OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trinca (revista)

Trinca va ser una revista de còmics publicada a Espanya per Ediciones Doncel entre els anys 1970 i 1973. Va constar de 65 exemplars, incloent un d'extraordinari i un almanac. Els seus directors van ser Isidoro Carvajal Baños (núms. 1-37) i Antonio Casado Alonso (núms. 41-65).

## Trajectòria editorial

Trinca va ser promoguda pel Frente de Juventudes, però era bastant neutral des del punt de vista polític. La seva qualitat d'impressió era molt superior a la mitjana de les revistes espanyoles del seu temps, marcada pel descurat estil de producció de Bruguera. El seu elevat preu, cinc vegades el de publicacions de llavors, la periodicitat quinzenal i una certa feblesa en les històries, no va permetre un major desenvolupament d'aquest important projecte editorial. L'exemple de la revista francesa Pilote va estar en la ment dels seus promotors.
El seu primer exemplar va aparèixer el novembre del 1970 i l'últim, el juliol del 1973. Trinca va difondre el treball de nombrosos creadors espanyols fins llavors poc coneguts, servint a més de camp de proves per a nous valors, com Alfonso Azpiri. Tot això la converteix en una revista fonamental per a la història del còmic espanyol.

## Referències

* ↑ Blas, Juan Antonio de. Alfonso Azpiri. "Estudio plástico de un estilo" a Sunday Comics nº 5, pp. 24 a 25. Madrid: Mariano Ayuso Editor, 02/1979.

## Bibliografia

* Cuadrado, Jesús. Atlas español de la cultura popular: de la historieta y su uso, 1873-2000. Ediciones Sinsentido/ Fundación Germán Sánchez Ruipérez, 2000. ISBN 84-89384-23-1.
* DELHOM, Josep Maria. Catálogo del tebeo en España. 1865/1980. Barcelona: Círculo del Comic, S.A./CESA, 1989. ISBN 84-8449-221-4.
* GUIRAL, Antoni. Los tebeos de nuestra infancia: La Escuela Bruguera (1964-1986). Colección Magnum nº 7. Barcelona: Ediciones El Jueves, S. A., 11/2007. ISBN 978-84-9741-589-7.
* MARTÍNEZ PEÑARANDA, Enrique (2004). Vázquez (El dibujante y su leyenda). Madrid: Ediciones Sinsentido, Colección Sin Palabras, Serie A nª 04. ISBN 84-95634-49-X. Depósito legal: M-39015-2004.
Viccionari
# Trincola

La trincola, Gypsophila struthium, és una de les gairebé 100 espècies pertanyents al gènere Gypsophila, de la família Caryophyllaceae. És una planta gipsòfila perenne que forma part de matolls aclarits i terrenys ermes, a vessants guixenques de zones àrides. És una mata molt ramosa, de fulles linears crasses i flors blanques i petites, disposades en panícules de glomèruls, endèmica de la península Ibèrica i exclusiva dels sòls guixencs.

## Taxonomia

Gypsophila struthium fou descrita pel Pehr Löfling i publicada a Iter Hispanicum 303. 1758.

### Sinonímia

* Gypsophila iberica Barkoudah
* Saponaria struthium Loefl.

## Referències

* ↑ «Trincola». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 27 octubre 2013].
* ↑ Trincola a PlantList

## Bibliografia

* Concejalía de Medio Ambiente de Villena «Microrreservas vegetales de Villena» (en castellà). Publicaciones de la Concejalía de Medio Ambiente, 2001, pàg. 6.
# Fàbrica Hamsa

Hamsa (Hierros y Aceros Moldeados, S.A.) fou una fàbrica d'uns 10.000 m² al barri d'Hostafrancs a Barcelona que va tancar el 1992. El 23 de març de 1996 les instal·lacions es van convertir en un centre social okupat autogestionat: el CSOA Hamsa. El 2004 va ser enderrocada.

## Història

L'espai comptava amb un habitatge, allotjat en l'edifici d'oficines de l'antiga fàbrica, i un gran centre social que tenia quatre plantes amb diversos espais: kafeta, cuina, sala de concerts, sala de reunions i assemblees, biblioteca, taller d'art i fotografia (col·lectiu «Art-a-part»).
L'assemblea del CSOA Hamsa, que es reunia els dimarts, era l'encarregada de gestionar l'espai i d'atendre les peticions d'ús de la nau i la kafeta per part dels col·lectius
Al centre social es van portar a terme nombroses i variades activitats: concerts, tallers (flamenc, circ, fotografia...) cabarets d'espectacles, cine-fòrums, trobades. També era la seu de diferents col·lectius, com ara Les Tenses (feminisme llibertari), Radio Kinski o Art-a-part.
L'estiu del 1997, el CSOA Hamsa va ser la seu d'Educació del II Encuentro Internacional Zapatista por la Humanidad y contra el Neoliberalismo.
Durant els més de vuit anys d'activitats va tenir diversos intents de desallotjament i, malgrat nombroses accions de protesta, finalment fou desallotjat el 4 d'agost del 2004. Un assaig de reocupació pocs dies després va fracassar, perquè l'enderroc massa avançat va deixar el lloc inhabitable.
Les instal·lacions van ser desmantellades amb la intenció de transformar el lloc en una zona d'habitatge i espai verd urbà. El 2008 la reurbanització de l'espai va prendre un retard per la fallida d'una de les constructores. El març de 2011 finalment s'hi va inaugurar la plaça Joan Pelegrí, el concepte de la qual ha estat criticat per la manca de verd.

## Galeria d'imatges

* Concert contra el desallotjament (2004).
* Manifestació contra el desallotjament (2004).
* Capçalera de la manifestació contra el desallotjament (2004).
* Runes de l'interior de l'Hamsa (2004).
* Pancarta entre les runes de l'Hamsa (2004).

## Referències

* 1 2 3 DM. «Okupació. Desallotjament de la fàbrica Hamsa. Barcelona». A: Anuari territorial de Catalunya 2004. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2004, p. 253-254. ISBN 9788472838048.
* ↑ «Tres okupes es pengen d'un edifici al barri de Sants de Barcelona per protestar pel desallotjament del Hamsa». VilaWeb, 26-03-2004.
* ↑ «La policia desallotja l'antiga fàbrica Hamsa, símbol del moviment "okupa"». CCMA.com, 04-08-2004 [Consulta: 23 juliol 2016].
* ↑ Pantaleoni, Ana «Los 'okupas' regresan a la vieja Hamsa» (en castellà). El País, 08-08-2004. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «En un termini màxim de tres mesos es reprendran les obres de l'espai de l'antiga Hamsa». EL3: Portal de notícies de Sants-Montjuïc, 11-12-2008. [Consulta: 17 juny 2018].
* ↑ López, Helena «Hostafrancs gira l'esquena a la inhòspita plaça de Joan Pelegrí». El Periódico, 21-11-2011.

## Enllaços externs

* CSOA Hamsa Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Un cafè a l'Hamsa
# Fuligny

Fuligny és un municipi francès situat al departament de l'Aube i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 51 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Fuligny era de 51 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 16 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 33 habitatges, 24 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 1 estava desocupat. 32 eren cases i 1 era un apartament. Dels 24 habitatges principals, 21 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 3 en tenien tres, 5 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 23 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Fuligny el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 8 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 29 persones, 22 eren actives i 7 eren inactives. De les 22 persones actives 21 estaven ocupades (12 homes i 9 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 7 persones inactives 5 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 1 estava classificada com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Fuligny hi havia 7 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Fuligny a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Fuligny a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Torre Ferrana

* Per a altres significats, vegeu «Torre Ferrana (Bescanó)».
La Torre Ferrana és un mas fortificat a l'est del poble de Sobrestany, al municipi de Torroella de Montgrí (Baix Empordà). L'edifici fou bastit a la plana propera a l'antic estany de Bellcaire a uns 5 msnm El nom serveix també per a denominar aquest paratge. Aquest mas és una obra declarada bé cultural d'interès nacional.
La Torre Ferrana és al nord del Montgrí i acompanya a una masia construïda anteriorment. La torre és de planta quadrada -segueix la tipologia pròpia dels segles xvi i xvii, moment en què fou construïda- i està separada de la casa. És feta de pedra i als angles presenta carreus ben tallats. A cadascuna de les quatre façanes hi ha un matacà i espitlleres per a arma de foc. És molt semblant a la Torre Begura.
Adossat al mas primitiu hi ha una torre de base quadrada construïda als segles XVI o XVII. El 1949 fou protegida com a Bé Cultural d'Interès Nacional per decret del Govern d'Espanya.
El seu ús com a finca agrícola fou abandonat l'any 1979 en un pla d'adquirir solars per a urbanitzar la zona duta a terme pels marquesos de Torroella, els de Robert, que no prosperà. Fa pocs anys que allotja una casa de colònies.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 «Torre Ferrana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ Vert Planas, Josep «Pirateria i Masos fortificats del Montgrí i del Baix Ter» ( PDF). Papers del Montgrí, Núm. 7 Aproximació al patrimoni històric del Montgrí, 1988, pàgs. 41-46 [Consulta: 30 desembre 2010].
* ↑ Vilar, Albert. «L'assetjament rural es modernitza». El Punt, 09-02-2024. [Consulta: 30 desembre 2010].
* ↑ «Casa de Colònies Torreferrana». Rosa dels Vents. [Consulta: 22 abril 2021].
# Acacia victoriae

Acacia victoriae és una espècie de planta de la família de les lleguminoses nativa d'Austràlia. És un arbre perenne que es troba sobre gran varietat de sòls al llarg de rius i rierols, i a planures salines. És una espècie que té usos culinaris, farratgers i anticancerosos.

## Descripció

Acacia victoriae és un arbust o arbre petit que normalment fa uns 5 metres d'alçada, però pot arribar fins als 9 metres. La capçada és desordenada i difusa. Presenta un tronc curt únic o escassament ramificat més aviat tort amb les branques les quals sovint inverteixen en estípules espinoses (especialment evident quan són joves, habitualment absent en plantes madures), arrelen fàcilment i a vegades formen matolls. L'escorça és prima, llisa o finament fissurada.

## Taxonomia

Acacia victoriae va ser descrita per George Bentham i publicada a Journal of an Expedition into the Interior of Tropical Australia 333. 1848. (J. Exped. Trop. Australia).

### Etimologia

* Acacia: nom genèrico derivat del grec ακακία (akakia), que va ser atorgat pel botànic grec Dioscòrides Pedaci (90–40 aC) per l'arbre medicinal A. nilotica en el seu llibre De Materia Medica. El nom deriva de la paraula grega, ακις (akis, espines).
* victoriae: epítet específic que fa referència al riu Victòria (ara Barcoo). Thomas Mitchell va collir l'espècie el 1846 a prop de l'actual població de Tambo al riu Barcoo.

## Referències

* ↑ «Acacia victoriae» a EOL. Data consulta: 06 de juliol de 2015.
* ↑ «Acacia victoriae a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ ILDIS LegumeWeb
* ↑ «Acacia victoriae Benth.» (en anglès). AcaciaSearch. [Consulta: 3 octubre 2024].
* ↑ «Acacia victoriae». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ «Acacia nilotica (acacia)». Plants & Fungi. Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2010-01-12. [Consulta: 28 gener 2010].
* ↑ Quattrocchi, Umberto. CRC World Dictionary of Plant Names. 1 A-C. CRC Press, 2000, p. 6. ISBN 978-0-8493-2675-2.

## Bibliografia

* Moore, Philip. A Guide to Plants of Inland Australia. New Holland Publishers, 2005, p. 351. ISBN 1 876334 86 X.
# Acacieae

Acacieae és una tribu de la subfamília mimosoideae que pertany a la família de les fabàcies. Aquesta està representada pels gèneres Acacia i Faidherbia.
Arbres o arbustos, rarament herbes. Les branques armades amb estípules espinoses o agullons, o bé inermes. Les fulles són bipinnades, o reduïdes o fil·lodis o ambdós. Els nectaris són extraflorals i es troben a la cara adaxial de la fulla o fil·lidi. Les estípules són menudes, efímeres, o bé estan transformades en espines. Les inflorescències són axials, solitàries o fasciculades, racemoses o paniculades. Tenen dues bràctees, connades, esquamoses a la base del peduncle. Les flors en espigues, penjolls espiciformes o capítol, sèssils o pedicel·lades, grogues o blanques. Les bractèoles són menudes, espatulades o linears, caduques. El calze és campanulat, dentat o lobulat o amb els sèpals lliures. La corol·la és molt similar al calze, però de major grandària. Els estams usualment són més de 50, exserts, fèrtils amb anteres, de vegades glanduloses: filaments filiformes lliures, excepcionalment connats en la base. El pol·len és compost, en grups de 16 (4, 8, 12, 24 o 48) en mònades. L'ovari és estipitat o sèssil, glabre o vellós, amb 2 o més òvuls: l'estil és prim i l'estigma és capitat. L'entomofília és molt freqüent. Els fruits són variats, dehiscents o indehiscents. Les llavors es troben transversals o longitudinals dins del fruit, i són mono o triseriades: funicle filiforme o aril·lat. La germinació és típicament epígea, amb la primera fulla composta. El nombre haploide és n = 13.

## Gèneres

* Acacia
* Faidherbia

## Enllaços externs

* Tribu II. ACACIEAE Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (castellà)
# Ganado (Arizona)

Ganado (navaho Lókʼaahnteel) és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Arizona. Segons el cens del 2000 tenia 1.505 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ganado tenia 1.505 habitants, 422 habitatges, i 321 famílies La densitat de població era de 64,9 habitants/km².
Dels 422 habitatges en un 46,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,3% hi vivien parelles casades, en un 21,8% dones solteres, i en un 23,7% no eren unitats familiars. En el 21,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,48 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 38,7% tenia menys de 18 anys, un 9,8% entre 18 i 24, un 26,6% entre 25 i 44, un 19,2% de 45 a 60 i un 5,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 26 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.958 $ i la renda mediana per família de 43.281 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.250 $ mentre que les dones 26.306 $. La renda per capita de la població era de 7.500 $. Aproximadament el 10,3% de les famílies i el 18,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.
Segons el cens dels Estats Units del 2010 el 87,31% són nadius americans, el 10,76% blancs i el 0,13% afroamericans. El 2,39% de la població són hispànics.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ganado». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ganado». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Agathon Lepève

Agathon Lepève (Beaufort-en-Vallée, 15 de novembre de 1920 - Poitiers, 24 de setembre de 2006) va ser un atleta francès, especialista en curses de velocitat, que va competir durant la dècada de 1940.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata en els 4x100 metres relleus al Campionat d'Europa d'atletisme d'Oslo de 1946. Formà equip amb Julien Lebas, Pierre Gonon i René Valmy. Fou subcampió francès dels 100 i 200 metres el 1943.

## Millors marques

* 100 metres. 10,8" (1943)
* 200 metres. 22,1" (1943)
* 400 metres. 49,3" (1946)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d'octubre 2020. [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ «Finalistes des championnats de France 1888 à 1969». cdm.athle.com/ p. 133.
* 1 2 Dupuy, Gérard. «Masculins L – M». cdm.athle.com. Arxivat de l'original el 30 de gener 2020. [Consulta: 10 maig 2020].
# Agathis australis

L'Agathis australis, coneguda comunament pel seu nom maori kauri ('kɑːʉɾi), és un arbre conífera de la família Araucariaceae, que es troba al nord del paral·lel 38° sud a les regions del nord de l'Illa del Nord.
És l'espècie d'arbre més gran (per volum) però no més alta de Nova Zelanda, amb una alçada de fins a 50 m, situant-se per sobre del cobricel arbori principal del bosc. L'arbre té l'escorça llisa i les fulles petites i estretes. Altres noms comuns per distingir A. australis d'altres membres d'Agathis són kauri del sud i kauri de Nova Zelanda.
Amb el seu nou patró d'interacció i regeneració del sòl, pot competir amb les angiospermes de creixement més ràpid. Com que és una espècie tan especial, el bosc que el conté es coneix generalment com "bosc de kauri", encara que el kauri no hi sigui l'arbre més abundant. En el clima més càlid del nord, els boscos de kauri tenen una riquesa d'espècies més alta que els que es troben més al sud. El kauri fins i tot actuen com a espècie fonamental que modifica el sòl sota el seu cobricel per crear comunitats vegetals úniques.

## Referències

* ↑ Conservation —, Department of. «Protecting our kauri forests» (en anglès americà). Conservation blog, 20-03-2016. [Consulta: 27 maig 2021].
* ↑ Wyse, Sarah V.; Burns, Bruce R.; Wright, Shane D. «Distinctive vegetation communities are associated with the long-lived conifer Agathis australis (New Zealand kauri, Araucariaceae) in New Zealand rainforests» (en anglès). Austral Ecology, vol. 39, 4, 01-06-2014, pàg. 388–400. DOI: 10.1111/aec.12089. ISSN: 1442-9993.
# Gaig bru

El gaig bru (Psilorhinus morio) és una espècie d'ocell de la família dels còrvids (Corvidae) i única espècie del gènere Psilorhinus . Habita des de Mèxic cap al sud fins Amèrica Central.
# Gaig blau de clatell verd

El gaig blau de clatell verd (Coracias caudatus) és una espècie d'ocell de la família dels coràcids (Coraciidae) que habita boscos, sabanes, terres de conreu i ciutats d'Àfrica oriental i Meridional, des d'Etiòpia, Somàlia, est de Kenya, Uganda i sud de la República Democràtica del Congo, cap al sud, fins al sud de Sud-àfrica.
# Toubkal (comuna)

Toubkal (en àrab توبقال, Tūbqāl; en amazic ⵜⵓⴱⵇⴰⵍ) és una comuna rural de la província de Taroudant, a la regió de Souss-Massa, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 8.489 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Turó del Serrat dels Plans

El Turó del Serrat dels Plans és una muntanya de 1.351 metres que es troba al municipi de Llanars, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Acanthocharax microlepis

Acanthocharax microlepis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Essequibo a la Guaiana.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. 1998. Relaçocões filogenéticas e definição do género Roeboides, Günther (Ostariophysi; Characiformes; Characidae). Comun. Mus. Ciênc. Tecnol. PUCRS, Sér. Zool. Porto Alegre (CMCT), 11: 19-59.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taphorn, D., R. Royero, A. Machado-Allison i F. Mago Leccia 1997. Lista actualizada de los peces de agua dulce de Venezuela. p.55-100. A E. La Marca (ed.) Catálogo zoológico de Venezuela. vol. 1. Vertebrados actuales y fósiles de Venezuela. Museo de Ciencia y Tecnología de Mérida, Veneçuela.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.