OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ca l'Advocada (Montmeló)

Ca l'Advocada és una casa de Montmeló (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta quadrada, envoltada encara per una mica de jardí. Té planta baix ai dos pisos. Les cobertes són a dos vessants i terrat sobre la torre mirador. En el primer pis, a la banda sud-est, hi ha una terrassa amb dos cossos que sobresurten de la façana. Les finestres de la planta baixa, del segon pis i la torre tenen forma d'arc de mig punt i les del pis central rectangular. La façana a la part baixa té a la cara principal un estucat ratllat. Cal destacar les reixes dels baixos.

## Història

Edifici de planta quadrada, envoltada encara per una mica de jardí. Té planta baix ai dos pisos. Les cobertes són a dos vessants i terrat sobre la torre mirador. En el primer pis, a la banda sud-est, hi ha una terrassa amb dos cossos que sobresurten de la façana. Les finestres de la planta baixa, del segon pis i la torre tenen forma d'arc de mig punt i les del pis central rectangular. La façana a la part baixa té a la cara principal un estucat ratllat. Cal destacar les reixes dels baixos.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Advocada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Calcioaravaipaïta

La calcioaravaipaïta és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom a anàleg amb calci de l'aravaipaïta.

## Característiques

La calcioaravaipaïta és un halur de fórmula química PbCa₂AlF$_9$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1994. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. És un mineral estretament relacionat amb l'aravaipaïta, que és dominant de plom i conté una molècula d'aigua addicional.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la calcioaravaipaïta pertany a «03.DC - Oxihalurs, hidroxihalurs i halurs amb doble enllaç, amb Pb (As,Sb,Bi), sense Cu» juntament amb els següents minerals: laurionita, paralaurionita, fiedlerita, penfieldita, laurelita, bismoclita, daubreeïta, matlockita, rorisita, zavaritskita, zhangpeishanita, nadorita, perita, aravaipaïta, thorikosita, mereheadita, blixita, pinalita, symesita, ecdemita, heliofil·lita, mendipita, damaraïta, onoratoïta, cotunnita, pseudocotunnita i barstowita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Grand Reef, que es troba al canó Laurel, a Klondyke, al districte d'Aravaipa, dins el comtat de Graham, a Arizona (Estats Units). També ha estat descrita al Vesuvi, a la província de Nàpols (Itàlia). Es tracta dels dos únics indrets on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Calcioaravaipaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 novembre 2017].
# José Antonio Zarzalejos Nieto

José Antonio Zarzalejos Nieto (Bilbao, 1954) és un periodista basc.

## Biografia

Fill de José Antonio Zarzalejos Altares, governador civil de Biscaia i fiscal del Tribunal Suprem; i germà de Francisco Javier Zarzalejos, secretari general de la presidència del govern espanyols durant els governs de José María Aznar i secretari general de la Fundació FAES, i de la periodista Charo Zarzalejos.
José Antonio Zarzalejos, llicenciat en dret per la Universitat de Deusto, entre 1979 i 1989 va compaginar aquesta professió amb el periodisme, després d'aprovar les oposicions a lletrat de la Diputació Foral de Biscaia col·laborant en mitjans periodístics com La Gaceta del Norte.
El 1989 va ingressar en la plantilla del diari El Correo de Bilbao i un any després es va convertir en director adjunt. El 1993 va ser nomenat president del consell editorial del seu grup i director del diari, càrrec que ocuparia fins a gener de 1998, en què va accedir al lloc de director editorial del Grup Correo.
El 10 de setembre de 1999 va ser nomenat director del diari ABC. El 2004 va abandonar el lloc per exercir com a secretari general del grup Vocento, tasca que compaginava amb col·laboracions al programa Protagonistas de Punto Radio.
El desembre de 2005 va tornar a posar-se al capdavant d'ABC. A causa del cridaner canvi editorial sofert en el mitjà arran de la seva arribada, tal com van assenyalar emfàticament periodistes com Federico Jiménez Losantos, el periòdic va sofrir la pèrdua de gran nombre de lectors i subscriptors. Això va motivar que Zarzalejos fos cessat del seu càrrec el 6 de febrer de 2008. Ángel Expósito va succeir-lo en el lloc.
El maig de 2008 es va incorporar a la consultora de comunicació Llorente & Cuenca, on el març de 2009 seria nomenat director general a Espanya. Des de 2009 és col·laborador del diari digital El Confidencial, on escriu dues columnes a la setmana. També és tertulià de la Cadena Ser i de Radio 5. El 2 de juny de 2014 va publicar a El Confidencial l'abdicació de Joan Carles I en favor del seu fill Felip VI i va ser el primer periodista a donar la notícia. El 2014 va rebre el Premi de Periodisme Francisco Cerecedo
El 2016 es va anunciar que presidiria el consell editorial d'El Confidencial.

## Llibres publicats

* El presente discontinuo (1992).
* Contra la secesión vasca (2005).
* La destitución. Historia de un periodismo imposible (2010).
* Mañana será tarde (2015).

## Premis i reconeixements

* Premi de la Federació d'Associacions de la Premsa d'Espanya.
* Premi Javier Godó.
* Premi Luca de Tena.
* Premi Mariano de Cavia.
* Legió d'Honor, atorgada pel Govern francès (2004).
* Premi Rodríguez Santamaría de l'Associació de la Premsa de Madrid (edició de 2012).

## Referències

* ↑ «Ángel Expósito, director de ABC en sustitución de José Antonio Zarzalejos». Arxivat de l'original el 2008-02-08. [Consulta: 6 octubre 2015].
* ↑ José Antonio Zarzalejos, premio Cerecedo de periodismo, El País, 22 de juliol de 2014
* ↑ «El Confidencial crea su Consejo Editorial con ocho expertos de reconocido prestigio». El Confidencial, 22-01-2016. [Consulta: 22 gener 2016].
# Josep Miquel

Josep Miquel és el nom dels següents personatges:
* Josep Miquel i Clapés (Sabadell, 1859 - 1931), militant anarquista i teixidor d'ofici
* Josep Miquel i Baró (Lleida, 1865 - Barcelona, 1909), polític i revolucionari català
* Josep Miquel i Pàmies (Reus 1897 - 1978) enòleg i polític catalanista
# José Francisco Conrado de Villalonga

José Francisco Conrado de Villalonga (Palma, 1940) és un advocat i titulat en diferents cursos de postgrau a la London School of Economics, la St. John's University de Nova York, la American Management Association i el New York Institute of Finance.
Fou delegat del Reial Patrimoni i conseller de Cultura del Consell General Interinsular (1979-83). L'any 1990 fou nomenat delegat general de la Caixa d'Estalvis i Pensions de Catalunya i Balears. El 1996 s'encarregà de la subdirecció general d'aquesta entitat financera i el 2004 fou nomenat director de l'Obra Social i director general de la Fundació "la Caixa". Ha impulsat la creació del Cercle Financer de Balears i l'Associació Balear de Directius. El 2007 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Obres

* La procuración real en el Reino de la Almudaina (1991)
* El Real sitio de la Almudaina. Palacio de los Reyes de Mallorca (1992)
# José Soler y Aracil

José Soler y Aracil (Alacant, 1859 - València, abril de 1902) fou un aristòcrata i polític valencià, baró d'Ariza, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill de Francisco Soler Cortés, alcalde de Xixona i cacic del Partit Liberal Fusionista durant el sexenni democràtic, que també fou vicepresident de la Diputació d'Alacant.
Membre també del Partit Liberal Fusionista, fou candidat per Villena a les eleccions generals espanyoles de 1884, però no fou escollit. El 1887 es passà juntament amb el seu pare al Partit Conservador, del que en fou cap al districte de Villena de 1889 a 1892 i amb el que fou elegit diputat per Villena a les eleccions generals espanyoles de 1891.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.503. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Campionat internacional d'esgrima de 1922

El Campionat internacional d'esgrima de 1922 fou la segona edició de la competició que en l'actualitat es coneix com a Campionat del Món d'esgrima. La prova d'espasa es va disputar a París i la de sabre a Oostende.

## Resultats

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| Espasa ||||
| Espasa individual | Raoul Heide | Robert Liottel | Gaston Cornereau |
| Sabre ||||
| Sabre individual | Adrianus de Jong | Maurice Taillandier | Léon Tom |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Noruega | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 1 | Països Baixos | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 3 | França | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 4 | Bèlgica | 0 | 0 | 1 | 1 |
| TOTAL | TOTAL | 2 | 2 | 2 | 6 |

## Referències

* «Albo d'oro dei mondiali dal sito della Federazione Italiana Scherma».
* «Fencing World Championships».
# Can Carbonell (Llívia)

Can Carbonell és una casa al municipi de Llívia (Cerdanya) antigament anomenada Can Anglada, i donada per la familia Anglada a Guillem Florenza (pare de Soledad Florenza, i casada amb Guillem Carbonell) i actualment coneguda amb el nom de Can Carbonell. Composició de façana vertical, simètrica. Consta de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa hi ha tres obertures amb la porta principal al mig. A la primera planta hi ha tres balcons separats per una pilastra adossada a la paret. A la segona planta hi ha un balcó més petit centrat, flanquejat per dues finestres, separades per unes pilastres més petites adossades i quadrants esgrafiats. Els nivells estan separats per motllures. Culminant l'edifici hi ha una cornisa que en el seu punt central inclou una petxina amb elements renaixentistes, amb les inicials de Guillem Florenza inscrites en el seu interior.

## Referències

* 1 2 «Can Carbonell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Jose Francisco García

Jose Francisco García és el nom dels següents personatges:
# Campionat del Món de motocròs 1962

La temporada de 1962 del Campionat del Món de motocròs fou la 6a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 10 Grans Premis, celebrats entre el 15 d'abril i el 19 d'agost.
Aquell any l'antic Campionat d'Europa de motocròs en la categoria de 250cc (anomenat Coup d'Europe entre 1957 i 1958) passà a anomenar-se també Campionat del Món. Una de les proves puntuables per a aquest nou campionat era el "Motocross Internacional de Barcelona", celebrat el 25 de febrer i anomenat Gran Premi d'Espanya a partir d'aquella temporada. Era la tercera edició d'aquesta cursa, que es disputava d'ençà de 1960 al Circuit de Pedralbes (habilitat als terrenys d'un antic camp de golf, a l'actual Zona Universitària).

## Sistema de puntuació

Barem de puntuació de 1952 a 1969:
| Posició123456 Punts864321 | Resultats que computen 1/2 + 1 dels GP (cal acabar-hi les 2 mànegues) |

## 500 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Rolf Tibblin | Husqvarna | 45 net/51 brut |
| 2 | Gunnar Johansson | Lito | 41 net/47 brut |
| 3 | Sten Lundin | Lito | 27 net/31 brut |
| 4 | Ove Lundell | Monark | 25 |
| 5 | Bill Nilsson | Lito | 23 |
| 6 | John Burton | BSA | 14 |
| 7 | Jeff Smith | BSA | 9 |
| 8 | Broer Dirkx | BSA | 8 |
| 9 | Per Olaf Persson | Monark | 5 |
| 9 | Lars Gustavsson | Lito | 5 |
| 11 | Don Rickman | Métisse-Triumph | 4 |

## 250 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Torsten Hallman | Husqvarna | 56 net/72 brut |
| 2 | Jeff Smith | BSA | 48 net/67 brut |
| 3 | Arthur Lampkin | BSA | 42 net/52 brut |
| 4 | Vlastimil Valek | ČZ | 31 |
| 5 | Karel Pilar | ČZ | 20 |
| 6 | Aarno Erola | Husqvarna | 11 |
| 7 | Fritz Betzelbacher | Maico | 11 |
| 8 | Olle Pettersson | Husqvarna | 10 |
| 9 | Lanfranco Angelini | Aermacchi | 9 |
| 10 | Dave Bickers | Greeves | 8 |
| 11 | Jaromir Cizek | Jawa | 7 |

## Resum: Podi final 1962

| | 500 cc | 500 cc | 250 cc | 250 cc |
| Campió | Rolf Tibblin | Husqvarna | Torsten Hallman | Husqvarna |
| Subcampió | Gunnar Johansson | Lito | Jeff Smith | BSA |
| Tercer | Sten Lundin | Lito | Arthur Lampkin | BSA |

## Referències

* ↑ Egea, Alfonso; Ramos, Javier; Izquierdo, Maria Vanessa; Murillo, Juan José; García, Óscar. «Historia del motocross». A: Fraile, Maria José (Directora). Atlas visual de los deportes (en castellà). Vol. 5. L'Eliana: Producciones Editoriales Clannad, 2000, p. 33. ISBN 84-95664-05-4.
* ↑ «El británico A.J. Lampkin, brillante vencedor del I Gran Premio de España de Motocross» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 26-02-1962. [Consulta: 13 agost 2010].
* «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «500GP 1960 - 1969 World Championship. 250GP 1960 - 1969 European/World Championship» (en anglès). mxbikes.com. Arxivat de l'original el 29 de setembre 2012. [Consulta: 20 febrer 2011].
# Burmerange

Burmerange (luxemburguès Biermereng, alemany Bürmeringen) és una vila de la comuna de Schengen i antigua comuna al sud-est de Luxemburg, en el cantó de Remich. Comprèn les viles de Burmerange, Elvange i Emerange.

## Població

| Nacionalitat | Població | % |
| luxemburguesos | 734 | 81,02% |
| Forasters | 172 | 18,98% |
| - portuguesos | 60 | 6,62% |
| - francesos | 35 | 3,86% |
| - italians | 14 | 1,55% |
| - belgues | 12 | 1,32% |
| - alemanys | 20 | 2,21% |
| - iugoslaus | 8 | 0,88% |
| - altres | 23 | 2,54% |

## Evolució demogràfica

| Any | Població |
| 15/02/2001 | 906 |
| 01/01/2002 | 941 |
| 01/01/2003 | 951 |
| 01/01/2004 | 958 |
| 01/01/2005 | 978 |
# José Ignacio Iriarte González

José Ignacio Iriarte González, més conegut com a Iñaki Iriarte (Vitòria, País Basc, 18 de juliol de 1950) és un entrenador de bàsquet basc.

## Trajectòria

Inicia la seva carrera com a entrenador al Col·legi San Viator, amb 17 anys. Amb 27 anys es treu el títol d'entrenador nacional i comença a entrenar en les categories inferiors del Saski Baskonia. L'any 1978 entrena el primer equip baskonista i després el Patronato Bilbao. S'assenta durant 4 anys en el Club Bàsquet Peñas Huesca, coincidint amb una de les parelles de nord-americans més rendibles de la història de l'ACB, Brian Jackson i Granger Hall. Després de diverses experiències en ACB i LEB, inclòs un retorn a la banqueta del Baskonia, es consolida a l'estructura baskonista, treballant amb jugadors del planter, com Tiago Splitter, Devon Van Oostrum, Rinalds Malmanis, Daniel Bordignon i treballant amb jugadors com Mirza Teletovic, Stanko Barac, i Tibor Pleiß.

## Referències

* ↑ bdbasket Ficha en BDbasket, consultat el març de 2017
* ↑ baskonistas Iñaki Iriarte,el guardián de la cantera, consultat el març de 2017

## Enllaços externs

* Fitxa a ACB.COM
# José Ignacio García Sendín

José Ignacio García Sendín, més conegut com a Iñaki, (Bilbao, 20 de novembre de 1969) és un exfutbolista basc, que ocupava la posició de porter.

## Trajectòria

Comença a destacar al filial de l'Athletic Club, amb qui juga dues campanyes a Segona Divisió. La temporada 91/92 recala al Sestao Sport, on és titular, disputant 29 partits. L'any següent fitxa pel Real Burgos. És el tercer porter de l'equip castellà, tot romanent inèdit eixa campanya, que se salda amb el descens del Burgos a Segona Divisió. La temporada 93/94, encadena un nou descens a Segona B.
La temporada 99/00 retorna a la categoria d'argent amb l'Elx CF, jugant els 42 partits d'eixe any, per 29 de la següent. Entre 2002 i 2004 milita a l'Algeciras CF i posteriorment, al Cartagena.
En total, va sumar 150 partits a Segona Divisió.

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Juan Alejandro Martínez Osete

Juan Alejandro Martínez Osete (Múrcia, 17 de juliol de 1921 - Santa Eulàlia de Ronçana, 2000) va ser un autor de còmics, entintador, traductor i dibuixant, que va utilitzar pseudònims com Acosta, Martos, Mart-Us i O'set. Artista polifacètic, es va encarregar de continuar gran quantitat de sèries alienes.
Després de viure amb la seva família a França, s'instal·la el 1943 a Barcelona. Allí entra al mercat dels quaderns d'aventures en editorials com Grafidea i Toray: Hazañas de Yelmo Negro (1947), el western La máscara de los dientes blancos (1948) amb guió de Federico Amorós, La mano que aprieta (1949) o El silencioso (1949). Treballa també com a entintador de Ferrando en "El Diablo de los Mares" i "Zarpa de León", d'Iranzo en El Capitán Coraje i d'Ambrós en El Jinete Fantasma.
A partir de 1950, treballa sobretot amb l'Editorial Marco en sèries com a Castor el Invencible (1951), El Puma (1952), Red Dixon (1954), Rock Robot (1957), Thorik el invencible (1959) o Simba Kan (1961). També col·labora en les seves revistes d'humor La Risa (1952) e Hipo, Monito y Fifí (1953), on realitza gairebé totes les historietes de grafisme realista. En 1961 comença a treballar per a l'Editorial Bruguera, primer en sèries d'aventures com El Capitán Trueno i El Jabato i partir de 1975, només en còmiques com Mortadel·lo i Filemó, fins al tancament d'aquesta en 1986, any en què abandona el còmic.

## Obra

| Aparició | Títol | Guionista | Tipus | Editorial |
| 1949 | Mascarita nº 18-28 | Federico Amorós | Serial | Grafidea |
| 1949 | Zarpa de León | J.B. Artés | Serial amb Ferrando | Toray |
| 1951 | Castor el Invencible | Joaquín Berenguer Artés | Serial | Marco |
| 1952, 1953 | Puma, El | Joaquín Berenguer Artés | Serial | Marco |
| 1954 | Red Dixon | Joaquín Berenguer Artés | Serial | Marco |
| 1958 | Hogar, dulce hogar | Carles Bech | Sèrie | "La Risa" (Editorial Marco) |
| 1962 | El Jabato | Víctor Mora | Sèrie, amb Francisco Darnís | "El Jabato Extra" |

## Referències

* ↑ Guiral (11/2007), p. 30.
* ↑ Porcel (2010), p. 144.
* 1 2 Ramírez (1975), pp. 42 a 43.

## Bibliografia

* GUIRAL, Antoni. Los tebeos de nuestra infancia: La Escuela Bruguera (1964-1986). Colección Magnum nº 7. Barcelona: Ediciones El Jueves, S. A., 11/2007. Depósito Legal: B-50353-2007. ISBN 978-84-9741-589-7.
* PORCEL TORRENS, Pedro. Tragados por el abismo. La historieta de Aventuras en España. Castalla (Alicante): Edicions de Ponent, 2010. Depósito legal: A-813-2010 ISBN 978-84-96730-53-3.
* RAMÍREZ, Juan Antonio. La historieta cómica de postguerra. Madrid: Editorial Cuadernos para el Diálogo, Colección Memoria y Comunicación, 12/1975. Depósito Legal: M. 38.325 - 1975 ISBN 84-229-6010-9.

## Enllaços externs

* Juan Martínez Osete, el comodín todoterreno Arxivat 2009-03-02 a Wayback Machine. per José Gregorio Jiménez, 07/03/2001;
* Martínez Osete en murciacomic.com;
* Comic creator:Juan Martínez Osete en la Comiclopedia de Lambiek
# Juan Alberto Soler

Juan Alberto Soler (Barcelona, 28 de setembre de 1919 - 22 de desembre de 1993) fou un director artístic de cinema català.
Des de petit va destacar per la seva facilitat pels idiomes i pel dibuix. La seva primera feina com a dissenyador gràfic va ser el catàleg comercial de l'empresa Arca invulnerables. Però aquest tipus de feina no l'atreia tant com el disseny d'arquitectures i d'espais escènics que ja havia tastat en la seva època escolar. Així doncs, no és estrany que poc després entrés als estudis cinematogràfics primer com ajudant i després com a decorador en cap o com a director artístic. Al llarg de la seva dilatada carrera va dissenyar l'escenografia de més de 300 pel·lícules i es va convertir en una de les figueres imprescindibles del cinema català, va col·laborar amb les productores locals més importants i va aportar una innegable excel·lència a totes les pel·lícules que sortien dels estudis de Barcelona i Esplugues. (Juan, Salvador i Rafael de España. Juan Alberto: director artístic, creador d'Esplugues City. Esplugues de Llobregat, 2009).

## Fons

El seu fons personal es conserva a la Filmoteca de Catalunya. El fons Juan Alberto Soler recull imatges de gran part de la seva producció laboral com a director artístic de les principals productores locals, com Emisora, Balcazar, Isasi PC, i algunes d'internacionals. Les primeres feines que va realitzar daten de 1935 i els últimes de 1987. El fons inclou una gran quantitat de dibuixos, tant originals com reproduccions dels decorats que creava, plànols i moltes fotografies dels decorats de diferents films, de les maquetes, dels platós de rodatges.... També es troben els contractes laborals i el projecte complet d'un film que no es va realitzar mai: Te espero en las estrellas.

## Referències

* ↑ Anna Fors. 2014. FONS JUAN ALBERTO SOLER, Filmoteca de Catalunya. Àrea de Documentació – Biblioteca de Cinema
* ↑ «NODAC Juan Alberto Soler al repositori de la Filmoteca de Catalunya.» (en català).
# Juli Kaiser i Masdeu

Juli Kaiser i Masdeu (Barcelona, 8 de gener de 1903 - Veracruz, 29 d'abril de 1954) fou un futbolista català de la dècada de 1920.
Fou un centrecampista amb un infatigable esperit de lluita. Fou jugador del Catalunya de Badalona (1922-1923), el Catalunya de les Corts i l'FC Terrassa (entre 1924 i 1926). El setembre de 1926 fitxà pel RCD Espanyol, on jugà durant quatre temporades. Amb el club blanc-i-blau fou campió de Catalunya i campió d'Espanya, en la "final de l'aigua" contra el Reial Madrid, ambdues el 1929). En deixar l'Espanyol, fitxà pel FC Badalona.
El 1939, acabada la Guerra Civil, marxà a Mèxic a l'exili.
L'any 1947 fou entrenador del club Unión Deportiva Moctezuma de Orizaba, al qual va fer campió de la Copa México.

## Palmarès
### RCD Espanyol

* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1928-29
* Copa espanyola:
** 1928-29

## Referències

* ↑ Algunes fonts donen com a data de naixement el 1906.
* ↑ Juli Kaiser i Masdeu a BDFutbol
* 1 2 3 «KÁISER». pericosonline. Arxivat de l'original el 2019-11-28. [Consulta: 9 abril 2019].
* 1 2 «Juli Kaiser Masdeu». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 9 abril 2019].
* 1 2 «Fitxa de Kaiser». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Historia del Futbol Mexicano: 'Prietitos' campeones». https://mural-guadalajara.+[Consulta: 9 abril 2019].
# Abstenció

Abstenció és la separació obligatòria d'un funcionari, quan la seva imparcialitat no és garantida per l'existència d'un conflicte d'interessos. A l'estat espanyol els motius d'abstenció són regulats per llei. Quan hi ha motiu i tot i això, un funcionari no s'absté, se'n pot demanar la recusació. «El deure d'abstenció és una última barrera en els casos en què el conflicte ja és present i en els quals només es pot preservar la imparcialitat apartant la persona del procés decisori.» Segons un informe de l'Oficina Antifrau del 2016, el deure d'abstenció es configura com una obligació el compliment de la qual depèn en gran manera del mateix servidor públic afectat pel motiu de manca d'imparcialitat.

## Referències

* ↑ «Abstenció». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Capítol III Abstenció i recusació (Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú)». BOE. Portal Jurídic de Catalunya, 27-11-1992.
* ↑ «Abstenció». Oficina Antifrau de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2019].
* ↑ Oficina Antifrau de Catalunya. La gestió dels conflictes d'interès en el sector públic de Catalunya. Barcelona: Parlament de Catalunya, 2016, p. 19.