesa per l'Alt Rin de 1945 a 1955, i en fou president de la comissió d'interior amb Édouard Richard. El 1953 assolí l'alcaldia de Mülhausen per l'SFIO, però va morir als tres anys per una crisi cardíaca.

## Bibliograpfia

* Georges Livet et Raymond Oberlé (dir.), Histoire de Mulhouse des origines à nos jours, DNA, 1977, pp. 316, 323-324, 347, 354, 357, 364-365.
| Precedit per: Lucien Gander | Alcalde de Mülhausen 1953 - 1956 | Succeït per: Émile Muller |
# Pseudorútil

El pseudorútil és un mineral de la classe dels òxids. Rep el seu nom per la seva relació amb el rútil.

## Característiques

El pseudorútil és un òxid de fórmula química Fe₂Ti₃O$_9$. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5. Es tracta d'un mineral estretament relacionat amb la kleberita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, el pseudorútil pertany a «04.CB: Òxids amb proporció metall:oxigen = 2:3, 3:5, i similars, amb cations de mida mitja» juntament amb els següents minerals: brizziïta, corindó, ecandrewsita, eskolaïta, geikielita, hematites, ilmenita, karelianita, melanostibita, pirofanita, akimotoïta, auroantimonita, romanita, tistarita, avicennita, bixbyita, armalcolita, pseudobrookita, mongshanita, zincohögbomita-2N2S, zincohögbomita-2N6S, magnesiohögbomita-6N6S, magnesiohögbomita-2N3S, magnesiohögbomita-2N2S, ferrohögbomita-6N12S, kleberita, berdesinskiita, oxivanita, olkhonskita, schreyerita, kamiokita, nolanita, rinmanita, iseïta, majindeïta, claudetita, estibioclaudetita, arsenolita, senarmontita, valentinita, bismita, esferobismoïta, sil·lenita, kyzylkumita i tietaiyangita.

## Formació i jaciments

Va ser descobert l'any 1994 al sud de les illes Neptú, a la península d'Eyre, Austràlia Meridional (Austràlia). També ha estat descrita a altres indrets del planeta tot i que els seus jaciments no són gens nombrosos.

## Referències

* ↑ «Pseudorutile» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 abril 2017].
# Pseudoryx nghetinhensis

El Pseudoryx nghetinhensis o saolà m és un dels mamífers més rars del món. Aquest bòvid que viu en regions boscoses només viu a les valls de la serralada Annamita, entre el Vietnam i Laos, a altituds d'entre 400 i 1.200 metres.
El Pseudoryx nghetinhensis o saolà és una espècie animal bastant desconeguda que no fou descoberta pels científics fins al 1992. L'animal és comparable a l'antílop, especialment pels flocs blancs que té a la cara i les banyes. Tanmateix, les anàlisis d'ADN han demostrat que pertany a un nou gènere. No se sap quants exemplars n'hi ha en llibertat, car només se n'han vist onze exemplars vius. Se n'estima la població entre 70 i 700 animals a Laos i un centenar al Vietnam.

## Alimentació

S'alimenta de petits arbustos, sobretot per les zones amb rius. Quan han d'anar a menjar ho fa amb grups d'uns 5 individus per tenir-ne la protecció.

## Distribució

L'àrea de distribució del saolà abasta uns 5000 km² i conté les úniques muntanyes de boscos verges que resten al nord del Vietnam i Laos. El 2010 va ser capturat un exemplar, el primer després del seu descobriment, per caçadors nadius, si bé únicament va aconseguir sobreviure en captivitat uns dos dies.
La població de saolàs es va estimar en uns 200 individus. Es considera una espècie endèmica. Poc temps després de la descoberta, el govern vietnamita va augmentar l'extensió del Parc nacional Vu Quang, que va passar de tenir 160 km² a tenir-ne uns 600 i s'han dut a terme projectes per a la creació de dues noves reserves. Malgrat aquests nivells tan bons de protecció el saolà es classifica com a espècie amenaçada.

## Característiques

El saolà es caracteritza per les seves banyes llargues, esveltes i gairebé rectes; té dues glàndules odoríferes sota els ulls, les dents premolars són llargues i el color del pelatge varia des del castany fosc al marró vermellós; a més, té una banda blanca que li recorre el dors del cos fins a la cua. Les seves peülles són petites i els seus dits són curts. Té una alçada a la creu d'entre 80 i 90 cm i un pes proper als 90 kg.
El saolà pot viure en solitari o en petits grups familiars de dos o tres membres. Es creu que és depredat pels tigres i lleopards, espècies de felins relativament abundants a la serralada Annamita, llar del saolà.

## Referències

* ↑ Nom en lao: ເສົາຫລາ, variant ortogràfica ເສົາຫຼາ /sǎo-lǎː/. El terme saolà és una adaptació al català de la designació d'aquest mamífer en lao.
* ↑ Plural: saolàs
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Província de Ñuflo de Chávez

La província de Ñuflo de Chávez és una de les 15 províncies del Departament de Santa Cruz a Bolívia. Està dividida administrativament en sis municipis: Concepción (la capital), San Javier, San Julián, San Ramón, Cuatro Cañadas i San Antonio de Lomerío.
La província va ser creada el 1915, durant la presidència d'Ismael Montes, i rep el nom del conqueridor espanyol Ñuflo de Chaves. Inicialment formava part de la província de Chiquitos.

## Referències

* ↑ https://gacetaoficial.santacruz.gob.bo/archivos/estatuto_autonomico.pdf
# Jean de la Lune (obra de teatre)

Jean de la Lune és un espectacle dramàtic de Marcel Achard representat per primer cop el 16 d'abril 1929, a la Comédie des Champs-Élysées, dirigida per Louis Jouvet.

## Descripció i resum

Es tracta d'una obra de teatre en tres actes, on la humanitat definida per la seva modèstia ha d'acceptar el món tal com és i consentir al sofriment. La partitura presenta el gentil Jean, tolerant i capritxós, enamorat de Marcbelline, que és inconstant i inconcebible, protegida pel seu germà Clotaire, cobrint incansablement les perfídies de la seva germana.

## Referències

* ↑ Forman, Edward. Historical Dictionary of French Theater (en anglès). Scarecrow Press, 2010-04-27. ISBN 9780810874510.
# Puig de Dòrria

El Puig de Dòrria és una muntanya de 2.547 metres que es troba entre els municipis de Planoles i Toses al Ripollès, i el de Vallcebollera a l'Alta Cerdanya.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 287079001).
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
# Pretori

Pretori (Praetorium) va ser al començament el nom de la tenda dels generals romans als campaments. Es deia així perquè els generals romans antigament eren pretors i no cònsols. Els oficials de l'estat major o consell de guerra eren anomenats també el pretori.
D'aquesta primera denominació en van derivar d'altres, especialment la del Pretori, que era la residència del governador provincial, i per extensió es deia pretori a una casa molt gran o un palau. El quarter general dels pretorians a Roma també es deia el Pretori.
Uns quants llocs a Hispània, Gàl·lia, i unes altres províncies, es deien Praetorium perquè eren la residència d'un pretor i seu d'una cort suprema, i generalment tenien un edifici palatí.
# Pretorià

Pretorià (en llatí Praetorianus) va ser un rang romà donat inicialment als que havien exèrcit el càrrec de pretor que després va passar a ser només un títol. El nom es va donar també a cada membre de la guàrdia pretoriana de l'emperador a partir d'August, que la va crear.
Els pretorians eren inicialment els membres de tropes seleccionades especialment que servien al pretor o a un general de l'exèrcit (Praetoria Cohortes) i existien des del temps de Publi Corneli Escipió Africà Major, encara que ja abans altres generals van tenir un cos de guàrdies escollits. Durant les guerres civils el nombre de cohorts pretorianes es va augmentar. August els va convertir en un cos separat format per nou o deu cohorts, amb mil homes cadascuna, reclutats tots només a Itàlia inicialment, però aviat van començar els reclutaments al Nòric, Macedònia i Hispània. August va deixar tres cohorts a la capital i va distribuir la resta per altres ciutats italianes. Però Tiberi els va reunir tots a Roma i els va instal·lar en un campament fortificat, anomenat castra praetoria o castra praetorianorum. Amb Vitel·li van augmentar a 16 cohorts.
Els pretorians tenien paga doble i altres privilegis; servien durant dotze anys i al final rebien vint mil sestercis; tots els pretorians eren equivalents a centurions. Els pretorians, conscients de la seva força, ven proclamar i deposar emperadors i fins i tot els més poderosos els van haver de tenir en compte i els feien un donatiu al pujar al tron. A la mort de Pèrtinax els pretorians van posar el tron a subhasta que va guanyar Didi Julià. Poc després va pujar al tron Septimi Sever i en va decretar la dissolució com a càstig per la mort de Pèrtinax, però de fet uns nous pretorians els van substituir i el seu nombre es va multiplicar per quatre. El reclutament es va començar a fer entre els millors soldats de les legions a les fronteres.
Dioclecià en va reduir el nombre i va abolir els seus privilegis; la seva funció de custòdia de l'emperador es va acabar (els pretorians eren a Roma però l'emperador ja no hi residia). Maxenci els va tornar a augmentar però va ser derrotat per Constantí I el Gran l'any 312. Constantí els va suprimir, va destruir el seu quarter general, excepte la part exterior que formava part de la Muralla Aureliana, i els que no havien mort en la batalla els va dispersar entre les legions. L'emperador va crear un cos nou amb els domestici (cavallers o infants sota dos comes) i els protectores.

## Referències

* ↑ Le Boec, Y. El ejército romano: instrumento para la conquista de un imperio. Barcelona: Ariel, 2006, p. 27-28. ISBN 8434467976.
* ↑ Smith, William (ed.). «Praetorium». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 10 maig 2022].

## Vegeu també

* Dioscori de Mira, prefecte dels pretorians i mestre de gramàtica grec.