OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Editorial Gedisa

Editorial Gedisa és un editorial fundada per Victor Landman a Barcelona el 1977, dedicada a llibres universitaris de no ficció i independent ideològicament i econòmicament. En l'actualitat, compta amb un fons de gairebé mil títols i edita unes 60 novetats a l'any.
Les seves primeres filials hispanoamericanes es van crear a Mèxic, el 1982, i poc després a Buenos Aires. Des de mitjan dècada de 1990 té a més distribuïdores exclusives a Veneçuela i altres països llatinoamericans.

## Autories més significatives

George Steiner, Michel Foucault, Martin Heidegger, Ludwig Wittgenstein, Paul Ricoeur, Ernst Tugendhat, Sigmund Freud, Norbert Elias, Jean Piaget, Noam Chomsky, Ferdinand de Saussure, Umberto Eco, Norberto Bobbio, Pierre Bourdieu, Marshall MacLuhan, Jon Elster, Hans-Georg Gadamer, Hannah Arendt, Gregory Bateson, Edgar Morin, Pierre Boulez, Jacques Le Goff, Georges Duby, Fernand Braudel, Donald Davidson, Jacques Derrida, Walter Benjamin, Theodor W. Adorno, Ernst Jünger, Daniel C. Dennett, Richard Rorty, Thomas Nagel, René Thom, Françoise Dolto, Gianni Vattimo, Gilles Deleuze, Jean-François Lyotard, Bruno Latour, Marc Augé, Mario Bunge, Boris Cyrulnik, Donatella Di Cesare, Boris Cyrulnik i Rosi Braidotti.

## Referències

* ↑ Geli, Carles «Gedisa cumple 30 años de destape intelectual». El País [Madrid], 26-12-2007. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Capgirant el fonament polític del pensament modern». Directa, 09-01-2019. [Consulta: 22 maig 2020].
# El superdetectiu

El superdetectiu (original: Super-Sleuth) és una pel·lícula de comèdia de misteri estatunidenca de 1937 dirigida per Ben Stoloff. Va ser un primer paper principal de Jack Oakie. El 1946 se'n va fer un remake conegut com Genius at Work, amb Wally Brown i Alan Carney. Està doblada al català.

## Argument

Un detectiu de cinema creu que realment té les habilitats per resoldre un cas de la vida real. Bill Martin presumeix d'irritar els veritables detectius de la policia de Los Angeles, així com la publicista d'estudi Mary Strand que estima en Bill però no aprecia l'arrogància de l'actor.
Un misteriós assassí conegut com "Poison Pen" decideix assassinar en Bill, molest amb la seva darrera pel·lícula. En Bill i la Mary visiten al professor Herman per demanar consell, sense saber que el professor i l'assassí són un mateix.
Per error, un company de pel·lícula, en Ralph Waring, és assassinat per Poison Pen, i el seu substitut, Larry Frank, és sospitós del crim. Per salvar en Bill de l'assassí i d'ell mateix, la Mary s'encarrega que el tanquin, però en Bill aconsegueix que el professor Herman el tregui de la presó. La Mary i la policia acudeixen al seu rescat just a temps.

## Repartiment

* Jack Oakie com Willard "Bill" Martin
* Ann Sothern com Mary Strand
* Eduardo Ciannelli com Professor Herman
* Edgar Kennedy com Tinent Garrison
* Joan Woodbury com Doris Dunne
* Bradley Page com Ralph Waring
* Paul Guilfoyle com Gibbons
* Willie Best com Warts
* William Corson com Beckett
* Alec Craig com Eddie

## Referències

* ↑ El superdetectiu a TCM Movie Database (anglès)
* ↑ Schallert, Edwin , Nov 14, 1936.
* ↑ «Super Sleuth (1937) - Ben Stoloff, Benjamin Stoloff | Synopsis, Characteristics, Moods, Themes and Related | AllMovie».
* ↑ «El superdetectiu». esadir.cat. [Consulta: 30 desembre 2023].
# San Muñoz

San Muñoz és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al Nord amb Aldehuela de la Bóveda, a l'Est amb Olleros (municipi de Carrascal del Obispo) i La Sagrada, al Sud amb Abusejo i a l'Oest amb Cabrillas i La Fuente de San Esteban.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 426 | 380 | 346 | 324 |

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca Arxivat 2009-02-20 a Wayback Machine.
# Sebastià Mariner i Bigorra

Sebastià Mariner i Bigorra (Vilaplana, el Baix Camp, 12 de setembre 1923 - Madrid, 25 de gener de 1988), lingüista i llatinista català.
Catedràtic de llatí en ensenyaments mitjans a Sevilla i València, va ocupar després les càtedres de filologia llatina a les Universitats de Granada i Complutense de Madrid.
Entre les seves obres s'expliquen edicions i traduccions de Juli Cèsar, Titus Livi i Marc Anneu Lucà, llibres de text de llengua i literatura llatines, de fonologia (va afegir un apèndix sobre fonemàtica llatina a la clàssica Fonètica llatina de Marià Bassols de Climent) i de llatí vulgar. Es va comptar també entre els introductors de l'estructuralisme a l'estat espanyol (Estudis estructurals de català, 1975). Va dirigir trenta-tres tesis doctorals i vuitanta-dues de llicenciatura, així com la secció llatina de la Biblioteca Clàssica Gredos.
La seva obra és molt extensa i abasta un total de dos-cents trenta set títols de treballs científics, principalment sobre llengua i literatura llatines. Va dedicar el seu interès també a l'epigrafia antiga (Inscripcions Hispanes en vers, 1952, Inscripcions Romanes de Barcelona, 1973) i la lingüística general.

## Enllaços externs

* Obres de l'autor a Dialnet
* Biblioteca d'Autor de Sebastià Mariner en la Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes.
# Sebastià Morlans

Sebastià Morlans (Reus, 1835 - 1885) va ser un polític català, teixidor d'ofici.
Va portar a terme una intensa activitat sindical, i el 1860 va ser elegit president de la "Societat de mútua protecció del teixidors a mà" fundat el 1839, i que es podria considerar el primer sindicat de classe reusenc. Es dedicà a activitats sindicals fins al 1869. Amic i col·laborador del polític i escriptor Josep Güell i Mercader, el 1861 formà part de la junta del Centre de Lectura entitat de la que va ser un dels impulsors, junt amb l'historiador Andreu de Bofarull, del grup de teatre. L'historiador reusenc Pere Anguera diu que va col·laborar a l'Eco del Centro de Lectura, portaveu de l'entitat, fins que en una picabaralla, va ser expulsat d'aquesta societat. El 1862 formava part de la junta reusenca de suport a Narcís Monturiol. El 1868 va ser membre de la primera Junta Revolucionària de Reus i tinent de la milícia. El mateix 1868, juntament amb Marià Grases i Josep Pàmies, tots tres obrers teixidors, va publicar un "Proyecto para el mejoramiento de la industria algodonera en Cataluña y de la clase obrera que a ella se dedica", on analitzava les relacions obrers/patrons i les seves implicacions en la crisi tèxtil, i buscava trobar un camí per facilitar "el necesario desarrollo progresivo de la industria". Es va retirar de la política el 1869 i es traslladà a Tarragona, on militava al Partit Federal. Va morir a Reus el 1885

## Referències

* 1 2 3 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 474.
* ↑ Anguera, Pere. A bodes em convides: estudis d'història social. Reus: Centre de Lectura, 1987, p. 46-47.
* ↑ Anguera, Pere. Reus en el segle xix II: la consolidació de la burgesia. Reus: l'Ajuntament, 1978, p. 18-19.

## Bibliografia

* Joaquim Santasusagna. Reus i els reusencs en el renaixement de Catalunya fins al 1900. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1982. Pàg. 164-165
* Pere Anguera. Siluetes vuitcentistes: 20 impulsors del Reus del segle XIX. Reus: La Creu Blanca, 1982
# Sant Martí de Casarilh

Sant Martí de Casarilh o Sant Tomàs de Casarilh és una església del poble de Casarilh al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de planta rectangular amb absis orientat a l'est. Originàriament sembla que disposava d'un porxo en el costat Nord. Aquest fou tancat i convertit en capella durant el segle passat. L'any 1731 es comença a aixecar un massís campanar adossat als peus de l'església. Sobre la porta d'entrada hi ha una inscripció: RECTOR 1747 MOSÈN PAU VIDAL. També s'adossà l'absis un cos rectangular a mode de sagristia.
Estela paleocristiana
Estela sepulcral de marbre blanc de 95 cm de llarg per 58 cm d'alçada. Al seu interior i en baix relleu hi ha tres cercles tangents. A l'interior del cercle central hi ha el monograma de Crist amb l'alfa i l'omega invertides. Al cercle lateral dret apareix una creu grega unida per un suport al cercle. Al lateral esquerre hi ha una roseta de quatre puntes. Sobre la intersecció dels cercles apareixen dos flors de lis esquemàtiques, mentre que sota d'aquests hi ha dues estranyes estructures escalonades sota les quals hi ha dos caps humans, un femení i un altre masculí, de tosca factura.
Probablement formava part d'un frontal de sarcòfag, d'un tipus molt freqüent a la Vall d'Aran, Pallars, Cominges i Couserans.

## Història

Construcció originàriament romànica, però fou objecte de nombroses modificacions. L'any 1731 s'iniciaren les obres de construcció del campanar i foren acabades l'any 1747.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Martí de Casarilh». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# José Carlos Aguilera

José Carlos Aguilera (Madrid, 28 d'abril de 1848 - Madrid, 25 de novembre de 1900), Marqués de Benalua, gran d'Espanya va ser un prominent alacantí.
Va néixer a Madrid, segon fill de Carlos Gaspar de Aguilera y Santiago de Perales, i María Josefa de Aguilera y Becerril. El 17 de maig del 1874 es va casar amb l'alacantina Enriqueta Waring i Hernández de Tejada. Van tenir una filla, María del Rosario Aguilera i Waring, V Marquesa de Benalua. Va viure molts anys a la ciutat d'Alacant. El 1880 va impulsar la conducció d'aigua des de l'Alcoraia fins a Alacant segons un projecte tècnic de Pasqual Pardo i Gimeno que consistia en un canal de deu quilòmetres que portava l'aigua per gravetat des d'aquelles fonts fins a uns dipòsits construïts a Sant Blai. Com a president de la companyia «Los Diez Amigos», va ser el promotor el 1882 de la creació del barri de Benalua i de la primera línia de tramvia per connectar-lo amb el centre, dissenyats per l'arquitecte Josep Guardiola i Picó. Va donar el seu nom de marqués al barri, i el seu cognom a una de les avingudes més importants de la ciutat.
Un dels centres educatius de la seva ciutat d'adopció porta el seu nom.

## Referències

* ↑ Tato, Cerdán «Información» (en castellà). La Gatera, 02-06-1997.
* ↑ Climent i Giner, Daniel. «La destil·lació de l'aigua de mar, a l'Alacant del segle XIX» (pdf). Institut d'Educació Secundària «Badia del Baver».
* ↑ «Història». Aigues d'Alacant, 2015. Arxivat de l'original el 2015-09-11. [Consulta: 30 desembre 2015].
* ↑ Ramírez, Tomás «Primera promoción de viviendas baratas». La Verdad, 26-03-2012.
* ↑ «CEIP José Carlos Aguilera». Generalitat del País Valencià.
# John Crank

John Crank (Hindley, 6 de febrer de 1916 - Ruislip, 3 d'octubre de 2006) va ser un matemàtic i físic anglès.
Crank va estudiar matemàtiques a la universitat de Manchester on va ser deixeble de Douglas Hartree i on es va graduar el 1938 i, posteriorment, va rebre un doctorat el 1953. Després de fer recerca militar durant la Segona Guerra Mundial al Laboratori Matemàtic de Cambridge, va treballar des de 1945 fins a 1957 al laboratori de recerca bàsica de la firma tèxtil Courtaulds. Des de 1957 fins a la seva retirada el 1981 va ser professor de la universitat Brunel de Londres.
Crank es va especialitzar en la modelització i anàlisi de problemes de difusió. El seu camp de treball a la indústria va residir en el modelatge i solució numèrica de la difusió de polímers. El 1943, treballant juntament amb Phyllis Nicolson en mètodes de diferències finites per a l'equació de calor dependent del temps, va descobrir que combinant adequadament les substitucions per diferències finites de les derivades espacials de segon ordre en dos passos de temps successius, es produïa un esquema de diferències que era estable per a tots els valors de les mides de pas de temps i espai. Aquest treball es va publicar l'any 1947 i va transformar radicalment el camp de la solució numèrica d'equacions en derivades parcials dependents del temps.

## Referències

* ↑ Fischer, 2003, p. 204.
* ↑ Fischer, 2003, p. 107.
* ↑ Shaw, 2008, p. x.
* ↑ Twizell, 1996, p. 207-226.
* ↑ van Casteren, 2011, p. 457 i ss.

## Bibliografia

* Fischer, Froeze. Douglas Rayner Hartree: His Life in Science and Computing (en anglès). World Scientific, 2003. ISBN 981-238-577-0.
* Twizell, E.H. «Preface - John Crank 80th Birthday Special Issue» (en anglès). Advances in Computational Mathematics, Vol. 6, Num. 1, 1996. DOI: 10.1007/BF02127691. ISSN: 1019-7168.
* van Casteren, Jan A. «On the Crank-Nicolson scheme once again» (en anglès). Journal of Evolution Equations, Vol. 11, Num. 2, 2011, pàg. 457-476. DOI: 10.1007/s00028-010-0084-9. ISSN: 1424-3199.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «John Crank» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Shaw, Simon. «The Legacy of John Crank». Brunel University, 2008. [Consulta: 5 octubre 2022]. (anglès)
# Qi del Sud

* No s'ha de confondre amb Dinastia Qin o Dinastia Qing o Dinastia Qi del Nord.
La Dinastia Qi del Sud (xinès tradicional: 南齊朝, xinès simplificat: 南齐朝, pinyin: Nán Qí cháo) (479-502) va ser la segona de les Dinasties Meridionals en la Xina, seguida de la dinastia Liang.

## Vegeu també

* Llibre del Qi del Sud
* Dinasties Meridionals i Septentrionals
* Història de les Dinasties Meridionals
* Zizhi Tongjian
# Qi Baishi

Qí Báishí (en xinès simplificat: 齐白石; en xinès tradicional: 齊白石; en pinyin: Qí Báishí) és el nom artístic de Qi Chunzhi també conegut amb el pseudònims Qí Huáng (齐璜/齊璜) i Qí Wèiqīng (齐渭清/齊渭清); va néixer el dia 1 de gener de 1864 a Xiangtan (província de Hunan) i va morir el 16 de setembre de 1957 a Pequín. A diferència d'altres pintors cèlebres del període imperial, la seva formació era autodidacta i les seves obres es fonamentaven en la pintura lletrada tradicional però influïda per la seva joventut al camp. D'origen humil, nascut en una família de camperols, la seva salut era molt delicada per la qual cosa, als 14 anys, va començar a treballar de fuster. Va ser en el seu medi familiar on va començar la seva activitat com a pintor de retrats i escenes. Cap als 40 anys va viatjar per Xina. El 1917 va residir a Pequín on es va fer famós. El 1953 fou nomenat president de l'Assemblea de Pintors Xinesos. També va ser diputat de l'Assemblea Popular. El Consell Mundial de la Pau li va concedir el Premi Internacional de la Pau.
L'estil de Qi Baishi és el tradicional però amb característiques pròpies: els seus traços ràpids i ràpids, essent els seus temes els paisatges i escenes del camp i amb una especial dedicació als animalons (com crustacis, capgrossos, ocells, ratolins, insectes...) i planters diverses (plataners, flors com pònies, lotus, etc.). En canvi les figures humanes solen ser només en forma d'esbós. Entre retrats, aquarel·les, paisatges, cal·ligrafia, segells, etc., es calcula que la seva prolífica producció arriba a milers d'obres. Mentre que el nou règim comunista insistia que l'art havia de ser realista i reflectir la lluita de classes, Qi Baishi va continuar pintant les seves obres com sempre. És possible que la seva amistat amb Mao i Zhou Enlai tingués a veure amb aquest fet. Se'l considera el darrer dels grans pintors xinesos tradicionals que va saber combinar el wen ren hua o estil de la pintura acadèmica i l'art popular.

## Bibliografia

* “Biography Of China's Master Of Water Ink Painting: Qi Baishi; An Intermediate Chinese Reader” de Hsiu-huei Lin Domizi. Crane Publishing Co. (2006).ISBN 978-9861471259

## Enllaços externs

* http://www.chinaonlinemuseum.com/painting-qi-baishi.php (anglès)
* http://www.chinapage.com/qibai/qibai.html
* http://www.china.org.cn/arts/2010-03/04/content_19519019.htm
* https://iamasf.org/project/qibaishi/
# José Luis Galiano Royo

José Luis Galiano Royo (Nájera, 4 de maig de 1955) és un il·lustrador, grafista i dibuixant de còmics espanyol.
Va néixer a la ciutat de Nájera (La Rioja), però es va criar a Reus (Tarragona). Es va llicenciar en Belles Arts per la Universitat de Barcelona. Amb guions d'Alfredo Pons i Marta Guerrero va publicar als anys 80 en la revista El Víbora la historieta Internas i Las Aventuras de Sarita. De 1992 a 2002 va ser professor de dibuix a l'Escola-Taller Mas Carandell de Reus. De 2002 a 2021 va treballar com a responsable de màrqueting i comunicació a la Fundació URV (Universitat Rovira i Virgili) de Tarragona.
Les historietes amb guions de Marta & Pons, publicades en la revista El Víbora es van publicar en àlbums de 64 pàgines: Internas (Barcelona, 1985, 1987, 1990, 1993), Cómplices (Barcelona, 1991), Lumis (Barcelona, 1989), Sarita (Barcelona, 1987). Per a l'estranger: Dorm Girls (#New York, 1991), Pensionatet (Dinamarca, 1988), Bordelet (Dinamarca, 1988).
Des de 1982 realitza còmics i il·lustracions que són publicats a Espanya i diversos països estrangers, amb guions propis, de Marta & Pons i d'El Séssar (César Galiano).

## Exposicions col·lectives

* Barcelona en el còmic (Barcelona, 1989)
* La Nouvelle Bande Desinée Espagnole (Angouleme, 1989)
* Makoki 10 anys (Barcelona, 1987)
* Perpetuum Movile (itinerant, 1985)

## Referències

* 1 2 «José Luis Galiano Royo». www.tebeosfera.com. [Consulta: 4 setembre 2018].
* ↑ Urrutia, Eduardo. «José Luis Galiano». Comiclopedia. [Consulta: 4 setembre 2018].
# José Rojas Moreno

José Rojas Moreno, va ser un diplomàtic espanyol que, des de la seva posició com a ambaixador d'Espanya a Bucarest (Romania) (1941-43) va aconseguir que es revoquessin els decrets d'expulsió dictats contra un grup de jueus sefardites i la promesa formal que en el futur cap d'ells seria expulsat.
José Rojas, i altres diplomàtics espanyols que, com ell, van ajudar els jueus a fugir de l'Holocaust van ser rescatats de l'oblit l'any 2000 quan el Ministeri d'Afers Exteriors d'Espanya va dedicar una pàgina web a la seva memòria, anomenada Diplomáticos españoles durante el Holocausto, sent Ministre Abel Matutes.
Posteriorment, l'any 2007, van ser homenatjats un altre cop en una exposició titulada Visados para la libertad organitzada per la Casa Sefarad a Madrid.

## Referències

* ↑ «Diplomáticos españoles durante el Holocausto». Arxivat de l'original el 2001-08-22. [Consulta: 22 agost 2001].

## Vegeu també

Altres diplomàtics que van protagonitzar accions per salvar als jueus perseguits pel nazisme:
* Angel Sanz Briz
* Eduardo Propper de Callejón
* Sebastián Romero Radrigales
* Bernardo Rolland de Miota
* Miguel Angel Muguiro
* Julio Palencia Tubau
* José Ruiz Santaella
* Juan Schwartz Díaz-Flores
* Giorgio Perlasca
* Aristides de Sousa Mendes

## Enllaços externs

* Web dedicada als diplomàtics espanyols per la Fundació Raoul Wallenberg Arxivat 2007-10-15 a Wayback Machine. (castellà)
* Relació completa de diplomàtics salvadors per la Fundació Raoul Wallenberg Arxivat 2009-07-22 a Wayback Machine. (castellà)
* Visados para la libertad - Diplomáticos españoles ante el Holocausto - web oficial de l'exposició organitzada per la Casa Sefarad Arxivat 2008-05-03 a Wayback Machine. (castellà)
# Can Gener

* No s'ha de confondre amb Cal Gener.
«Can Gener» té aquests significats:
* Can Gener o Can Raventós, casa modernista a la Rambla Principal de Vilanova i la Geltrú
* Can Gener (Sant Cugat del Vallès)
* Can Gener (Santa Maria del Camí), rota o terreny de conradís, amb cases annexes, a un coster del Puig de Son Agulla
* Can Gener (Saus, Camallera i Llampaies), casa a Llampaies (Saus, Camallera i Llampaies, Alt Empordà)
* Can Gener (Vidreres), masia al terme de Vidreres (la Selva)
# Portada/article juny 26
## Els burgesos de Calais

Els burgesos de Calais (en francès, Les Bourgeois de Calais) és una escultura que presenta sis burgesos que el 1347, a principis de la Guerra dels Cent Anys (1337-1453), decidiren oferir la seva vida per salvar els habitants de la ciutat francesa assetjada de Calais. L'escultor Auguste Rodin rebé el 1885 l'encàrrec de realitzar una escultura commemorativa dels burgesos. Després de gairebé quatre anys de disseny conceptual, l'escultura fou creada el 1888, i després d'alguns canvis de situació, el monument fou inaugurat el 1895. Eugeni d'Ors descrigué l'escultura com "[…] els burgesos de Calais, figures gairebé grotesques que [tanmateix] embelleixen l'ànima de la ciutat […]". Actualment, existeixen còpies d'aquesta cèlebre obra arreu del món.
# Camí de l'Obac

«Camí de l'Obac» té aquests significats:
És un iterònim, o nom de camí, present a diferents indrets dels Països Catalans:
* Camí de l'Obac, camí del poble d'Erinyà, en el terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà
* Camí de l'Obac, camí de l'antic terme de Guàrdia de Tremp, en el terme municipal de Castell de Mur, al Pallars Jussà
# Pla de la Muga

El Pla de la Muga és una plana a cavall dels termes municipal d'Albanyà, a l'Alt Empordà i comunal de Serrallonga, al Vallespir, tot i que el seu extrem occidental entra en el terme de la Menera, també del Vallespir.
Està situada al naixement del riu Muga, al vessant sud del Montnegre i al nord del Puig de la Llibertat, de manera que separa el Vallespir, d'administració francesa de l'Alt Empordà, sota jurisdicció espanyola.
En aquest pla hi ha la fita transfronterera número 523. És un pilar que es troba 50 metres a l'est del corriol, i a 13 de la vora del penya-segat de la Muga.

## Enllaços externs

* «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic de Catalunya.
* «Pla de la Muga». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Referències

* ↑ «Mojones de los Pirineos.com». info@mojonesdelospirineos.com. [Consulta: 5 agost 2016].
# Can Castanyer (Sant Cugat del Vallès)

Can Castanyer és un edifici del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Formà part de la parròquia de Santa Maria de Campanyà. Els seus orígens són medievals.

## Descripció

És una masia de planta rectangular i teulada a dues vessants, té planta baixa i un pis. Manté una estructura molt simple a la façana i d'esquema simètric amb tres obertures a cada pis. La fàbrica ha estat força reformada i al darrere conserva una construcció de grans carreus de pedra del coll de Campanyà. La porta d'entrada és rematada per pedra formant un arc rebaixat. També s'ha utilitzat pedra en els angulars de la façana.

## Referències

* 1 2 «Can Castanyer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2015].
# J. Howard Miller

J. Howard Miller (1918–2004) fou un dissenyador gràfic americà. Va pintar pòsters durant la Segona Guerra Mundial donant suport a la guerra, entre altres al famós pòster "We Can Do It!", sovint identificat erròniament com Rosie the Riveter.

## Història del pòster

Miller va estudiar a l'Institut d'Art de Pittsburgh, i es va graduar el 1939. Va viure a Pittsburgh durant la guerra. La seva obra va cridar l'atenció de la Westinghouse Company (posteriorment, el Comitè Coordinador de la Producció de Guerra de Westinghouse), i fou contractat per a crear una sèrie de pòsters, que van ser patrocinats pel comitè intern de Producció de Guerra de la companyia, un dels centenars de comitès administratius organitzats sota la producció de l'Equip de Producció de Guerra.
Miller es podria haver inspirat per al cartell "We Can Do It!" en una foto de Geraldine Doyle treballant en una fàbrica de United Press International (UPI). Al moment del llançament del pòster el nom "Rosie" no va ser associat amb la imatge; això va passar després del 1982 quan el cartell fou redescobert a l'Arxiu Nacional dels Estats Units.

## Referències

* ↑ Jacquelyn Felix, Fisher. The Art Institute of Pittsburgh Arcadia Publishing, 2009. ISBN 0738565547.
* ↑ Lucas, Dean. «Famous Pictures Magazine - We Can Do It». Famous Pictures Magazine, 2007.
* ↑ Cushing, Lincoln. «Rosie the Riveter is not the same as We Can Do It». Arxivat de l'original el 2012-10-25. [Consulta: 11 gener 2015].

## Enllaços externs

* Webcast de la Biblioteca del Congrés
* J. Howard Miller (1918 – 2004)