OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Miquel de Tivenys

Sant Miquel de Tivenys és l'església parroquial de Tivenys (Baix Ebre), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Té planta de creu amb cúpula octogonal i torre campanar a un lateral de la façana principal. A la façana, la porta d'entrada està emmarcada per dos pilastres massisses de pedra, cornisa i fris, sobre el que s'obre una fornícula. Hi ha una obertura rectangular entre les falses columnes i ornaments de l'època. El capcer acaba en motllures curvilínies.
L'interior presenta tres naus, amb cúpula sobre tambor octogonal amb buits rectangulars, sobre el creuer de la creu grega, donant llum zenital. Cor elevat sobre la porta d'accés, que ocupa tota la primera nau, sobre arc carpanell. S'observen diversos tipus de voltes. Presenta decoracions barroques policromades.
L'edifici presenta molt pocs buits laterals. Les cobertes són de teula àrab. Els paraments són arrebossats. La torre, de considerable alçada, és de forma octogonal, rematada per teulada.

## Història

Es començaren els plànols el 1759. El 6 d'abril de 1760 es començaren les obres i es van aturar el 9 de novembre. El 1768 es van reprendre les obres i es decideix ampliar amb tres naus el temple nou. El 1774 s'acaba el campanar i el 29 de setembre del mateix any es trasllada el Santíssim. En el 1794 s'acaba l'església.
Tivenys té capella des del 1574.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Miquel de Tivenys». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Sant Miquel de Tivenys». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Can Pijaume

Can Pijaume, o Can Pi, és una obra de Riells i Viabrea (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al costat de la carretera i prop de la riera de Breda. En el límit del terme municipal.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular, planta baixa i pis, amb coberta d'una sola vessant amb caiguda a la façana. Totes les obertures de la planta baixa són d'arc rebaixat, amb reixa de protecció les que són finestres, i les del pis superior rectangulars simples. El parament de la façana és arrebossat i pintat de blanc en superfície, mentre que els marcs de les obertures i els dos frisos de divisió del pis s'han pintat de groc.
L'interior ha estat totalment reformat per adaptar-lo al nou ús de restaurant conservant una decoració i elements de caràcter rústic.
L'edifici principal té diverses construccions adossades d'ampliació per la part del darrere i al costat dret. A la part del davant s'hi ha construït una nau de grans dimensions que és el menjador destinat a les celebracions.

## Història

El 1736, amb data de 23 de març, es fa escriptura de compravenda a favor del senyor Pijaume de la propietat situada al marge esquerre de la riera.
L'any 1983 la propietària, Dolors Busquets i Baylina, va arrendar la masia per convertir-la en restaurant. Un any més tard es va inaugurar i actualment segueix en funcionament.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Pijaume». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Can Piler

Can Piler és una masia del poble de Bigues, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental. Forma part del veïnat de Vallroja i el Pla.
Es troba en el sector central-occidental del terme, a prop i al nord-est del nucli principal de Vallroja i el Pla, al nord-oest de l'extrem de ponent del Sot de Can Cogullada. Format aquest veïnat amb les masies de Can Benet, Can Joan, Can Lleuger, Can Lluís, Can Margarins i Ca l'Oncle, quasi agrupades, Can Vermell i les restes de Can Puça una mica més al sud. Al seu nord-oest hi ha encara la masia del Rull.
Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells.

## Referències

* ↑ Catàleg de masies i cases rurals
# Indelibly Stamped

Indelibly Stamped és el segon àlbum del grup de rock anglès Supertramp, publicat el 1971. Va suposar un canvi dramàtic de direcció cap a un so de rock més directe. "Traveled" és l'única cançó amb qualsevol semblança amb el seu anterior àlbum de debut. Igual que el seu primer disc, aquest àlbum va ser un fracàs comercial, però en les dècades posteriors va arribar a ser disc d'or a França i Canadà. Les edicions originals tenen una portada plegada en color i un text diferent per al nom de la banda i el títol de l'àlbum. La fotografia de la portada presenta els braços i el tors -amb els pits nus- tatuats d'una dona. Aquest és el primer àlbum de Supertramp publicat als EUA; la coberta era de color (el 1971), però la discogràfica A&M el va censurar enganxant dues estrelles d'or sobre els mugrons.

## Disseny de la portada

La portada mostra el tors i els braços tatuats d'una dona despullada. Segons Paul Sayce, escrivint a Tattoo News, la model era Marion Hollier, que va ser tatuada àmpliament a l'Estudi de tatuatges de Les Skuse als anys seixanta. Un article publicat a The People poc després de la publicació de l'àlbum també identifica Hollier com la model, i va notar que se li va pagar 45 £ per la feina (equivalent a unes 600 £ el 2019).

## Llista de cançons

Totes les cançons escrites i compostes per Rick Davies i Roger Hodgson, excepte allà a on s'indica.
Totes les veus principals per Rick Davies, excepte allà a on s'indica.
* "Rosie Had Everything Planned" escrita i composta per Frank Farell i Roger Hogdson, és l'única cançó original en tota la carrera de Supertramp que no està signada per Rick Davies.

## Músics

* Rick Davies – piano acústic i piano Wurlitzer, Hammond organ, veus principals, harmònica
* Roger Hodgson – guitarres acústica i elèctrica, baix (Pista 3), veu principal (Pistes 2, 3, 10) i veus de suport
* Dave Winthrop – flauta, saxòfons, veu principal (Pista 6)
* Frank Farrell – baix (totes les pistes excepte la pista 3), piano i accordió (Pista 3), veus de suport
* Kevin Currie – percussions
Producció
* Productor: Supertramp
* Enginyer: Bob Hall

## Referències

* ↑ «Tattooed Lady Marion Hollier» (en anglès). tattoonews.co.uk, 06-07-2009. Arxivat de l'original el 2016-08-26. [Consulta: 18 maig 2020].
* ↑ «The Annual RPI and Average Earnings for Britain, 1209 to Present (New Series)» (en anglès). [Consulta: 18 maig 2020].
* ↑ Melhuish, Martin. The Supertramp Book (en anglès). Toronto, Canada: Omnibus Press, 1986, p. 36-38. ISBN 0-9691272-2-7.
# Indeks (pel·lícula)

Indeks (subtitulada Życie i Pracy Józefa M.) és una pel·lícula psicològica-moral polonesa del 1977 dirigida per Janusz Kijowski.

## Argument

El primer llargmetratge de Kijowski mostra el destí de la generació d'estudiants que va entrar a la vida després de 1968 a partir de l'exemple d'una dècada en la vida de Józef Moneta, participant de les protestes estudiantils del març de 1968, que és expulsat de la universitat i intenta trobar-se de nou en la realitat de la República Popular de Polònia. A causa de l'abordatge del director d'un tema polític sensible, Indeks va ser aturat per la censura, i no es va va estrenar fins al 25 de maig de 1981, en l'onada de l'avenç de Solidarność.

## Repartiment

* Krzysztof Zaleski - Józef Moneta
* Ewa Żukowska – Maria
* Justyna Kulczycka – Daria
* Małgorzata Niemirska – Anna, la dona de l'oncle Karol
* Lucyna Winnicka – Sra. Marina, secretària de la redacció de la revista
* Maria Zbyszewska – La mare de Moneta
* Wiesława Mazurkiewicz – mare de Maria
* Igor Przegrodzki - degà
* Ferdynand Matysik - capità de la SB
* Zbigniew Lesień – Andrzej
* Marian Opania – redactor en cap
* Erwin Nowiaszek – director de cinema
* Marek Jagoda - editor Januszek
* Tadeusz Bogucki – El pare de Moneta
* Jerzy Duszyński - oncle Karol
* Andrzej Polkowski - el pare de Maria
* Halina Machulska - La mare d'Andrzej
* Jan Machulski - El pare d'Andrzej
* Juliusz Machulski – un estudiant de Moneta
* Paweł Nowisz - treballador del carbó "Kyzioł"
* Ryszard Ronczewski - transportista Wiktor
* Włodzimierz Gołaszewski – estudiant

## Premis de cinema

* 1981 per a Janusz Kijowski - Lublin (Fòrum Internacional de Cinema "Home-Treball-Creativitat") - 1r premi
* 1981 per a Janusz Kijowski - Łagów (Lubuskie Lato Filmowe) - Premi ZSMP del Seminari Nacional d'Activisme Cinematogràfic ZSMP
* 1981 per Krzysztof Zaleski - Gdynia (fins a 1986 Gdańsk) (Festival de llargmetratges polonès) - premi al paper principal masculí
* 1981 per a Janusz Kijowski – Taormina Film Fest – Caribdis de bronze

## Referències

* ↑ Indeks a filmpolski.pl

## Enllaços externs

* Indeks a la Fototeka
* Indeks a cda.pl
# Independence (Califòrnia)

Independence és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 574 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Independence tenia 574 habitants, 272 habitatges, i 161 famílies. La densitat de població era de 55,4 habitants/km².
Dels 272 habitatges en un 23,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,6% hi vivien parelles casades, en un 7% dones solteres, i en un 40,8% no eren unitats familiars. En el 35,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 18% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,11 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,72.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,1% tenia menys de 18 anys, un 4,5% entre 18 i 24, un 20,9% entre 25 i 44, un 30,8% de 45 a 60 i un 21,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.500 $ i la renda mediana per família de 45.781 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.736 $ mentre que les dones 29.688 $. La renda per capita de la població era de 20.535 $. Entorn del 4,2% de les famílies i el 6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Independence». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Independence». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# James Niven (botànic)

James Niven (28 de setembre de 1776 - 9 de gener de 1827), va ser un col·leccionista de plantes i botànic escocès, especialista en la flora sud-africana.

## Vida

James Niven va néixer a Penicuik, a prop d'Edimburg el 28 de setembre de 1776. Es va formar a Escòcia i va estudiar al Jardí Botànic d'Edimburg, seguit de dos anys de formació al jardí del duc de Northumberland a Syon House. Va ser un observador intel·ligent i col·leccionista infatigable, on va descobrir moltes espècies noves, especialment en les dues famílies extenses sud-africanes: Erica i Proteaceae. Entre 1798 fins al 1812, excepte un petit parèntesi on va tornar a Anglaterra el 1803; va passar la major part del temps recollint exemplars d'herbari, llavors i bulbs al Cap de Bona Esperança, a la colònia de la Ciutat del Cap. El seu primer mecenes va ser George Hibbert, però després de 1803 va recollir mostres per a un consorci, inclosa a l'Emperadriu Josephine de França i al viver de Londres dels Srs. Lee i Kennedy. El 1812 va tornar definitivament a la Gran Bretanya. Va morir el 9 de gener de 1827.

## Referències

* ↑ Brown, Robert; Bennett, John Joseph. The miscellaneous botanical works of Robert Brown (llibre) (en anglès). 27. 2. Londres: The Ray society [Consulta: 20 novembre 2018].
* ↑ Nelson, E. C.; Oliver, E. C. H. «Cape heaths in European gardens: the early history of South African Erica species in cultivation, their deliberate hybridization and the orthographic bedlam» (llibre) (en anglès). Bothalia. AOSIS [Pretòria], 34, 2, 03-09-2004, pàg. 127-140. DOI: 10.4102. ISSN: 2311-9284 [Consulta: 21 novembre 2018].
# Predrag Stojaković

Predrag «Peja» Stojaković (9 de juny de 1977) és un exjugador de bàsquet serbi. Va jugar bona part de la seva carrera a l'NBA.
Va néixer a la ciutat croata de Slavonska Pozega quan formava part de Iugoslàvia. Durant la Guerra dels Balcans la seva família es va mudar a Belgrad.
El 1993, a l'edat de 16, es va mudar a Grècia per a poder jugar a bàsquet professionalment, fitxant per PAOK Thessaloniki equip amb el qual va passar 4 temporades. Stojaković va adquirir la ciutadania grega també el 1993.
Els seus 2,08 m d'altura van facilitar que Stojaković fos seleccionat pels Sacramento Kings al Draft de l'NBA del 1996 mentre ell jugava a Grècia. Va continuar jugant a Grècia fins a la temporada 98-99, quan signà amb els Sacramento Kings de l'NBA.
En la seva primera temporada a Sacramento, només va ser titular en 1 dels 48 partits en els quals va participar. Després de dues temporades a la banqueta, en la temporada 2001-02 va fer unes mitjanes de 20,4 punts i 5,8 rebots per partit, amb un encert del 40% de tirs des de la línia de tres, i va finalitzar com a segon en vots per al premi de jugador que més ha millorat (Most Improved Player) de l'NBA. Els anys 2001 i 2002 fou guardonat amb el premi Mr. Europa.
És un dels pocs jugadors que han guanyat el concurs de triples de l'NBA més d'una vegada (en concret, dues).

## Referències

* ↑ «El primer millor rookie no americà». La Xarxa, 24 abril 2002. [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ «Stephen Curry es proclama campió d'un emocionant Concurs de Triples». La Pissarra de l'Entrenador, 8 març 2021. [Consulta: 4 abril 2021].
# President de la Comunitat de Madrid

El President de la Comunitat de Madrid és escollit periòdicament per l'Assemblea de Madrid cada quatre anys, en eleccions conjuntes dels municipis i la comunitat. La Comunitat de Madrid és uniprovincial i aquesta és homònima, la província de Madrid. El President de la Comunitat té la representació suprema de la comunitat autònoma i la ordinària de l'Estat en la comunitat, així com lidera el Govern regional i designa els consellers i vicepresidents. Al llarg de la història de la Comunitat, des de la seva creació el 1983, set persones han ostentat la presidència de la comunitat. L'actual presidenta de la Comunitat de Madrid és Isabel Díaz Ayuso, del Partit Popular.

## Llista de Presidents/es de la Comunitat de Madrid

| Núm. | Nom | Inici | Fi | Partit | Notes |
| 1. | Joaquín Leguina | 1983 | 1995 | PSOE | Primer president de la Comunitat de Madrid. |
| 2. | Alberto Ruiz-Gallardón | 1995 | 2003 | PP | |
| 3. | Esperanza Aguirre | 2003 | 2012 | PP | |
| 4. | Ignacio González González | 2012 | 2015 | PP | |
| 5. | Cristina Cifuentes Cuencas | 2015 | 2018 | PP | |
| 6. | Ángel Garrido | 2018 | 2019 | PP | |
| 7. | Isabel Díaz Ayuso | 2019 | actualitat | PP |

## Vegeu també

* Comunitat de Madrid
* Alcaldes de Madrid

## Enllaços externs

* Comunitat de Madrid (web oficial)

## Referències

* ↑ Pérez de Lama, 1998, p. 559.
* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 562. ISBN 84-930048-0-4.
* ↑ NacióDigital «Cifuentes dimiteix acorralada pel robatori i l'escàndol del màster». Nació Digital.
# Propers onze

Els Propers onze (coneguts també pels N-11) són els onze països - Bangladesh, Egipte, Indonèsia, Iran, Mèxic, Nigèria, Pakistan, Filipines, Turquia, Corea del Sud i Vietnam - identificats pel banc d'inversió Goldman Sachs i l'economista Jim O'Neill, en un treball de recerca en què mostrava que tenen un alt potencial de convertir-se, juntament amb els BRICS, en les economies més grans del món en el segle xxi. El banc va triar aquests estats, tots amb perspectives prometedores per a la inversió i el creixement en el futur, el 12 de desembre de 2005. A finals de 2011, els quatre països més importants (Mèxic, Indonèsia, Corea del Sud i Turquia) també coneguts com a MIST, componen el 73 per cent de tots els propers 11 PIB. Els PIB BRIC va ser 13,5 bilions de dòlars, mentre que el PIB dels MIST era de gairebé el 30 per cent, el que representa 3,9 bilions de dòlars.
Els criteris que Goldman Sachs utilitzava van ser l'estabilitat macroeconòmica, la maduresa política, l'obertura de les polítiques comercials i d'inversió, i la qualitat de l'educació. El document N-11 és un seguiment d'un treball previ fet pel banc el 2003, sobre les quatre economies emergents "BRIC", Brasil, Rússia, Índia i Xina.

## Referències

* ↑ «Indonesia negara jagoan masa depan». [Consulta: 9 agost 2012].
* ↑ Global Economics Paper 134 Arxivat 2012-05-22 a Wayback Machine. and Jim O'Neill, BRIMCs
# Inés de Guerrico Eguses

Inés de Guerrico Eguses, coneguda pel seu nom religiós María Jacinta (Buenos Aires, 1793 - 1840), va ser una monja caputxina i escriptora de la naixent Argentina republicana, adscrita al discurs confessional de les religioses present en els claustres de l'Amèrica del Sud entre els segles XVII i XIX.

## Biografia

Es desconeixen pocs antecedents biogràfics, la majoria dels quals provenen de cròniques del monestir on va viure i de les cartes autògrafes que va redactar a principis del segle xix. Els seus pares van ser José de Guerrico i María Micaela Eguses. Va pertànyer a l'Ordre de Clarisses Caputxines del claustre de Nostra Senyora del Pilar de Buenos Aires, al qual va ingressar el 14 d'abril de 1818. Un any més tard es va ordenar religiosa de vel negre.

## Obra literària

L'escriptura per part de religioses en els convents del període colonial i fins al segle xix va ser una pràctica comuna en el continent sud-americà, no només a causa que permetia reforçar la fe o perquè se li atorgava una lògica sagramental, sinó perquè a més, permetia «expressar certa inquietud o certa insatisfacció enfront de la realitat viscuda».
En aquest context s'emmarca la tasca literària duta a terme per les monges en els allotjaments i convents del continent entre els segles XVII i XIX, caracteritzades per escriure cartes espirituals, diaris, autobiografies i epistolaris. D'aquesta manera, van destacar els escrits de sor María Jacinta que, al costat dels de la xilena sor Josefa dels Dolors, serien els més coneguts d'aquesta tipologia a la regió.
Els seus escrits es basen en una sèrie de cinc cartes epistolars enviades a José Miguel de Tagle —del que no existeix consens respecte si era un parent seu o no— que probablement es remuntarien a la dècada de 1820, encara que la seva data no és clara.

## Referències

* 1 2 Castro Buarque 2007, p. 129
* 1 2 3 4 Cohen Imach 2004a, pàg. 43-44
* ↑ Cohen Imach 2004b, pàg. 58
* ↑ Castro Buarque 2007, p. 119
* ↑ Lavrin 1995, p. 43

## Bibliografia

* Castro Buarque, Virginia A. «Mujeres consagradas y sus prácticas de escritura en Brasil». A: Alves Pereira, Ronan. Ciencias Sociales y Religión en América Latina: Perspectivas en Debate. Editorial Biblos, 2007, p. 223. ISBN 978-95-0786-614-2.
* Cohen Imach, Victoria «Escribir desde el claustro. Cartas personales de monjas» (PDF). Telar. Revista del Instituto Interdisciplinario de Estudios Latinoamericanos. Facultad de Filosofía y Letras, Universidad Nacional de Tucumán, 1, 2004a, pàg. 38-51. Arxivat de l'original el 2012-02-06 [Consulta: 16 març 2013].
* Cohen Imach, Victoria; Brizuela; Maldonado. Redes de Papel: Epístolas Conventuales. Tucumán: Instituto Interdisciplinario de Estudios Latinoamericanos, Facultad de Filosofía y Letras, Universidad Nacional de Tucumán, 2004b, p. 157. ISBN 978-98-7968-402-3.
* Lavrin, Asunción. «De su puño y letra: epístolas conventuales». A: En Memoria del II Congreso Internacional "El Monacato Femenino en el Imperio Español, Monasterios, beaterios, recogimientos y colegios" (PDF). México: Centro de Estudios de Historia de México, 1995, p. 43-61.
# Inés Santibáñez Herrero

Inés Santibáñez Herrero (Salamanca, 19 de juny de 2023) és una jugadora de bàsquet espanyola.
Escorta, es formà en les categories de formació del Club Baloncesto Avenida. Amb el primer equip debutà a la Lliga femenina la temporada 2019-20. Després de dues temporades, competí a diversos equips de la Lliga Challenge, Osés Construcción Ardoi (2021-22), Vantage Tower Alcobendas (2022-23) i Club Joventut Badalona (2023). Amb club verd-i-negre guanyà la Final Four d'ascens a la Primera Divisió. Internacional amb la selecció espanyola en categories de formació, ha aconseguit la medalla de bronze al Campionat d'Europa sub-20 (2023).

## Referències

* ↑ «El Joventut renueva a Inés Santibáñez» (en castellà). Mundo Deportivo, 10-06-2024. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ González, Juanjo. «La salmantina Inés Santibáñez renueva con el Joventut y podrá medirse a Avenida» (en castellà). Salamanca Hoy, 11-06-2024. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ «La base salmantina Inés Santibáñez logra el bronce eurpoeo con la U-20» (en castellà). Salamanca Hoy, 06-08-2023. [Consulta: 1r juliol 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Inés Santibáñez Herrero - Prodep
* Fitxa d'Inés Santibáñez Herrero - Competiciones FEB
# Can Costa (Vilobí d'Onyar)

Can Costa és una masia del municipi de Vilobí d'Onyar (Selva). Es troba al vessant de migdia del volcà de la Crosa de Sant Dalmai, dominant tota la plana de Sant Dalmai. Es troba encerclada per un gran mur de pedra que volta tot el perímetre de la finca que arriba al punt més alt del volcà i s'estén per tot el vessant sud d'aquest. És una obra declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És un gran edifici format per diversos edificis adossats. La part més antiga la formen dues cases unides perpendicularment per una torre cantonera quadrada, de quatre plantes i coronada per merlets de pedra. El primer edifici, orientat a migdia, és de tipus basilical amb dues plantes i golfes. El portal és d'arc de mig punt adovellat. Hi ha una inscripció amb un escut i la inscripció "IO MIQUEL COSTA A 6 DE SETEMBRE DE 1584". Les obertures són quadrangulars amb llinda monolítica. Recentment s'ha aixecat el cos central de les golfes i s'han fet un seguit d'obertures que recorren tota la llargada. L'edifici orientat a llevant és de dues plantes amb vessants a laterals. El portal és també adovellat i dues de les finestres amb llinda monolítica porten les dates de 1570 i 1574.
Al costat esquerre en el lloc de les antigues corts, fins fa poc hi havia una construcció moderna amb teulada a quatre vents. Les importants reformes de les que encara avui està sent objecte, han convertit aquest cos de serveis en un altre edifici de dues plantes i golfes amb vessants a laterals, totalment nou, que imita d'alguna manera els edificis originals. Hi ha també una construcció exempta al costat dret amb teulada a dues vessants i tancament de vidre.

## Història

És un mas fortificat del 1584 segons es desprèn d'una inscripció que hi ha a la façana: "Io Miquel Costa a 6 de setembre de 1584". Can Costa està situat en el capbreu del Castell de Vilobí de 1338. Al segle xix fou adquirit per la família Rastrodis a uns senyors de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Costa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].