OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Neodesha

Neodesha és una població dels Estats Units a l'estat de Kansas. Segons el cens del 2000 tenia 2.848 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Neodesha tenia 2.848 habitants, 1.142 habitatges, i 714 famílies. La densitat de població era de 990,6 habitants/km².
Dels 1.142 habitatges en un 33,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,6% hi vivien parelles casades, en un 10,6% dones solteres, i en un 37,4% no eren unitats familiars. En el 33,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,07.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,6% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 25,7% entre 25 i 44, un 18,9% de 45 a 60 i un 19,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.042 $ i la renda mediana per família de 34.537 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.330 $ mentre que les dones 17.191 $. La renda per capita de la població era de 13.406 $. Entorn del 9,7% de les famílies i el 14,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Neodesha». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Neodesha». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Hibanobambusa

Hibanobambusa és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse liliid, classe dels liliòpsids, divisió dels magnoliofitins. Aquest gènere de canyes de bambús és originari del Japó, de rizoma leptomorf. Sembla que és un híbrid natural dels gèneres Sasa i Phyllostachys. És un bambú mtitjà en què les canyes no sobrepassen els 6 metres.

## Taxonomia

Aquestes són les espècies conegudes a Europa:
* Hibanobambusa tranquillans
* Hibanobambusa tranquillans var. Shiroshima
# Bòbila de Can Duran

La Bòbila de Can Duran és una antiga fàbrica de rajols del municipi de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental). La xemeneia forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La bòbila es troba envoltada majoritàriament de sòl no urbanitzable amb ús agrícola, i per algunes d'edificacions de baixa alçada del barri de La Sagrera. Forma part del mateix conjunt de la Masia de Can Duran.

## Descripció

El recinte està format per diferents construccions que donaven servei a la cadena de producció industrial de la bòbila (forns, assecadors, edificacions annexes, ...). Totes les construccions tenen les parets d'obra vista i els sostres són de teula àrab o d'uralita. Els cossos dels forns consten d'unes voltes de canó de mig punt de maó cuit, que és on s'apilaven els maons per tal de coure’ls. Els cossos dels forns presenten possiblement un reomplert de terra i un segon mur exterior igualment de maó cuit cobert amb sostre de teula àrab o d'uralita, al igual que les altres construccions annexes. En el recinte presideix en alçada una xemeneia de planta i secció quadrangular, feta de maó cuit i de forma troncopiramidal.
La bòbila és una mostra tipològica important de l'arquitectura industrial de principis del segle xx. És un clar exemple dels sistemes constructius i dels materials emprats en la construcció d'aquest tipus d'instal·lacions. No es tracta d'un construcció molt singular, però té un valor històric considerable. El conjunt de la bòbila és interessant des del punt de vista arquitectònic de definició de volums i imatge global del conjunt.

## Història

Tot indica que la bòbila és de principis del s.XX, i en concret dels anys 30 (segons dades aportades pel cadastre). La fàbrica actualment es troba abandonada.

## Referències

* ↑ Bòbila de Can Duran, Generalitat de Catalunya
* 1 2 «Bòbila de Can Duran | Mapes de Patrimoni Cultural». [Consulta: 9 maig 2021].
# Pinsà escarlata

El pinsà escarlata (Carpodacus sipahi) és una espècie d'ocell de la família Fringillidae, que ha estat considerada l'única representant del gènere Haematospiza Blyth, 1845.
Es distribueix pels boscos temperats i zones de matoll de Bhutan, Xina, l'Índia, Laos, Myanmar, el Nepal, Tailàndia i el Vietnam.

## Referències

* ↑ «Pinsà escarlata». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/04/2022(català)
# Peix gat de cua roja

El peix gat de cua roja (Phractocephalus hemioliopterus) és una espècie de peix de la família dels pimelòdids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 134 cm de longitud total i 44,2 kg de pes.

## Alimentació

Menja peixos, crancs i fruits.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (20 °C-26 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Orinoco i Amazones. Ha estat introduït a Florida (Estats Units).

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ IGFA, 2001. Base de dades de registres de pesca IGFA fins al 2001. IGFA, Fort Lauderdale, Florida, Estats Units.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866228916.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.
* ↑ Hugg, D.O., 1996. MAPFISH georeferenced mapping database. Freshwater and estuarine fishes of North America. Life Science Software. Dennis O. i Steven Hugg, 1278 Turkey Point Road, Edgewater (Maryland), Estats Units.
* ↑ Barriga, R. «Peces de agua dulce del Ecuador» (en castellà). Revista de Información técnico-científica, XVI, 3, 1991, pàg. 7–88.
* ↑ Ferreira, E.J.G., J. Zuanon i G.M. dos Santos, 1996. A list of commercial fish species from Santarém, State of Pará, Brazil. Naga ICLARM Q. 19(3):41-44.
* ↑ Goulding, M., 1980. The fishes and the forest: explorations in Amazonian natural history. University of California Press, Berkeley. 280 p.
* ↑ Loubens, G. i J.L. Aquim, 1986. Sexualidad y reproducción de los principales peces de la cuenca del Rio Mamore, Beni-Bolivia. ORSTOM - Cordebeni-UTB, Trinidad (Bolívia), Inf. Cien. Núm. 5:45.
* ↑ Ortega, H. i R.P. Vari, 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* ↑ Pereira, R., 1982. Peixes de nossa terra. Livraria Nobel, São Paulo, Brasil. 129 p.
* ↑ Pinheiro, L.A. i F.L. Frédou, 2004. Caracterização geral de pesca industrial desembarcada no estado do Pará. Rev. Científica de UFPA Vol. 4.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# La Patina

la Patina és un mas a mig camí dels nuclis de Sobremunt i d'Olost (Osona) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
La masia és un edifici de planta rectangular i teulat a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana principal. Té planta i un pis, i la distribució de les obertures a la façana és irregular.
Les llindes són de fusta o bé han estat reconstruïdes amb ciment. A la façana lateral hi ha adossada una teulada que si bé en un principi podria haver estat un paller o pallissa, actualment és un garatge.
El paller és una construcció formada per dos cossos de planta rectangular situats en escala, amb un teulat afegit de nova construcció aprofitant el graó en planta de les dues construccions. La pallissa pròpiament dita és un edifici de tres murs i una gran obertura lateral amb una pilastra central, i el teulat a doble vessant lateral a aquesta façana oberta. L'altre construcció, també usada com a paller o com a cort, avui en desús, té un sol pis.

## Referències

* 1 2 3 «Mas la Patina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 agost 2021].
# Kolíňany

Kolíňany és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país.

## Història

La primera menció a la vila apareix el 1113 amb el nom de Colin. El 1576 els turcs atacaren la població. El 1787 hi vivien 614 habitants, el 1828 772 habitants i més de 110 cases. Al segle xix hi hagué una important epidèmia de còlera. Segons el cens del 1910 hi vivien 934 persones (majoritàriament hongaresos). Fins al Tractat del Trianon la vila pertanyia al Regne d'Hongria, després passà sota administració de Txecoslovàquia, al districte de Nitra, i finalment el 1993 a Eslovàquia.

## Referències

* ↑ «Nitriansky kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 26 desembre 2021].
* ↑ «Krátka história a súčasnosť obce». [Consulta: 26 desembre 2021].
# Kolésnikov (Bélgorod)

* Per a altres significats, vegeu «Kolésnikov».
Kolésnikov - Колесников (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 313 habitants. Pertany al districte (raion) de Véidelevka.

## Referències

* ↑ «Посёлок Вейделевка (летопись, часть 1)» (en rus). beluezd.ru. Arxivat de l'original el 2018-07-09. [Consulta: 9 juliol 2018].
* ↑ «Историческая справка | Вейделевский район». Arxivat de l'original el 2013-04-17. [Consulta: 7 abril 2013].
* ↑ «Вейделевка (летопись часть 2)» (en rus). beluezd.ru. Arxivat de l'original el 2018-07-09. [Consulta: 9 juliol 2018].
# Casa Manent (la Pobla de Mafumet)

Casa Manent és una obra del municipi de la Pobla de Mafumet (Tarragonès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

De l'antiga casa Manent només es conserva la porta principal, feta amb arc de mig punt adovellat. La resta de l'edifici ha estat enderrocat i substituït per una edificació moderna.

## Història

L'antiga casa Manent, dels Manent de Perafort, és actualment propietat dels Gavaldà. Segons la tradició popular la casa havia pertangut als moros i tenia en una de les portes de l'interior un escut d'armes. A la façana encara es conserva inscrita la data 1723, potser corresponent a alguna restauració.
La casa constava de planta baixa i pis, formada per tres crugies. Els seus murs eren de maçoneria, però conserva integrats carreus ben escairats disposats principalment als angles i formant part de les obertures.
La planta baixa presentava la porta principal, feta amb arc de mig punt adovellat (única part que es conserva en l'actualitat), una porta petita i una finestra allindanades i dues finestretes petites. El pis presentava tres finestres, una corresponent a cada cos.
La coberta estava composta de diversos trams, donat que cada crugia constava d'una teulada independent i disposades en nivells diferents.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Manent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2016].

## Enllaços externs

* «Casa Manent». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Kutb al-Din Shah Mahmud

Kutb al-Din Shah Mahmud ibn Mubariz al-Din Muhammad (+ 13 de març de 1375), fou un príncep muzaffàrida, que el 1358 va enderrocar al seu pare aliat a un germà i un cosí, que es van repartir el poder, per seguidament disputar-se el patrimoni entre ells.
Shah Mahmud i el seu germà Shah Shuja van participar en la campanya del seu pare Mubariz al-Din Muhammad a l'Azerbaidjan (1358) on van tenir un comportament poc apropiat; el seu pare els va cridar l'atenció. Els dos germans van tèmer ser desheretats en favor del seu nebot Shah Yahya ibn Muzaffar, fill del seu comú germà Shah Muzaffar, que havia mort el 1353. Per això van fer aliança amb el seu cosí Shah Sultan, un altre net de Mubariz al-Din Muhammad ibn Ghiyath al-Din, van enderrocar al pare al que van empresonar a Isfahan (on va morir uns anys després, a finals de 1363 o principis de 1364). Es van repartir els dominis de la següent manera: Shah Shuja (que des de 1353 ja governava Kirman) va rebre el govern del Fars i la preeminencia sobre els altres prínceps; Shah Mahmud va rebre els governs de Isfahan i Abarkuh; i a Shah Yahya se li va permetre conservar el govern de Yedz. Shah Sultan va obtenir Kirman que li va cedir Shah Shuja al rebre el Fars.
Des del 1359 Shah Mahmud comptava amb el suport dels jalayírides. El 1363 Shah Mahmud d'Isfahan es va enfrontar al seu germà Shah Shuja, i es va aliar a Shah Yahya de Yedz. Aliat als jalayarídes va rebutjar una campanya de Shah Shudja que pretenia fer valer la seva preeminencia i va intentar atacar Isfahan; Shah Mahmud va entrar a Xiraz ocupant la direcció suprema de la dinastia (1364). Shah Mahmud va reconèixer als jalayírides en nom dels quals va encunyar moneda (1364-1365). Shah Shudja es va apoderar llavors del Kirman en perjudici del seu parent Sultan Ahmed i l'estiu de 1366 va reconquerir Shiraz, cridat per diversos notables locals) i Shah Mahmud va haver de retornar a Isfahan. Degut a l'amenaça de Shah Shudja de marxar sobre Isfahan, Shah Mahmud finalment va reconèixer la supremacia del seu germà. El 1368/1369 Shah Shudja va rebre també un diploma del califa abbàssida del Caire. Shah Mahmud va concertar en aquest mateix temps el seu matrimoni amb una filla del jalayírida Uways ibn Hasan (Uways I) que li va garantir suport contra Shah Shuja.
El 1374 Sultan Uways es va revoltar contra el seu pare Shah Shudja i Shah Mahmud li va donar suport. Per un moment Sultan Uways va dominar Shiraz però mort Shah Mahmud el 13 de març de 1375 (uns mesos després de la mort del jalayírida Shaykh Uways, que no s'ha de confondre amb el príncep Sultan Uways), Shah Shudja la va recuperar sense lluita.

## Referències

* Enciclopedia Irànica, article Mozaffarids.
* Enciclopedia del Islam, article Muzaffarids.
# Kutb al-Din Mubariz II

Kutb al-Din Mubariz II fou emir fadlawàyhida fill i successor de Muzaffar al-Din Muhammad ibn al-Mubariz el 1260. Es va sotmetre als mongols i va governar al Luristan.
Fou assassinat el 5 de novembre de 1261 i el va succeir Nizam al-Din Hasanwayh II, de filiació incerta, però probablement un germà o un oncle en preferència a un fill.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam
# Ceratias holboelli

Ceratias holboelli és una espècie d'actinopterigi lofiforme de la família Ceratiidae.

## Distribució

La distribució de Ceratias holboelli és circunglobal, habitant en aigües tropicals i temperades de tot el món, entre els 67°N i els 45°S. S'han trobat en les zones mesopelágicas i batipelàgiques dels oceans Atlàntic, Pacífic i Índic; no obstant això, sembla no estar present en l'oceà Antàrtic. El rang de profunditat està entre 150 i 3400 m; no obstant això, la seva capturada sol ocórrer entre 400 i 2000 m.

## Característiques

Presenta un marcat dimorfisme sexual, ja que les femelles posseeixen una longitud mitjana que ronda els 77 cm (hi ha registres que poden arribar a aconseguir els 120 cm) i els mascles aconsegueixen els 16 cm.
Davant l'enorme diferència de grandària, els mascles es veuen relegats a convertir-se en paràsits de les femelles, veient-se obligats a adherir-se al seu cos per a sobreviure. Una vegada que el mascle s'adhereix a la femella, aquest passa a dependre completament d'ella arribant al punt d'existir continuïtat entre els seus vasos sanguinis i el mascle perd alguns òrgans com els ulls; no obstant això, conserva uns altres —els quals són completament funcionals— com les brànquies, el cor i els ronyons.
Quan aquest parasitisme no ocorre, els mascles aconsegueixen una menor grandària mesurant uns 1,3 cm. A més no arriben a desenvolupar les seves gònades i la seva esperança de vida es redueix a uns pocs mesos. D'altra banda, les femelles que no posseeixen cap mascle adherit a elles tampoc s'arriben a desenvolupar les seves gònades.
La reproducció es dona per ovoviviparitat i les seves larves són planctoniques. Els ous, presumiblement, són continguts en bosses gelatinoses flotants.
Igual que altres lofiformes posseeix un apèndix en la part superior del cap, el qual és únic i pot ser simple o ramificat. Aquest apèndix, anomenat ilicium, és usat per a caçar en generar bioluminescència que atreu les seves preses.

## Referències

* 1 2 3 "Ceratias holboelli". FishBase. Ed. Rainer Froese i Daniel Pauly. {{{month}}} del {{{year}}}. N.p.: FishBase, {{{year}}}.
* 1 2 3 «Más que una cópula». Zoo Logik, 14-04-2016. [Consulta: 15 abril 2016].
* ↑ «Ceratias holboelli» (en anglès). Marine Species Identification Portal. [Consulta: 15 abril 2016].
# Kurkumaz II

Kurkumaz II fou un membre de la nissaga dels banu Man que governaven al Xuf sota sobirania otomana. Hauria succeït el 1544 al seu pare Fakhr al-Din I i se'n desconeix la relació que tenia amb un personatge de la família amb el mateix nom (Kurkumaz I) que està testimoniat el 1517 i 1528).
El 1585 els otomans van envair els districtes drusos i Kurkumaz II va morir en la lluita contra aquestos deixant dos fills: Fakhr al-Din II (+1635) i Yunis. El primer fou la principal personalitat del Líban al segle xvii.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, VI, 327
# Kurmuk

Kurmuk (àrab: الكُرْمُكْ, al-Kurmuk) és una ciutat al Sudan cap al sud-est del país, prop de la frontera amb Etiòpia. Kurmuk està habitat pels pobles Uduk i Berta i està controlada per l'EPAS.
Kurmuk és el centre administratiu pels districtes de Gindi, Kolnugura, Borfa, Jammus Omm, Chali, Penawayu, Bee, Balila i Yabus que troben millors serveis mèdics a Kurmuk. El tinent general i governador Malik Agar actualment considera a Kurmuk com la capital de l'estat del Nil Blau. Malik Agar és l'ex comandant de l'EPAS a la zona, que fou escollit governador de l'estat i després de la independència del Sudan del Sud va esdevenir cap del EPAS-Secció Nord si bé el govern sudanès en contra d'allò pactat el va cessar com a governador i va ocupar part de l'estat on va nomenar un nou governador (un militar nordista) retirant-se Agar cap al sud on té les millors bases.
La població de Kurmuk inclou un cert nombre de musulmanes i cristianes. Moltes de les persones d'ètnia uduk s'han convertit al cristianisme. Altres grups ètnics a Kurmuk inclouen els Igansina, Jumum i Mufuwu.

## Història

El gener de 1932, oficials sudanesos i etiòpics es van trobar a Kurmuk per resoldre problemes provocats per esclavistes etíops que atacaven pobles al Sudan.
Fou una de les posicions ocupades pels italians en la seva efímera invasió del Sudan, junt amb Karora (prop de la costa de la mar Roja) Gallabat i Kassala (4 de juliol de 1940) a la frontera amb Eritrea i Etiòpia (Africa Oriental Italiana). Fou recuperada pels britànics el gener del 1941.
A causa dels nombrosos grups ètnics que viuen dins i al voltant de Kurmuk, molts del qual se senten marginats per les tendències islàmiques del govern central, la ciutat ha estat un centre polític de la rebel·lió contra el règim islàmic des del 1983.
A causa de manca d'educació al comtat o districte de Kurmuk, el ministre i conseller del governador Steven Amath Dicko va acordar amb un grup de l'ètnia Uduk el novembre de 2008, intentar cobrar taxes per generar els ingressos necessaris per mantenir escoles primàries i secundàries a tots els districtes de població Uduk i alleujar aquesta deficiència. L'Agència dels Estats Units per Desenvolupament Internacional va construir l'Escola d'Ensenyament Secundari de Noies de Granville-Abbas a Kurmuk, que es va obrir el 8 de març de 2010. L'escola s'anomenava amb els cognoms d'un diplomàtic americà i el seu col·lega sudanès que foren assassinats a Khartum l'1 de gener de 2008.

## Notes

* ↑ "Sudanese president names SPLM’s Agar as governor of Blue Nile" Arxivat 2013-07-20 a Wayback Machine. (Sudan Tribune); "Malik Agar orders Sudan's SPLA to move southward, names Kurmuk capital of Southern Blue Nile" Arxivat 2011-10-02 a Wayback Machine.
* ↑ Abdussamad H. Ahmad, "Trading in Slaves in Bela-Shangul and Gumuz, Ethiopia: Border Enclaves in History, 1897-1938", Journal of African History, 40 (1999), p. 444
* ↑ "U.S. Government and Blue Nile State Government Dedicate Granville-Abbas Girls' Secondary School, Kurmuk" Arxivat 2010-03-12 a Wayback Machine., USAID website (accessed 19 December 2010)
# La copa blava

La copa blava és un quadre pintat per Pablo Picasso a Barcelona entre 1902 i 1903, i dipositat al Museu Picasso de Barcelona.

## Context històric i artístic

Després del suïcidi del seu amic Carles Casagemas el 1901, Pablo Picasso va decidir deixar París i tornar a Barcelona. Al gener següent el pintor està instal·lat a l'estudi d'Ángel Fernández de Soto del carrer Nou de la Rambla, en el barri del Raval, on va pintar els terrats dels edificis propers, va passejar pels carrers i va visitar els bordells de la zona, molts dels quals va pintar, sobretot, dones amb mocador o xal, dretes, encorbades o d'esquena; un món que va plasmar en blau, el color que dominava la seva gamma cromàtica, després d'abandonar la policromia exuberant anterior. D'aquest moment són obres com Retrat de Jaume Sabartés amb gorgera i barret, La dona de la còfia, dues versions de Terrats de Barcelona, La dona del floc de cabells, La copa blava i Retrat de Sebastià Junyent, totes pertanyents a la col·lecció del Museu Picasso de Barcelona.

## Descripció

La simplicitat compositiva, juntament amb la mestria tècnica que hi aboca, fan d'aquest petit oli una obra d'una bellesa plàstica excepcional: converteix una simple copa de vidre en un gerro en el qual reposa la flor.
Picasso manifestà en una ocasió: "L'objecte més quotidià és un vaixell, un vehicle del meu pensament. És per a mi allò que la paràbola és per a Crist". La copa, l'extreu de les escenes de cafè i cabaret de la Barcelona i del París d'aquells anys, que proliferen en la seua obra, de les taules on es recolzen personatges abatuts o alguns dels seus amics, per a individualitzar-la en una altra taula on comparteix protagonisme amb una flor de pètals vermells.
El vidre té un centelleig realçat amb blanc i tocs de blau-fosc que li dona la total transparència i immaterialitat que accentuen el to misteriós i simbòlic de l'obra. A través seu, la visió s'allarga fins a l'opac mur blau del fons. Aquest color tenyeix tota la composició a excepció dels pètals vermells de la flor, que conserva el cor i els nervis blaus. Aquesta espècie de lliri amaril·lis, símbol de la decadència fin de siècle, l'hem trobat abans, el 1900, a la mà de Jaume Sabartés i Gual a Poeta decadent, com també en alguns dibuixos d'aquell moment que hi ha al Museu Picasso de Barcelona i en el ram de la Natura morta de l'any 1901.
Un estudi radiogràfic d'aquest oli sobre tela de 66,1 × 28,5 cm ha descobert que sota aquest hi ha una pintura d'un home de perfil. Fou donat per l'artista al Museu Picasso de Barcelona l'any 1970.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Rafart i Planas, Claustre, 1998. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona. ISBN 8476098693. Pàg. 59.
* ↑ Una verge gòtica de Picasso - Diari El País (català)

## Enllaços externs

* Canvis en la Col·lecció del Museu Picasso - Museu Picasso de Barcelona (català)
# Celsa

CELSA Group es va fundar el 1967 i té la seu a Castellbisbal (Barcelona). Celsa és un dels principals grups siderúrgics europeus amb la cadena de subministrament d'acer circular més gran d'Europa. És la sisena empresa catalana en volum de facturació.

## Referències

* ↑ Ubieto, Gabriel. «Els fons de Celsa nomenen president Rafael Villaseca en substitució de Rubiralta», 06-09-2023. [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ Grau, Xavier; Elena Freixa «Quan els lligams de sang es barregen amb el negoci». Ara Emprenem (Diari Ara), 21-09-2014, p-38-39 [Consulta: 24 setembre 2014].