OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Encephalartos senticosus

Encephalartos senticosus és una espècie de gimnosperma de la divisió Cycadophyta, família Zamiaceae. És nativa de la Serralada Lebombo de Sud-àfrica. Creix a zones molt seques, penya-segats assolellats, també a pendents fortes, a rocalles i zones arbustives.

## Descripció

És una espècie de ràpid creixement, de palmes fosques i gegants, que prefereix les zones temperades. La seva tija està coberta per restes de la base de les fulles velles i seques trencades per la base. Les palmes són dures, estretes i dentades. La pol·linització d'aquesta espècie al medi natural es produeix per insectes, essent un fenomen poc freqüent a gimnospermes. Les llavors les dispersen ocells, babuïns, micos, rosegadors i rat-penats atrets per la coberta carnosa que embolcalla la llavor.

## Problemàtica

En els últims 60 anys, un gran nombre d'individus de l'espècie Encephalartos senticosus han estat extrets del seu hàbitat natural, principalment per propòsits de paisatgisme. Actualment està catalogat per la UICN com a vulnerable, és a dir, amb un alt risc d'extinció a causa de factors antròpics o esdeveniments catastròfics d'origen humà o natural, i és que la seva distribució s'ha restringit només a una zona dispersa al llarg dels cims de les muntanyes de Lebombo, a Sud-àfrica.

## Taxonomia

Durant molts anys se l'ha confós amb Encephalartos lebomboensis, però el 1996 es va veure que es tractava de dues espècies diferents. Les principals diferències entre aquestes dues espècies rauen en el nombre, mida i forma dels cons masculins i femenins.

## Referències

* ↑ «Encephalartos senticosus» a EOL. Data consulta: 10 de desembre de 2013.
* ↑ Donaldson, J.S. 2010. Encephalartos senticosus. In: IUCN 2013. IUCN Red List of Threatened Species. Version 2013.2. «www.iucnredlist.org». Descarregat el 10 de desembre de 2013.
* ↑ Threatened Plant Conservation Unit (2004) A Management Plan For Cycads In Kwazulu-Natal. Biodiversity Conservation Advice Division, Ezemvelo KZN Wildlife, Kwazulu-Natal, South Africa. Available at: http://www.cycadsg.org/pages/publications.htm Arxivat 2012-05-08 a Wayback Machine.
* ↑ The Cycad Pages (Gener, 2010)
* ↑ Yvonne Reynolds. «Encephalartos lebomboensis». South Africa National Biodiversity Institute, 01-04-2003. Arxivat de l'original el 2013-05-26. [Consulta: 20 febrer 2013].
# Sh'erit ha-Pletah

Sherit ha-Pletah (en hebreu: שארית הפליטה, literalment: "Els romanents") és un terme d'origen bíblic usat pels supervivents de l'Holocaust per referir-se a les comunitats de jueus agrupats en els camps de refugiats a Europa, una vegada alliberats pels aliats en el transcurs de 1945 prèvia fi de la Segona Guerra Mundial.
Centenars de milers de supervivents van esperar diversos anys per la seva repatriació en camps de refugiats a Alemanya, Àustria, i Itàlia sota el control dels Aliats. Els refugiats jueus es van organitzar social i políticament per garantir els seus drets humans i per posteriorment emigrar a Palestina, en aquell moment sota administració del Mandat Britànic de Palestina, avui dia Israel, on la majoria va acabar dirigint-se fins a 1950.

## Referències

* 1 2 «Sh'erit ha-Pletah - The Art and Popular Culture Encyclopedia» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2017].
* 1 2 «La posguerra». [Consulta: 14 novembre 2017].
* ↑ «Productos/Holocausto | ¿SOBRE QUÉ ESCRIBES HOY?». Arxivat de l'original el 2017-11-14. [Consulta: 14 novembre 2017].

## Vegeu també

* Antisemitisme

## Enllaços externs

* Biblioteca virtual jueva (En Inglés)
* Museu de l'Holocaust dels Estats Units
* pàgina de Yad Vashem Arxivat 2019-01-19 a Wayback Machine.
# Estació de Fira 1

Mapa Metro Línia 2 :
Fira 1, MNAC o Montjuïc serà una estació de la línia 2 del metro de Barcelona, situada al costat del Museu Nacional d'Art de Catalunya. L'estació estarà equipada amb ascensors i escales mecàniques.
Metro de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Aeroport T1 | La Foixarda | | Poble Sec | Badalona Pompeu Fabra |

## Vegeu també

* Museu Nacional d'Art de Catalunya
* Línia 2 del metro de Barcelona
* Metro de Barcelona
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Errigoiti

Errigoiti és un municipi de Biscaia, a la comarca de Busturialdea-Urdaibai

## Barris

* Atxikas-Rekalde (57 hab.):
* Eleizalde-Olabarri (159 hab.): Nucli originari de l'anteiglesia.
* Metxikas (117 hab.)
* Errigoiti (178 hab.): és la fundació medieval i principal barri del municipi.
# Shannon Miller

Shannon Miller (Rolla, Estats Units, 10 de març de 1977) és una gimnasta artística nord-americana, ja retirada, guanyadora de set medalles olímpiques. És la segona gimnasta estatunidenca amb més medalles olímpiques, superada per Simone Biles el 2024. Amb un total de 16 medalles entre campionats del món i Jocs Olímpics entre 1991 i 1996, també és la segona gimnasta de qualsevol sexe amb més medalles, superada només per Biles.

## Carrera esportiva

Va participar, als 15 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya), on es va convertir en l'esportista nord-americana més guardonada en aquests Jocs en guanyar cinc medalles. Guanyà la medalla de plata en la prova individual i en la prova de barra d'equilibris i la medalla de bronze en les proves per equips, exercici de terra i de barres asimètriques. Així mateix finalitzà sisena en la prova de salt sobre cavall, guanyant així un diploma olímpic.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova per equips així com en la barra d'equilibris. Així mateix fou vuitena en la prova de salt sobre cavall i en la prova individual, guanyant sengles diplomes olímpics.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat nou medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles cinc medalles d'or, i cinc medalles en els Jocs Panamericans de 1995.

## Enllaços externs

* (anglès) Portal personal Arxivat 2011-10-04 a Wayback Machine.
# Jean Papineau-Couture

Jean Papineau-Couture (Montreal, 12 de novembre de 1916 - Montreal, 11 d'agost de 2000) va ser un compositor i acadèmic quebequès.
Nascut a Montreal, Papineau-Couture era el net del director i compositor Guillaume Couture. De jove va estudiar piano amb la seva mare. Va estudiar per primera vegada a Mont-real amb Gabriel Cusson abans d'entrar al "Collège Jean-de-Brébeuf" on va obtenir el batxiller en arts el 1937. Després va assistir al Conservatori de música de "New England" a Boston, on va obtenir el batxiller de música el 1941. Va estudiar amb Nadia Boulanger a la "Longy School of Music de Cambridge", Massachusetts.
Tornant al Quebec, la carrera docent de Papineau-Couture va començar el 1946 quan va ingressar a la facultat del "Conservatoire de musique du Quebec" à Montréal on va romandre fins al 1962. També va exercir la docència a la Facultat de música de la Universitat de Montreal. Va ser nomenat vicedegà el 1967 i degà des del 1968 fins al 1973. Dos dels seus notables alumnes eren François Morel i Pierre Rolland.
El 1962 Papineau-Couture va ser guardonat amb el premi "Calixa-Lavallée". El 1968, se'l va fer oficial de l'Orde del Canadà i va ser ascendit a "Companion" el 1993. El 1989, es va convertir en un gran oficial de l'Orde Nacional del Quebec. Papineau-Couture va rebre el premi del "Governador General Arts Performing" per la vida artística per assolir el 1994 per la seva contribució a la música clàssica.

## Referències

* ↑ "Biografia de Jean Papineau-Couture". Fundació Premis per a arts escèniques del governador general. Recuperat el 2 de febrer de 2015.
# Sleidinge

Sleidinge és un antic municipi de Bèlgica a la província de Flandes Oriental. L'1 de gener de 1977 va fusionar amb Evergem.
Es troba en una antiga zone de maresme humid, desguassat pel Lieve, Brakeleike i el canal Sleidingsvaardeke, que desguassen al Canal Gant-Terneuzen. Té una estació de ferrocarril de la línia 58 Gant-Eeklo.
Al segle vii, el rei merovingí Dagobert I va cedir tota la zona a l'abadia de Sant Bavó de Gant. Un primer esment escrit del nom Scleidingha als arxius del capítol de l'església de Sant Faraïlda de Gant (Sint Veerle) data de l'any 1120. Era una zona baixa de bosc de ribera i de landa humida, que feia part de la parròquia d'Evergem.
Al segle xiii era dividit en dues parts, la part oriental, Sleidinge-Sint-Baafs era un feu de la nissaga dels de Gavere, que el van vendre a l'abadia de Sant Bavó, la part occidental Sleidinge-Keure pertanyia als comtes de Flandes. Margarida II de Flandes va atorgar a la població el dret d'explotar les terres de landa humida. Com la majoria dels pobles rurals, durant l'antic règim va patir les exaccions de les tropes, cada vegada que hi havia una batalla o una guerra. Durant la «Guerra de la Sal», un conflicte de la ciutat de Gant contra Felip III de Borgonya sobre la gabella, les tropes borguinyons, conduïdes per Lluís de Gruuthuse van malmetre Sleidinge. El 1560, Felip II de Castella i comte de Flandes va cedir els drets de la seva part al capítol de la Catedral de Sant Bavó. Quan les tropes del rei de França Lluís XIV van assetjar Gant del 1678, altra vegada van malmetre el poble.
La reforma administrativa després de l'ocupació francesa el 1794 va crear el municipi, que aleshores tenia uns 5000 habitants. Fins aleshores, la principal activitat econòmica era l'agricultura. Després de la revolució industrial, s'hi van crear unes fàbriques de tèxtil i també hi havia molts de petits tallers casaners de treballadors a sou.

## Persones

* L'historiador Antoon Sanders (1586-1674), més conegut amb el seu nom llatinitzat Antonius Sanderus va ser rector de Sleidinge
* Wilfried Martens (1936-2013), primer ministre de Bèlgica

## Llocs d'interés

* El pantà, reserva d'aigua potable de la ciutat de Gant
* L'església dels sants Jordi i Godelieve

## Bibliografia

* De Potter, Frans; Broeckaert, Jan. «Sleidinge». A: Geschiedenis van de gemeenten der provincie Oost-Vlaanderen: Arrondissement Gent (en neerlandès). 1: Olsene, Oostakker, Oosterzele, Oostwinkel, Petegem, De Pinte, Pocke, Poesele, Ronsele, Schelderode, Scheldewindeke, Semmerzake, Sleidinge, Ursel, Vinderhoute. ed. 6. Annoot-Braeckman, 1870, p. 15-19. (Història dels municipis de la província Flandes Oriental)
* Notteboom, Hugo; et alii. De Geschiedenis van Sleidinge. Evergem: Ajuntament d'Evergem, 2006. ISBN 9789077562291.

## Referències

* ↑ De Potter & Broeckaert, 1870, p. 16.
* ↑ De Potter & Broeckaert, 1870, p. 17.
# Sivanxai Phommalath

Sivanxai Phommalath és una venedora d'hortalisses que es va convertir en activista a Laos. Va ser empresonada per protestar contra el Govern de Laos perque li va expropiar les seves terres per al desenvolupament.

## Biografia

Sivanxai Phommalath es una petita venedora d'hortalisses que venia les hortalisses conreades al jardi de la seva casa al districte de Yommalath, província de Khammuane (Laos). El govern de Laos va decidir construir la presa de Nam Theun II al districte de Yommalath per generar hidroelectricitat. La seva llar i terra, com molts dels seus veïns, van ser expropiades pel Govern de Laos. Els que tenien relacions amb el govern van poder assegurar-se una bona compensació, però Sivanxai no ho va poder fer. Va rebre 900 dòlars per la seva terra i el govern va dir que era suficient per comprar un altre tros de terra prop del lloc. Ella va exigir una compensació justa, el preu de mercat de la terra.
Després que Phomalath no rebés una compensació justa per les seves terres, va tractar d'organitzar una protesta prop de la frontera de Tailàndia, que no va funcionar. Només es va presentar un petit grup de vilatans al lloc de trobada, en un pont sobre el riu Mekong. Una vegada que van arribar a casa, ella i el grup va ser arrestat i empresonat. La policia la va acusar de causar disturbis públics. Després d'una nit a la presó, els altres vilatans van ser alliberats, però Phommalath no va ser alliberada, però tampoc va ser acusada o sentenciada. Va seguir empresonada durant gairebé tres mesos abans de ser multada amb 700.000 kips (88 dòlars) i després va ser alliberada.
Després de ser alliberada de la presó va decidir lluitar contra el govern i es va establir en la seva segona parcel·la, construint una casa i pagant impostos de propietat.

## Referències

* ↑ «RFA launches new edition of Asian women's e-book» (en anglès). BBG. Arxivat de l'original el 2017-12-01. [Consulta: 2 setembre 2020].
* ↑ Slaughter, Anne-Marie; Liu, Libby «A Lesson From Asia’s Unsung Female Activists» (en anglès). Time, 09-03-2015.
* ↑ 'It's not OK.': The illustrated stories of women caught in the struggle for human rights in China, North Korea, and Southeast Asia (en anglès). Radio Free Asia, 2014.
* 1 2 3 «Sivanxai Phommalath (Laos). From vegetable seller to activist» (en anglès). Women in Human Rights.
# Enric IV de Rappolstein

Enric IV de Rappolstein dit el Jove fou senyor de part de Rappolstein. Era germà d'Anselm II de Rappolstein i va disputar amb aquest l'herència paterna; el seu germà Anselm el va expulsar de Rappolstein, el que el va empènyer a col·locar-se del costat de l'emperador Adolf de Nassau i de prestar-li ajuda per reprendre la ciutat de Colmar, del la qual el seu germà Anselm gran era un dels defensors (1293). Va rebre així de l'emperador una part de les terres confiscades al seu germà amb centre al castell d'Alt-Rappolstein (Hohen-Rappoltstein). El seu nebot Enrric, fill d'Anselm, en va rebre una altra part (i l'emperador se'n va quedar una tercera).
Enric II va fundar el 1297, el convent dels Augustins de Ribeauvillé al qual va sotmetre el pelegrinatge de Dusenbach. El 1303, els senyors Otó i Walther de Girsberg, a la Vall de Saint-Grégoire, li van lliurar el seu castell, amb la condició de rebre en canvi el castell de Stein (de la Roca) que va prendre llavors el nom de Girsberg. Aquests senyors es van barallar poc després amb el senyor de Rappolstein. Tanmateix, els germans Joan i Otó de Girsberg van fer la pau amb ell el 1306.
Enric va prendre la ciutat de Bergheim a Burcard de Geroldseck que l'havia rebut en penyora de l'emperador Albert el 1301, la va envoltar de fortificacions i la va oferir llavors a l'emperador Enric VII que li va retornar en feu el 1312. Però des de l'any següent, ell i el seu fill Joan, la van vendre a la casa d'Àustria.
Va morir el 1313. De la seva dona Susana, filla de Burchard de Hohen-Geroldseck, va tenir diversos fills que van continuar la descendència.

## Referències

* Sitzmann, Édouard : Dictionnaire de biographie des hommes célèbres de l'Alsace, Rixheim, Imprimerie F. Sutter & Cie, 1910, 2 volums
# Sobreproducció (música)

La sobreproducció és l'ús excessiu d'efectes d'àudio, estratificació o manipulació digital en la producció musical.

## Usos del terme

No sempre és clar el que els crítics suposen amb "sobreproducció", però hi ha almenys alguns usos comuns del terme:
* Utilització intensa d'efectes de processament d'àudio, com reverberació, delay o compressió de rang dinàmic.
* Moltes capes o enregistrament multipista; en el context de la música pop i rock, això pot referir-se a l'addició d'elements com ara l'efecte Chorus o instruments de corda.
* Les versions de ràdio de les cançons van ser més "pop" a través de l'ús de grans ritmes de tambor o altres canvis d'instrumentació.
* Utilització intensa de la correcció del to, la correcció del temps o la quantificació.
* Una gravació supervisada per un productor que "imposa" el seu propi "so" o tècniques distintives a una banda o artista; Els productors freqüentment acusats d'aquest tipus de "sobreproducció" inclouen Phil Spector i Mutt Lange.
Tots els cincs significats comparteixen la idea que un productor de màrqueting o màrqueting discogràfic ha fet addicions o canvis "innecessaris" a un registre en el procés de producció, i en fer-ho, ha disminuït la qualitat o el gaudi de la música. Hi ha poc consens entre els crítics o productors pel que fa a l'ús d'un efecte o si la tècnica de producció esdevé excessiva. Per aquest motiu, alguns productors consideren que el terme és poc útil, confús i subjectiu.

## Tendències actuals

L'ús extensiu de la compressió de rang dinàmic ha estat recentment lamentat per part dels crítics com a part d'una "guerra de sonoritat". L'agost de 2006, Bob Dylan va criticar les tècniques modernes d'enregistrament, afirmant que els discs moderns "tenen so a tot arreu" i que semblen "estàtics". Els que responen als comentaris de Dylan semblen suposar que es referia a la tendència de la música cada cop més comprimida.
L'ús del processador d'àudio Auto-Tune per a la correcció del to s'ha convertit en un fenomen dominant en la música pop des de finals del 2000 i ha provocat crítiques.
Malgrat la disminució del cost i l'augment de la disponibilitat de programari i tècniques de gravació professional o gairebé professional, els músics i productors d'alguns gèneres se situen conscientment contra la idea de "sobreproducció" i intenten fer música amb un "so brut" o Lo-fi.

## Vegeu també

* Auto-Tune
* Mur de so

## Referències

* ↑ Jones, Chris. «BBC - Music - Review of The Beatles - Let It Be...Naked» (en anglès). [Consulta: 14 desembre 2018].
* ↑ «Mutt Lange». Arxivat de l'original el 2018-12-14. [Consulta: 14 desembre 2018].
* ↑ «"Record Production and the "Over Production" Myth".», 18 Oct 2015.. Arxivat de l'original el 4 de març 2016.
* ↑ «Dylan rubbishes modern recordings» (en anglès). BBC News, 23-08-2006.
* ↑ «Music News – Rolling Stone» (en anglès). [Consulta: 14 desembre 2018].
* ↑ Guttenberg, Steve. «Music + digital + compression = atrocious sound?» (en anglès). [Consulta: 14 desembre 2018].
# Societat Recreativa El Centre

La Societat Recreativa el Centre és una entitat cultural fundada el 1889 dedicada a la dinamització social i cultural de Llorenç del Penedès. El 2018 rebé el Premi Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 30 persones i 24 entitats». Generalitat de Catalunya, 17-07-2018. Arxivat de l'original el 2018-07-18. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Estalactita

Una estalactita (del grec "Σταλακτίτης", stalaktos, gota) és una concreció amb forma de caramell de carbonat de calci, un tipus d'espeleotemes, que penja del sostre o de la paret d'una cova calcària. També es coneix com a caramell, degotís o degotall.
Es forma al llarg de milers d'anys per precipitació dels minerals continguts en les aigües subterrànies que es filtren, molt a poc a poc, a través del sostre de la cova. L'aigua en circulació per terra, sobre la caverna, adquireix hidrogencarbonat de calci al passar per la roca calcària. Quan l'aigua es filtra gota a gota fins al sostre de la cova, tendeix a adherir-se a aquesta i a formar gotetes. Quan aquestes perden part de l'aigua i del diòxid de carboni, el carbonat de calci precipita i forma els dipòsits semblants a caramells. En escórrer-se més aigua pel sostre, la precipitació de carbonat de calci continua i els dipòsits creixen en longitud i amplada constituint estalactites. Sovint són enormes i adopten formes curioses.
El carbonat de calci pur és blanc, però les estalactites acostumen a tenir diferents colors a causa de les impureses que conté el mineral. Part de l'aigua filtrada cau en el terra i s'acumulen masses de carbonat de calci semblants a estalactites invertides. Aquests dipòsits, que creixen cap amunt des del terra de les coves, s'anomenen estalagmites.
Les estalactites i les estalagmites es troben sovint en parella i poden ajuntar-se formant columnes que poden créixer fins a aconseguir fins a 1,5 metres de diàmetre. Poden formar-se en sostres i terres de formigó, tot i que es formen més ràpidament en l'ambient natural d'una cova.
A les coves de Nerja (Màlaga, Espanya) i a la Gruta Rei do Mato (Sete Lagoas, Minas Gerais (Brasil)) es troben algunes de les estalactites més llargues conegudes.
Hi ha unes estalactites especials, anomenades excèntriques, que creixen en qualsevol direcció.

## Vegeu també

* Estalagmita
* Columna

## Referències

* ↑ «Estalactita». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Estalactita». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
# Estalagmòmetre

Un estalagmòmetre és un aparell de mesura de la tensió superficial. Consta d'un dipòsit connectat a un tub capil·lar pel qual es deixen caure gotes que es pesen. Un cop mesurat el pes, es calcula la tensió superficial segons la llei de Tate.

## Referències

* ↑ (anglès) Sergey V. Chichkanov, Chemistry and Computational Simulation. Butlerov Communications. 2002. Vol.3. No.9. 33-35
* ↑ (anglès) The surface tension of liquids measured with the stalagmometer Arxivat 2009-10-07 a Wayback Machine.
* ↑ «Medida de la tensión superficial. Ley de Tate». [Consulta: 25 abril 2019].
# Societat Pliniana

La Societat Pliniana, Plinian Society, va ser un club de la Universitat d'Edinburgh per als estudiants interessats en la història natural. Es va fundar el 1823. Diversos dels seus membres van tenir carreres importants, especialment Charles Darwin que va anunciar els seus primers descobriments científics en aquesta societat.
Els membres fundadors incloïen James Hardie i J. Grant Malcomson que més tard van ser geòlegs a l'Índia, i John Coldstream. El Regius Professor d'història natural, Robert Jameson, havia prèviament fundat el Wernerian Natural History Society per als graduats i els professors. Els estudiants li van donar el títol honorari de Senior Honorary Member, però mai assistí a la Societat Pliniana i no en va ser un dels fundadors.
Segons la descripció feta per Darwin, a la Societat Pliniana els estudiants es reunien i es feien excursions al voltant d'Edimburg. Cobrien un alt rang de temes, incloent la circulació dels corrents oceànics, la identificació de plantes, l'anatomia dels animals marins i la taxonomia.

## Notes

* 1 2 Browne 1995, pàg. 73–75
* ↑ «Darwin Online: Discourse to the Plinian Society». [Consulta: 6 gener 2009].
* ↑ Darwin, C. R. 1870. «[Note on Darwin's papers to the Plinian Society . In Elliot, W., Opening address by the President. :]» (en anglès). Transactions of the Botanical Society of Edinburgh, 11, 27-03-1827, p. 1-42 [Consulta: 6 gener 2009].
* ↑ Browne 1995, pàg. 76–78

## Bibliografia

* Browne, E. Janet. Charles Darwin: vol. 1 Voyaging. Londres: Jonathan Cape, 1995. ISBN 1-84413-314-1.
* Darwin, Charles. «The Autobiography of Charles Darwin 1809–1882. With the original omissions restored. Edited and with appendix and notes by his granddaughter Nora Barlow», 1958. [Consulta: 4 novembre 2008].
* Darwin, Charles. «[Darwin's personal 'Journal' (1809-1881)]», 2006. [Consulta: 20 desembre 2008]. «Journal»
* Desmond, Adrian J. The Politics of Evolution: Morphology, Medicine, and Reform in Radical London. University of Chicago Press, 1989. ISBN 0-226-14374-0.
* Desmond, Adrian; Moore, James. Darwin. Londres: Michael Joseph, Penguin Group, 1991. ISBN 0-7181-3430-3.

## Enllaços externs

* Announcement of the start of the Plinian Society summer season meetings: «The Scotsman Archive - Item from 11th May 1833». Arxivat de l'original el 2011-08-09. [Consulta: 17 gener 2009].