OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Johnson Lane

Johnson Lane és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nevada. Segons el cens del 2000 tenia 4.837 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Johnson Lane tenia 4.837 habitants, 1.786 habitatges, i 1.497 famílies La densitat de població era de 87,34 habitants per km².
Dels 1.786 habitatges en un 33,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 75,1% hi vivien parelles casades, en un 5,3% dones solteres, i en un 16,2% no eren unitats familiars. En l'11,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,71 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,5% tenia menys de 18 anys, un 4,9% entre 18 i 24, un 25,5% entre 25 i 44, un 32,1% de 45 a 64 i un 13,0% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43,0 anys. Per cada 100 dones hi havia 99,71 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,56 homes.
La renda mediana per habitatge era de 59.130 $ i la renda mediana per família de 60.918 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.329 $ mentre que les dones 29.907 $. La renda per capita de la població era de 24.247 $. Aproximadament el 4,3% de les famílies i el 6,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Johnson Lane». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 15-09-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 19 setembre 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table-Johnson Lane». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 15-09-2010.
# Pelteobagrus intermedius

Pelteobagrus intermedius és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina (Hainan) i el Vietnam.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1864. Rhinobagrus et Pelteobagrus deux genres nouveaux de Siluroïdes de Chine. Neder. Tijdschr. Dierk. v. 2. 7-10.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Gao, G. 1991. Bagridae. p. 297-317. A J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu i J.-H. Liu (eds). 1991. The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 pp.
* ↑ Kottelat, M. 2001. Freshwater fishes of northern Vietnam. A preliminary check-list of the fishes known or expected to occur in northern Vietnam with comments on systematics and nomenclature. Environment and Social Development Unit, East Asia and Pacific Region. El Banc Mundial. Freshwater Fish. Vietnam (BOOK), Juny: i-iii + 1-123 + 1-18.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Picot garser de Sulawesi

El picot garser de Sulawesi (Picoides temminckii) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita la selva i boscos, fins als 2300 m a Sulawesi.
# Partit Baas Àrab

El Partit Baas Àrab (àrab: حزب البعث العربي, Ḥizb al-Baʿṯ al-ʿArabī) va ser un partit polític panarabista i nacionalista àrab fundat a Síria per Zaki Al-Arsuzi el 1940.
Anteriorment, Arsuzi era membre de la Lliga d'Acció Nacionalista però en va marxar el 1939 després que el seu líder popular morís i el partit caigués en el caos. Aleshores va fundar l'efímer Partit Nacional Àrab en 1939 i el va dissoldre aquell mateix any. Va formar el Partit Baas Àrab el 1940 i els seus punts de vista van influir en Michel Aflaq que, juntament amb el seu soci menor Salah al-Din al-Bitar, va fundar el Moviment del Renaixement Àrab en 1940 que més tard es va rebatejar com el Moviment Baath Àrab en 1943. Encara que Aflaq va ser influenciat per ell, Arsuzi inicialment no va cooperar amb el moviment de Aflaq. Arsuzi sospitava que l'existència del Moviment del Renaixement Àrab, que ocasionalment s'anomenaba "Partit Baas Àrab" durant 1941, era part d'un complot imperialista per evitar la seva influència sobre els àrabs creant un moviment del mateix nom.
Un conflicte significatiu entre els moviments de Arsuzi i Aflaq va ocórrer quan van discutir sobre el tema del cop d'estat de 1941 per Rashid Ali al-Gailani i la posterior Guerra anglo-iraquiana. El moviment de Aflaq va recolzar al govern del-Gaylani i la guerra del govern iraquià contra els britànics, i va organitzar voluntaris per anar a l'Iraq i lluitar pel govern iraquià. No obstant això, Arsuzi es va oposar al govern del-Gaylani, considerant que el cop va ser mal planificat i un fracàs. En aquest punt, el partit de Arsuzi va perdre membres i suport que es van transferir al moviment de Aflaq.
Posteriorment, la influència directa d'Arsuzi en la política àrab va col·lapsar després que les autoritats franceses de Vichy el van expular de Síria en 1941. La següent gran acció política de Aflaq va ser el seu suport a la guerra d'independència libanesa de França en 1943. Els dos moviments finalment es van fusionar en 1947 sense la participació d'Arsuzi.
# Centre Cívic i Cultural La Sitja

La Sitja és el centre cívic i cultural de Fornells de la Selva. Conté un teatre amb capacitat de 316 butaques, una biblioteca, unes aules de música, una sala d'exposicions i una cuina. És la seu del Jove Orquestra del Gironès.

## Història

L'edifici va construït l'any 1968 per l'aleshores «Ministerio del Agricultura», a la darreria de l'època de la dictadura franquista i formava part de la Xarxa Nacional de Sitges i Graners. Era destinat principalment a emmagatzemar blat tou i ordi. L'obra en aquella època era molt moderna, ja que tot era automàtic i l'esforç humà era mínim. Inicialment, el transports es feia amb carros. La superfície construïda en planta és de 504m² i la seva capacitat màxima era de 3000 tones. Ha estat inactiva, com a centre d'intervenció, des de l'any 1987. La propietat va passar a la Generalitat qui durant uns anys la va llogar a una empresa privada de pinsos. Sota la pressió dels veïns a qui el trànsit de molts camions desplaïa, a principi dels anys 1990 van començar les negociacions amb el consistori que el 1995 va comprar l'edifici.
La reforma va començar el 2006, segons els plans de l'arquitecte Joan Padrosa. El primer director n'és Mateu Ciurana i Xirgu. L'edifici reformat i eixamplat es va inaugurar el 24 de gener de 2010. A la quarta i cinquena planta es conserven el maquinari de la sitja.

## Referències

* ↑ «Centre Cívic i Cultural “La Sitja”». Ajuntament de Fornells de la Selva. [Consulta: 5 setembre 2019].
* 1 2 Barrera, Montse «El centre cívic La Sitja de Fornells obre les portes després de quatre anys d'obres». El Punt Avui (edició Girona), 10-01-2010, pàg. 4.
* ↑ «La Sitja». Ajuntament de Fornells de la Selva, s.d. [Consulta: 5 setembre 2019].
* 1 2 Barrera, Montse «De sitja a centre cívic per 5 milions». El Punt Avui (Girona), 21-03-2009, pàg. 2.
* ↑ «Fornells de la Selva ja té La Sitja a punt». Diari de Girona, 21-01-2010.
# Llau dels Juncs

La llau dels Juncs està situada en el terme municipal d'Isona i Conca Dellà, dins del territori de l'antic terme d'Orcau, al Pallars Jussà.
Es forma a la partida de la Tallada de la Rita, des d'on davalla cap al sud-oest, per abocar-se en la Llau Gran, al sud de la Cabana del Moliner.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pedro María Olive

Pedro María Olive, de Olive, Olivé o de Olivé (1767-1843), escriptor, traductor, historiador, periodista, lexicògraf i polític espanyol.
Va col·laborar amb articles sobre química en El Memorial Literario de Madrid. També a finals del segle xviii va editar cinc volums de novel·les, algunes d'elles o potser totes traduïdes al castellà, sota el títol general de Las noches de invierno (1796-1797). Va escriure Efemérides de la Ilustración en España, revista amb gravats publicada entre principis del 1804 i mitjans de 1805; després Nuevas efemérides de España: políticas, literarias y religiosas (Madrid: imp. de Vega y Compañía, 1805-6).
Va traduir també en castellà el Sistema de los conocimientos químicos y de sus aplicaciones a los fenómenos de la naturaleza y del arte de A.F. Fourcroy (Madrid: Impremta Real, 1803-1808). Va editar també Minerva o El Revisor General, Madrid, 1805-1808 i 1816-1818; durant la Guerra del Francès va redactar el periòdic de la Junta de Múrcia de què era secretari, probablement Avís al públic per la Suprema Junta de Murcia, 1808; després va escriure La nueva descripción de Tierra Santa formada según el itinerario del viaje de Chateaubriand de París a Jerusalén (Madrid, 1817) i la traducció d'aquest mateix Itinerari de François-René de Chateaubriand en 1828. Va escriure La gitana o Memorias egipcias (Madrid: 1817).
Va traduir Minerva. Ensayo político sobre el Reino de Nueva España de Wilhelm von Humboldt, Madrid, 1818. Va ser autor del Missatger (Madrid, 1820) i de Consideraciones sobre el engrandecimiento, decadencia y restablecimiento de la Casa Real de los Borbones ("Consideracions sobre l'engrandiment, decadència i restabliment de la Casa Real dels Borbons), Madrid, 1826 (però el "Pròleg" era de 1815). Durant el Trienni Liberal va ser Oficial de la Direcció de Foment General del Regne, 1821-1822; va ser acadèmic de la Història i va compondre un diccionari titulat Diccionario de sinónimos de la lengua castellana, Madrid, 1843, molt reimprès al llarg dels anys.
Va traduir, entre altres autors, obres de Madame de Staël (Corina o La Itàlia). Van escriure d'ell el biògraf Eugenio d'Ochoa i els bibliógrafos Manuel Gómez Imaz i Paláu.

## Bibliografia

* 1 2 3 4 5 DDAA. Diccionario Biográfico del Trienio Liberal dirigit per Alberto Gil Novales. Madrid: El Museo Universal, 1992, p. 482.
# Ruta Nacional 7 (Argentina)

La Ruta Nacional 7 «Carretera Libertador General San Martín» (Decret n.° 115.261/1942) és una carretera argentina, que uneix les províncies de Buenos Aires, Santa Fe, Córdoba, San Luis i Mendoza. Forma part del més important corredor bioceànic del país i és un ramal de la carretera panamericana, que continua en territori xilè com a Ruta CH-60.
La ruta travessa el territori argentí d'est a oest, des de la capital del país fins a la frontera amb Xile, la qual cosa implica que sigui una carretera d'alt trànsit d'automòbils i camions. De fet, la ruta és la principal connexió internacional entre Argentina i Xile, i també és utilitzada per transportar per via terrestre importants quantitats de càrrega amb origen o destinació al Brasil, el Paraguai o l'Uruguai.
La seva traça neix a l'orient del país en l'àmbit de l'avinguda General Paz (aquesta constitueix el límit entre la Ciutat de Buenos Aires i la província homònima) i mor a la província de Mendoza en l'àmbit de la boca argentina del túnel Cristo Redentor a la frontera xilena, després de recórrer 1224 km.

## Referències

* ↑ Direcció Nacional de Vialitat (2010).
# Molí de Gualter

El Molí de Gualter és un edifici del municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest molí es troba sota el poble de Gualter o sigui, molt a prop d'on desenvoca el Riu el Rialb al Segre, i a poca distància de les ruïnes del monestir de Santa Maria de Gualter. Del molí només ens resten les parets mig derruïdes.

## Referències

* ↑ «Molí de Gualter». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2014].
# Picot garser de Bonaparte

El picot garser de Bonaparte (Dendrocopos analis) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita boscos oberts i de bambú al nord del Pakistan, nord i est de l'Índia, Myanmar, nord-oest i centre de Tailàndia, Cambodja, centre i sud de Laos, sud del Vietnam, illes Andaman, Java i Bali.
# Jojutla

Jojutla és un municipi de l'estat de Morelos. Huitzilac és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud de l'estat d'Morelos. Limita al nord el municipi de Tlaquitenanco, al sud amb estat de Guerrero, l'oest amb Puente de Ixtla i a l'est amb l'Temoac.

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Jojutla Arxivat 2016-09-09 a Wayback Machine. (castellà)
# Josep Marí Ribas

Josep Marí Ribas, també conegut com Agustinet (Sant Josep de sa Talaia, 8 de març de 1959) és un polític eivissenc, diputat al Parlament de les Illes Balears en la cinquena legislatura i des de 2015 fins a 2021 alcalde de Sant Josep de sa Talaia.

## Biografia

Treballà a la Banca March, de la qual fou directiu de 1989 a 1999. A les eleccions municipals espanyoles de 1983 es postulà a l'Ajuntament de Sant Josep de sa Talaia com a independent dins les llistes del PSIB-PSOE, partit al qual s'afilià el 1985. Fou escollit novament regidor a les eleccions municipals espanyoles de 1999 i diputat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1999 pel Pacte Progressista. De 1999 a 2003 fou conseller d'Urbanisme i Turisme del Consell Insular d'Eivissa i Formentera.
A les eleccions municipals espanyoles de 2003 fou elegit regidor de Sant Josep de sa Talaia pel Pacte Progressista, i a les eleccions de 2007 en sortí escollit alcalde. Després de les eleccions municipals espanyoles de 2011 va renovar el càrrec, però el desembre una moció de censura del PP i Alternativa Insular li arrabassà l'alcaldia. Després de les eleccions municipals espanyoles de 2015 tornà a recuperar l'alcaldia mercè a un acord entre el PSIB-PSOE i Guanyem.

## Referències

* ↑ Sobre mi al bloc personal de Josep Marí
* ↑ Josep Marí Ribas Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. a l'EEIF
* ↑ Neus Marí 'Berris', nueva alcaldesa de Sant Josep tras la censura a Marí Ribas, El Periódico de Ibiza, 7 de desembre de 2011
* ↑ ´Agustinet´, alcalde de Sant Josep con el apoyo de Guanyem, Diario de Ibiza, 13 de juny de 2015

## Enllaços externs

* Josep Marí Ribas Arxivat 2015-05-12 a Wayback Machine. al web del PSOE de Sant Josep
# Molí de Gósol

El Molí de Gósol és un antic molí fariner reconvertit en refugi de muntanya del municipi de Gósol, al Berguedà, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al sud de Gósol, a 1,4 km, i justament al costat del Riu de Torrentsenta.

## Descripció

El molí de la vila de Gósol és una construcció de planta rectangular coberta a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana de ponent. En aquesta mateixa façana hi ha un cos rectangular col·locat perpendicularment a l'estructura del molí, cobert a dues aigües. Ambdues construccions són de la mateixa època i acollien l'habitatge del moliner i les dependències de magatzems i de molí fariner. Totes dues són de planta baixa i pis amb parament de grans pedres sense treballar unides amb molt de morter i amb les obertures ressaltades per marcs arrebossats, la major part arcs escarsers. En l'actualitat (novembre del 2018) és propietat de l'Ajuntament de Gósol.
L'edifici principal, en forma de L, està dividit en 3 plantes. La de dalt, on es troben els dormitoris, està dividida en habitacions de lliteres de 6, 8 i 10 places (el refugi té cabuda per a 24 persones). A la planta principal, a l'esquerra, s'hi troba una sala d'estar amb llar de foc, un racó que fa la funció de sala de lectura, un piano, i les habitacions privades de la família. A la part dreta, trobem un altre petit menjador i la cuina. Els WC i dutxes, estan situats al pis de baix, juntament amb una cuina privada.
La seva situació el converteix en punt de partida per fer excursions a diferents punts de la comarca: cap al Pedraforca, a la Serra de Cadí, la Serra del Verd, d'Ensija. Així com per començar les rutes Camí dels Bons Homes (GR 107), Ruta del Caracremada, Camí de Picasso, i Volta al Cadí (GR 150).

## Història

Des de l'any 1291 tenim documentats els molins fariners de Gósol, propietat dels barons de Pinós que en cobraven una sisena part de l'ordi que molien. El molí de la vila fou reconstruït a finals del s. XVII o començaments del s. XVIII i encara conserva bona part dels mecanismes del molí.
En els seus inicis el molí havia estat utilitzat com a productor de farina, i més endavant, com a generador d'electricitat.
A finals del s. XX, durant la dècada dels vuitanta, fou restaurat, arranjant els murs, arrebossant els marcs de les obertures i restaurant les teulades.

## Medi ambient

El refugi funciona amb energies renovables: l'electricitat és 100% solar i les estufes de llenya. Els àpats consten d'aliments locals, aliments de l'hort propi, així com patates i pèsol negre de producció pròpia. Per reciclar, es fa una separació de residus, i compostatge de la fracció orgànica.

## Referències

* 1 2 3 «Molí de Gósol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
* ↑ «Pla d'ordenació urbanístic municipal. Gósol, Núm. expedient: 2009 / 035589 / N». Registre de planejament urbanístic de Catalunya [Consulta: 6 novembre 2018].
* ↑ «Petits detalls». Web Refugi Molí de Gósol. Arxivat de l'original el 18 de novembre 2018 [Consulta: 1r novembre 2018].
# Picot garser de Strickland

El picot garser de Strickland (Leuconotopicus stricklandi) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita el bosc obert, principalment de roures o pins, a Jalisco, Michoacán, Districte Federal de Mèxic, estat de Morelos, estat de Puebla i Veracruz.
# Catalan Historical Review

Catalan Historical Review és una revista acadèmica publicada per la Secció Històrico-Arqueològica de l'Institut d'Estudis Catalans. Conté articles escrits tant en català com en anglès. Fou creada per promoure la divulgació de la història de Catalunya en el món acadèmic internacional i obrir les portes de la historiografia dels Països Catalans a estudiosos d'altres països. Es publica amb una periodicitat anual i sota la llicència Creative Commons Reconeixement-NoComercial-SenseObraDerivada 3.0 Espanya (CC BY-NC-ND 3.0 ES). El 2020 fou inclosa a l'ERIH PLUS, l'índex més prestigiós de revistes acadèmiques d'humanitats i ciències socials.

## Referències

* ↑ «Els èxodes forçats centren el segon número de «Catalan Historical Review»». El Punt Avui, 14 febrer 2010. [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ «Catalan Historical Review». Racó Català. [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ «Catalan Historical Review» (en anglès). Institut d'Estudis Catalans, 2020. [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ «La revista Catalan Historical Review de l'IEC, inclosa a ERIH Plus, l'índex més prestigiós de les revistes científiques d'humanitats». All Andorra, 5 juny 2020. [Consulta: 25 agost 2021].
# Lluís Escusa i Ferrer

Lluís Escusa i Ferrer (Barcelona, 30 de març del 1901 – L'Hospitalet de Llobregat, el 21 de desembre de 1961) va ser banquer, empresari i músic i compositor, ocasionalment amb el pseudònim Lescu.

## Biografia

Estudià a l'"Institut Mozart", amb el mestre Joan Farrarons i Graupera (violí) i amb la directora de la institució, Enriqueta Surroca i Rossell (piano i composició); més endavant (1926-1927) entrà a la junta de l'entitat. Amplià la seva formació a l'Escola Municipal de Música de Barcelona. S'especialitzà en música de ball i va ser un pianista i guitarrista competent. L'any 1923, en ocasió d'un viatge comercial als Estats Units, estudià la música negra del moment i, de tornada a Barcelona, fundà el conjunt Orquesta Jazz-Barcelona. Posteriorment també fundà els conjunts Jazz-Canigó i Armónic-Jazz, però la dedicació a la seva activitat professional, treballava al Banco de Vizcaya, va fer que deixés la música a banda. Com a compositor conreà una important varietat de gèneres: música per a piano, corda, coral, harmonitzacions de cançons populars i arranjaments de ballets per a cobla... Va ser autor d'una vintena de sardanes; la primera, Maria Neus, va ser estrenada el 1929 per la cobla Antiga Pep de Figueres a Sarrià - Sant Gervasi (Barcelona).
El seu nebot, Sebastià Figuerola i Escusa, va ser un compositor i publicista sardanista.

## Sardanes

* A les meves germanes (1948)
* Baixant per la riera del Canyet (1934)
* Camí de l'ideal (1933)
* Consol (1946), dedicat a la seva filla
* Cornellà (1947)
* Manso Quinzà (1933)
* Maria (1945), a la seva esposa
* Maria Neus (1929)
* Prat (1948)
* Tretze roses
* La Ventureta de la Selva del Camp (1947), dedicada a la seva mare
* Revesses: A l'estiu, tota cuca viu, Falòrnies

## Bibliografia

* Article biogràfic Luis Escusa Ferrer de V.Planella a Carnet del sardanista 116 (1947), p. 5-6

## Enllaços externs

* Llista de sardanes
# Josep Marí Marí

Josep Marí Marí (Eivissa, 1948) és un pintor i escriptor eivissenc. Va estudiar Belles Arts a la Universitat de Barcelona i ha exercit durant 24 anys com a professor de dibuix de batxiller. Amb altres persones va impulsar, l'any 1970, la represa de l'Institut d'Estudis Eivissencs, del qual fou president juntament amb Marià Villangómez Llobet. A més, dins aquest Institut va ser director de la revista Eivissa, i també promotor i professor dels cursos de català duits a terme per aquesta entitat.
En la seva faceta com a pintor, Josep Marí és autor d'una obra plàstica de gran qualitat, de tall impressionista i sovint inspirada en els paisatges i la llum d'Eivissa. El 2003 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Obres

* La veu dispersa (1982), poesia
* Els deixants de la llum (1991), prosa
* Mentre passen els núvols (1993), premi de narrativa Ciutat d'Eivissa.
* La veu pintada (1998) poesia
* Respira el món (1999), poesia

## Bibliografia

* Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Marí Marí, Josep

## Enllaços externs

* LletrA. «Josep Marí Marí». Universitat Oberta de Catalunya i Institut Ramon Llull.
* Obra pictòrica de Josep Marí