OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Grozni (Sovkhozni)

* Per a altres significats, vegeu «Grozni (desambiguació)».
Grozni - Грозный (rus) és un khútor de la República d'Adiguèsia, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del Bélaia, afluent del riu Kuban. És a 5 km al nord de Tulski i a 7 km al sud de Maikop.
Pertany al possiólok de Sovkhozni.

## Enllaços externs i referències

* Aquest article conté dades geogràfiques extretes de Google Earth i el mapa de Rússia de Yandex.ru, accessible des d'aquest enllaç.
* Estructura dels districtes electorals del raion de Maikop (en rus)
# Paolo Mazza

* No s'ha de confondre amb Paolo Mazza (futbolista).
Paolo Mazza (21 de juliol de 1901 - 31 de desembre de 1981) fou un futbolista i entrenador de futbol italià.
La seva tasca més destacada fou la d'entrenador. Dirigí, juntament amb Giovanni Ferrari la selecció italiana a la Copa del Món de futbol de 1962. També destacà com a entrenador i director esportiu al club SPAL de Ferrara.

## Referències

* ↑ Article on Mazza in La Nuova Ferrara Arxivat 2018-10-03 a Wayback Machine. (italià)
# Barraca del Fondo Blau

La Barraca del Fondo Blau és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. La barraca és situada a una parcel·la de la partida de la Foradada.

## Descripció

Edificació d'ús agrícola de planta rectangular, amb els cantons arrodonits, amb un sol espai interior i una porta d'entrada amb llinda, formada per una llosa plana. Sobre la llinda hi ha un arc de descàrrega fet amb maçoneria col·locada de cantell. La porta és situada al costat nord-est. La coberta és una volta cònica -o falsa cúpula- feta amb la superposició de filades de lloses planes, formant anells, el radi dels quals va decreixent progressivament, la qual, per la seva cara exterior, va ser recoberta amb una capa de terra vegetal en la qual es van plantar lliris per tal de compactar-la i fer-la impermeable.
Murs i volta realitzats amb peces irregulars de pedra unides en sec amb l'ajut de falques, també de pedra, de dimensions més petites. Els murs tenen un rebliment de predruscall.

## Referències

* ↑ «Información sobre parcelas e inmuebles» (en castellà). Govern del Regne d'Espanya. [Consulta: 25 març 2020].
* 1 2 «Barraca del Fondo Blau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Barraca del Fondo de Comalleó

La Barraca del Fondo de Comalleó és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Està situada a una parcel·la de la partida de Cal Perotet.

## Descripció

Edificació d'ús agrícola de planta quadrangular, però amb la part posterior circular, ja que s'adapta al desnivell del terreny, amb un sol espai interior i una porta d'entrada amb llinda, formada per una llosa plana. Sobre la llinda hi ha un arc de descàrrega fet amb maçoneria col·locada de cantell. La porta és situada a l'extrem dret del costat sud. La coberta és una volta cònica -o falsa cúpula- feta amb la superposició de filades de lloses planes, formant anells, el radi dels quals va decreixent progressivament. Actualment la coberta està descurullada i sense lliris. La barraca està totalment envoltada per arbustos.
Murs i volta realitzats amb peces irregulars de pedra unides en sec amb l'ajut de falques, també de pedra, de dimensions més petites. Els murs tenen un rebliment de pedruscall

## Referències

* ↑ «Información sobre parcelas» (en castellà). Govern del Regne d'Espanya - Cadastre digital. [Consulta: 25 març 2020].
* 1 2 «Barraca del Fondo de Camalleó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Barraca del Cussinyola

La Barraca del Cussinyola és una obra del Pla de Santa Maria (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una formidable barraca geminada de dos cossos circulars, el de l'esquerra és el que té el portal d'accés, i el de la dreta és el dormidor, que originalment estava coronat per una casella aplanada, amb dues espitlleres de ventilació o sortida de fums. Tota ella està envoltada per un mur de pedra sobrera, que a la part del davant forma un paravents al davant del portal. A la part posterior aquest mur és més estret i en ell hi ha inserides dues menjadores. El cos de l'entrada té un diàmetre de 2'87m i una alçada de 3'16m. El diàmetre del cos interior és de 2'30m amb una alçada original imprecisa degut al seu esfondrament.

## Referències

* ↑ «Barraca del Cussinyola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2018].
# Barraca de vinya (la Pobla de Claramunt)

La barraca de vinya és un edifici de la Pobla de Claramunt (Anoia) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. No fa gaire anys, al terme de la Pobla de Claramunt, se'n conservaven una vuitantena, la major part, actualment enderrocades. Presenta la tipologia usual d'aquest tipus de construcció: planta circular, volta per aproximació de filades (falsa cúpula), gran llosa que fa de llinda de la porta. ...aquesta, però té el detall interessant que les pedres de damunt la llosa del llinda estan disposades verticalment, cosa molt estranya en aquest tipus de construcció. Vegeu fitxa de "Barraca de vinya" (Torre de Claramunt) És dels pocs exemples de barraca de vinya d'aquest tipus conservada fora de la Torre de Claramunt.

## Història

* 1 2 3 4 5 «Barraca de vinya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Barraca del Balandre

La Barraca del Balandre és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edificació d'ús agrícola de planta trapezoïdal, força profunda, amb un sol espai interior. La porta d'entrada, situada al costat oest, té una llinda que és una llosa plana de pedra. La coberta és una volta cònica -o falsa cúpula- feta amb la superposició de filades de lloses planes, formant anells, el radi dels quals va decreixent progressivament. La barraca aprofita el desnivell del terreny. Al fons de l'interior hi ha una menjadora. S'ha perdut part de l'angle nord-oest.
Els murs i la volta són fets amb peces irregulars de pedra unides en sec amb l'ajut de falques, també de pedra, de dimensions més petites. Els murs tenen un rebliment de pedruscall.

## Referències

* 1 2 «Barraca del Balandre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Papabuco

El papabuco és una de les llengües zapoteques que podria estar extinta durant els pròxims anys. En 2010 es va informar l'existència de dos parlants d'aquest idioma a Oaxaca. El territori on es va parlar papabuco abastava sectors de la Regió de la Sierra, compresa entre els municipis de San Juan Elotepec, Santiago Textitlán i Santa María Zaniza.
Al poble d'Elotepec, Oaxaca estan els últims parlants del papabuco.

## Classificació

Des del punt de vista lèxic el papabuco sembla una mica més proper a algunes varietats de zapoteco qua al chatino. No obstant això, alguns autors consideren que podria constituir una branca independent del zapotecano.

## Vegeu també

* Llengües zapoteques

## Referències

* ↑ INEGI, 2005, pàgina 41.
* ↑ Llengües indígenes a Mèxic
* 1 2 L'estrany descobriment d'una llengua zapotecana. Revista UNAM
* ↑ «Llengües zapoteques». Arxivat de l'original el 2007-12-10. [Consulta: 12 desembre 2013].

## Bibliografia

* Juan José Rendón Monzón (1971): "El extraño descubrimiento de una lengua zapotecana.", Revista UNAM.
# Beneta Llopis Sarrió

Beneta Llopis Sarrió (Barcelona, 1929 - 2005) fou una assistenta social des de l'àmbit del dret civil. Treballadora social i presidenta de l'Associació d'Assistents Socials, va lluitar per convertir aquesta institució de l'àmbit canònic a l'àmbit civil. A partir d'aquest pas es va fundar la federació d'associacions en l'àmbit estatal, de la qual va ser presidenta des del 1967 fins al 1972. Per mitjà de l'Associació d'Assistents Socials es va crear la Revista de Treball Social, de la qual Beneta Llopis va ser directora durant disset anys. Gràcies a l'esforç de l'associació de Barcelona, es va crear l'actual Col·legi Oficial de Diplomats en Treball Social i Assistents Socials de Catalunya. Dins del món de l'empresa, Beneta Llopis es va dedicar a lluitar com a treballadora social des del Departament de Recursos Humans, en el qual es tractaven qüestions personals i problemàtiques laborals amb la intenció de reivindicar els drets laborals.

## Altres pioneres del treball social

* Maria Dolors Artemán i Boix
* Rosa Maria Suñé i Colell
* Teresa Majem Jordi

## Referències

* ↑ Calendari 2010 Treball social: genealogia femenina, de l'Institut Català de les Dones
# Benet de San Fratello

Benet de San Fratello, conegut com a Benet el Negre, Benet el Moro o Benet de Palerm, anomenat Benedetto Manasseri (San Fratello, Sicília, ca. 1524 - Santa Maria di Gesù, Palerm, 4 d'abril de 1589) fou un germà llec franciscà sicilià d'origen africà. És venerat com a sant a l'Església catòlica.

## Biografia

Benedetto Manasseri nasqué en una família d'esclaus d'Etiòpia (Cristòfor i Diana), que foren portats de l'Àfrica a San Fratello (província de Messina) en 1524. La família Manasseri, propietaris dels seus pares, l'alliberà, com al seu germà Marc i a les germanes Baltasara i Fradella. De petit, Benet va mostrar preferència per la solitud i la penitència, la qual cosa li feu guanyar el sobrenom de Sant Moro. Pel color de la seva pell era menyspreat i maltractat, i als divuit anys deixà la casa de la família i comença a treballar pel seu compte, ajudant els necessitats com podia.
Als 21 anys entrà a l'eremitori de Santa Domenica (Caronia, Messina), però n'hagué de marxar, amb el seu company Girolamo Lanza, perquè la gent, que el tenia per sant, li demanava constantment miracles i pregàries. Anaren a Platanella i Mancusa (entre Partinico i Carini), però passà el mateix i anaren a amagar-se al mont Pellegrino, vora Palerm. Durant un any i vuit mesos, Benet anà al santuari de la Madonna della Dayna a Marineo, però tornà al Pellegrino.
Quan el fundador de l'eremitori de Santa Domenica, Girolamo Lanza, morí, Benet fou elegit superior dels eremites, no obstant ésser analfabet. En 1562 el papa Pius IV suprimí les comunitats eremítiques i cada membre s'havia d'integrar en un orde religiós dels existents: Benet trià els franciscans observants i anà al convent de S. Anna de Giuliana, on entrà com a germà llec i hi fou quatre anys, i al de S. Maria di Gesù de Palerm on viuria fins a morir també com a germà llec. Hi treballà com a cuiner, però n'esdevingué superior el 1578. Després fou mestre de novicis i novament cuiner.
La tradició l'atribueix nombrosos miracles, com la de multiplicar el menjar per repartir-lo entre els pobres, i la fama de santedat l'acompanyà fins a la mort; eclesiàstics, teòlegs i autoritats com el virrei li demanaven consell abans de prendre algunes decisions. En febrer de 1589 emmalaltí i morí el 4 d'abril següent al seu convent de Santa Maria di Gesù.

## Veneració

Mort amb fama de santedat, començà aviat el procés de canonització, que s'allargà més de dos segles. En 1652 fou elegit pel Senat de Palerm com un dels patrons de la ciutat. El 15 de maig de 1743 Benet XIV el beatificà, i fou canonitzat el 24 de maig de 1807 per Pius VII. Les seves restes són a l'església de Santa Maria di Gesù de Palerm, i n'hi ha relíquies a San Fratello i Acquedolci.
La devoció al sant és gran a Sicília, illa d'on és copatró amb santa Rosalia de Palerm i a Palerm. És sant patró de San Fratello i d'Acquedolci. A Amèrica del Sud és venerat com a sant protector de les persones de color, sobretot a Veneçuela i Colòmbia.

## Bibliografia

* Giovanna Fiume, Il Santo Moro, Franco Angeli Storia. Palermo 2002
# Beebea

Beebea és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Beebea guglielmi, que es troba a les illes Galápagos.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 17 febrer 2011].
# Han Gan

    Nota: en els noms xinesos el cognom va al davant.
Han Gan (xinès simplificat: 韩干; xinès tradicional: 韓幹; pinyin: Hán Gàn) fou un pintor xinès sota la dinastia Tang.
Es coneixen poques detalls biogràfics d'aquest artista. D'origen humil, segons unes fonts era oriünd de Lantian a Chang'an, actualment Xi'an, província de Shaanxi o de Daliang, avui Kaifeng, provínvia de Henan. Va néixer vers l'any 706 i va morir el 783, Han va ser pintor de la cort dels Tang. A l'hemisferi sud del planeta Mercuri, al seu honor té dedicat el cràter “Han Kan”.
Han Gan va pintar retrats i temes budistes i taoïstes, però se'l recorda sobretot per les seves pintures de cavalls els quals els representava tan físicament com amb el seu esperit creant un estil propi que va influenciar a artistes posteriors. Quan era jove, gràcies al poeta Wang Wei va poder adquirir coneixements artístics, essent un dels seus mestres Cao Ba.

## Bibliografia

* “The Magic Horse of Han Gan” de Chen Jiang Hong. ISBN 1592700632. Llegenda relacionada amb la vida de l'artista (text en anglès).
http://bibliolamuntala.blogspot.com.es/2008/07/el-cavall-mgic-de-han-gan.html
# Delegat

Delegat, segons el DIEC (diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans), és la persona a qui se li encarrega de fer alguna cosa per part de qui té realment el poder o autoritat per a fer-ho. Així, la persona que té poder o autoritat per a fer una cosa (o per a exercir un càrrec), pot delegar el seu poder de maneres diferents: totalment o parcialment, indefinidament o temporalment. En qualsevol cas, la persona que té l'autoritat originària conserva l'autoritat i és qui pot decidir quan, com i a qui cedeix el seu poder, o part del seu poder.
Les administracions públiques acostumen a nomenar delegats per a gestionar les competències pròpies de l'administració en àmbits territorials inferiors: un Ministeri, per exemple, nomena delegats regionals o locals. Les empreses, per la seva banda, a vegades també disposen de delegacions o concessionaris en diferents localitats. I en l'àmbit laboral existeixen els delegats de personal i els delegats sindicals, nomenats respectivament pel conjunt dels treballadors de l'empresa i pels treballadors afiliats a un determinat sindicat, amb l'encàrrec de representar-los davant dels directius de l'empresa o de l'autoritat laboral.
En els sistemes democràtics existeix també la delegació: els ciutadans designen a través de les eleccions els representants en qui deleguen l'exercici dels propis drets de participació i decisió durant el període entre unes eleccions i les següents. És el règim de democràcia representativa que existeix en les democràcies occidentals, i que es diferencia de la democràcia directa o participativa on els ciutadans conserven les facultats originàries de decidir.
# Reial Observatori de Bèlgica

El Real Observatori de Bèlgica, (en francès: Observatoire Royal de Belgique, i en neerlandès: Koninklijke Sterrenwacht van België), és un observatori astronòmic situat a la localitat d'Uccle (Ukkel en neerlandès), Bèlgica des del 1890. Té el codi 012 en la Llista de Codis d'Observatoris del Minor Planet Center.
Va ser fundat en 1834 per Adolphe Quetelet. Es va traslladar a Uccle en 1890. Va ser la llar d'un reflector Zeiss de 100 cm de diàmetre d'obertura, un dels telescopis més grans del món en el seu moment. Ha tingut una varietat d'altres instruments astronòmics, com astrògrafs, així com una sèrie d'equipament sismogràfic per detectar terratrèmols.

## Enllaços externs

* «Pàgina web» (en anglès). [Consulta: 16 juny 2018].
* «Centenari del Real Observatori de Bèlgica» p. 208-209. The Observatory, 1935.

## Referències

* ↑ «List Of Observatory Codes» (en anglès). [Consulta: 16 juny 2018].
# Camisa de dormir

La camisa de dormir és una peça de roba usada per a dormir, tradicionalment unisex, i femenina en l'actualitat.
La camisa de dormir sorgí com a peça específica a cavall dels segles xviii i xix, en especialitzar-se la camisa per a ús diürn en exclusiva. Consistia en una mena de camisa amb mànigues, ampla, llarga fins als peus o poc menys, i amb coll o sense; podia anar oberta, però més sovint era tancada, amb un tall frontal fins a mig pit, que es tancava amb botons, llaç o vetes. Substituí la camisa com a roba per a dormir, i era d'ús unisex, bé que amb detalls de disseny segons el sexe.
A partir de la dècada de 1920 la camisa de dormir patí la concurrència del pijama, entre ambdós sexes; i cap al 1950 ja era peça obsoleta entre els homes, que havien optat massivament pel pijama i començaven a sentir-se ridículs en camisa. En canvi, la camisa de dormir resistí entre les dones, tot i ésser igualment afectes al pijama. Aquesta diferència d'actitud entre els sexes podria tenir a veure amb correspondències entre les peces de dormir i la roba d'ús diürn: pijama amb pantalons, camisa de dormir amb caiguda de faldilla o de vestit.
Així doncs, des de mitjan segle XX la camisa de dormir és una peça d'ús femení, tancada, llarga o curta, generalment sense cintura (o amb cintura just sota el pit), amb mànigues, o sense i amb tirants, feta en teixits suaus o sedosos, sovint amb puntes; conserva l'ús originari com a roba per a dormir-hi, bé que en concurrència amb el pijama i amb la roba interior; sovint és la peça preferida en temps càlid. Té versions d'hivern i d'estiu, llargues i curtes, així com adreçades a grups d'edat diversos. Alguns models són exemples de llenceria sexi, transparent o semitransparent.
Una peça formalment similar a la camisa de dormir curta, però enquadrada específicament en el camp de la llenceria sexi, és l'anomenat picardies.

## Bibliografia

* Borau, Cristina. Cinc-cents anys d'indumentària a Catalunya. Barcelona: Labor, cop. 1992. (Terra nostra; 31) ISBN 84-335-4431-4.
* Diccionari visual Oxford: català, castellà, anglès, francès. Oxford: Oxford University, cop. 1997. ISBN 84-8104-004-5.
* Toussaint-Samat, Maguelonne. Historia técnica y moral del vestido. 3, Complementos y estrategias. Madrid: Alianza, cop. 1994. (El libro de bolsillo; 1682. Literaria) ISBN 978-84-206-0682-8.

## Vegeu també

* Camisa
* Picardies
* Pijama
# La meva setmana extraordinària amb la Tess

La meva setmana extraordinària amb la Tess (originalment en neerlandès, Mijn bijzonder rare week met Tess) és una pel·lícula dramàtica germanoholandesa del 2019 dirigida per Steven Wouterlood. Està basat en el llibre homònim d'Anna Woltz. El juliol de 2019 va ser preseleccionada com una de les nou cintes que es disputaven per ser la candidatura neerlandesa per a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa a la 92a edició dels Premis de l'Acadèmia, però no va ser seleccionada. El 31 de juliol de 2020 es va estrenar el doblatge en català a les sales de cinema.

## Repartiment

* Sonny Coops Van Utteren com a Sam
* Josephine Arendsen com a Tess
* Tjebbo Gerritsma com al pare Sam
* Jennifer Hoffman com a la mareTess

## Referències

* ↑ «Review: My Extraordinary Summer with Tess». cineuropa. [Consulta: 14 juliol 2019].
* ↑ «Film Review: 'My Extraordinary Summer With Tess'». Variety, 21-02-2019. [Consulta: 14 juliol 2019].
* ↑ «International Feature Film Academy Entry». Eye International. Arxivat de l'original el 13 de juliol 2019. [Consulta: 14 juliol 2019].
* ↑ «La meva setmana extraordinària amb la Tess». Cinema en Català. [Consulta: 10 abril 2022].

## Enllaços externs

* La meva setmana extraordinària amb la Tess a Rita & Luca Films
* La meva setmana extraordinària amb la Tess a FilminCAT
# Paolozzo di Arrigo della Faggiuola

Paolozzo di Arrigo della Faggiuola (Romanya, s. XIV) va ser un noble italià.
Fill d'Arrigo della Faggiuola i net de Paolozzo «el Vell», se'n desconeix la data de naixement. Rebé per herència del seu pare la senyoria de diversos castells i terres a Faggiola, Selvapiana, Corneto, Cuotolo, Collorio i San Fano, entre d'altres, a més de tenir una casa a Florència. És conegut el seu testament, atorgat l'1 d'octubre de 1394, on va disposar que les seves possessions anessin a parar, en cas de no tenir descendència, a la ciutat de Florència, mentre que deixava als franciscans d'Alvèrnia i a la seva esposa una quantitat de diners, deixant-ne exclòs el cosí Paolozzo di Cionarino, fill il·legítim del seu oncle. D'acord amb les clàusules del testament, l'herència finalment va anar a parar a mans de la Senyoria de Florència. Segons Litta, que confon algunes dades genealògiques, la seva vídua, Marietta, va rebre en assignació la cort i castell de Corneto fins que en fou expulsada per Paolozzo de Cionarino, que es va alçar en armes contra Florència.

## Referències

* ↑ Troya, Carlo. Appendice di Dissertazioni al Codice Diplomatico Longobardo... (en italià). Nàpols: Stamperia Reale, 1855, p. 307-308.
* ↑ Alighieri, Dante. Warren Lord Vernon (ed.). L'inferno (en italià). vol. 2. Londres: Tommaso e Guglielmo Boone, 1862, p. 469-470.
* ↑ Peruzzi, S. L.. Storia del Commercio e dei Banchieri di Firenze (en italià). Florència: M. Cellini, 1868, p. 396.
* ↑ Litta, Pompeo. «Signori della Faggiuola nel Montefeltro». A: Famiglie celebri di Italia (en italià), 1850.
# Alexandre Levy

Alexandre Levy (São Paulo, 10 de novembre de 1864 - 17 de gener de 1892) fou un compositor brasiler.
La seva obra de compositor inclou una Suite brasilera, per a orquestra, i Variacions per a piano sobre un thema brasileiro. Entusiasta de les cançons i danses populars del seu país, va treballar amb afany per a constituir l'escola nacionalista musical brasilera.

## Referències

* ↑ «Alexandre Lévy». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 23 gener 2022].
* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). Apèndix. Madrid: Espasa-Calpe, cop. 1930-1933, p. 1171. ISBN 84-239-4579-0.
* ↑ «Alexandre Levy» (en portuguès brasiler). Música Brasilis. [Consulta: 23 gener 2022].
# Helmuth Vetter

Helmuth Vetter (alemany: Hellmuth Vetter) (Rastenberg, 21 de març de 1910 - presó de Landsberg, 2 de febrer de 1949) va ser un SS - Hauptsturmführer i un criminal de guerra nazi.
Llicenciat en medicina per la Universitat Johann Wolfgang Goethe el 1935, Vetter va ser metge al camp d'extermini d'Auschwitz, nomenat metge en cap pel Reichsführer-SS Heinrich Himmler. Es va unir a altres metges (com Hans König, Heinz Thilo i Fritz Klein) en la tasca d'escollir jueus emprables per operar les màquines industrials i enviar-ne d'altres a les cambres de gas. També va dur a terme experiments mèdics amb presoners, amb injeccions de fenol. Com a empleat pagat d'IG Farben, Vetter també infectava deliberadament presoners a Auschwitz, Dachau i Gusen per dur a terme experiments mèdics.
Després de la guerra, Vetter va ser declarat culpable de crims de guerra i condemnat a mort. Va ser penjat a la presó de Landsberg am Lech el 1949.

## Referències

* 1 2 «OPND - results/titledata» (en alemany).
* ↑ «Vetter, Hellmuth» (en alemany). Deutsche Biographie.
* ↑ Weindling, 2014, p. 76.
* ↑ Weindling, 2000, p. 359.
* ↑ «Katalog der Deutschen Nationalbibliothek» (en alemany). Deutschen Nationalbibliothek.
* ↑ «SS Camp Physicians». KZ-Gedenkstätte Mauthausen. Arxivat de l'original el 2023-01-24. [Consulta: 20 agost 2024].

## Bibliografia

* Weindling, Paul. Epidemics and Genocide in Eastern Europe, 1890-1945 (en anglès), 2000.
* Weindling, Paul. Victims and Survivors of Nazi Human Experiments: Science and Suffering in the Holocaust (en anglès), 2014.