OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal Magre (Sant Agustí de Lluçanès)

Cal Magre és una casa de Sant Agustí de Lluçanès (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de dos pisos, de planta rectangular i teulat a doble vessant, lateral a la façana principal. Tot i haver estat restaurada reforçant els murs de pedra i morter amb ciment i canviant algunes de les llindes, la casa conserva la seva estructura primitiva, amb contraforts al mur dret en relació amb la façana.

## Història

Malgrat no es conserven dates de construcció, l'estructura i materials poden considerar-se del segle xviii.

## Referències

* 1 2 «Cal Magre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2017].
# Cal Magí (Calafell)

Cal Magí és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular amb un gran pati situat al costat sud. La coberta és de dos aiguavessos, amb el carener perpendicular a la façana principal. La coberta és de teula àrab. La façana principal ha estat bastant modificada però conserva el portal original de pedra treballada, amb arc escarser que a la clau de volta té una creu i la data 1780. Al costat dret del portal hi ha un plafó de rajoles vidriades amb la data 25 de gener de 1839. Els murs són d'obra de fàbrica, probablement de maçoneria unida amb fang o morter de calç. Els sostres són unidireccionals probablement de bigues de fusta.

## Referències

* ↑ «Cal Magí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Cal Magre (Aiguamúrcia)

Cal Magre és una masia del municipi d'Aiguamúrcia (Alt Camp) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia està situada en un lloc proper a la carretera de les Pobles. Com tots els masos de la zona d'Aiguamúrcia, té una estructura que respon a les característiques d'una arquitectura orgànica provocada per les necessitats de les diverses èpoques i desenvolupada a l'entorn d'un nucli original. Aquest nucli presenta planta rectangular, amb planta baixa i dos pisos, i coberta de teula a dues vessants. La façana principal es troba al costat més llarg de la planta i les obertures apareixen disposades d'una manera irregular. La porta principal es manté a la planta baixa, tot i que s'ha habilitat una nova porta al primer pis, a la qual s'accedeix per una escala lateral de nova construcció. En aquesta façana hi ha un rellotge de sol amb la data de 1860. El conjunt queda protegit per una tanca. El material és la pedra i el maó arrebossat.

## Història

Cal Magre és una de les nombroses masies de la Conca del Riu Gaià. És un dels pocs exemples de masia habitada permanentment, que manté la seva funció inicial de casa agrícola. L'origen del mas és d'època medieval, i s'hi han fet al llarg del temps successives ampliacions i reformes. En l'actualitat, el nucli central de la masia està dividit en dos habitatges, ocupats per dues generacions de la família propietària, la família Magre.

## Referències

* 1 2 «Cal Magre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 desembre 2015].
# Cal Magí

«Cal Magí» té aquests significats:
* Cal Magí (Balsareny), casa al Bages
* Cal Magí (Calafell), casa al Baix Penedès
* Cal Magí (Castellnou de Bages), masia al Bages
* Cal Magí (Ripollet), casa al Vallès Occidental
* Cal Magí (Sant Andreu de la Barca), casa al Baix Llobregat
# Cal Pujantell (la Coma)

Cal Pujantell és una masia del poble de la Coma, al municipi de la Coma i la Pedra, a la Vall de Lord (Solsonès).

## Referències

* ↑ Aquesta és la denominació que apareix al padró municipal i al llibre Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95. , pág. 225
# Joseph Heinrich Lange

Joseph Heinrich Lange (Bremen, 1784 - 1816) fou organista i compositor alemany del Classicisme, casat amb Margaretha Oeverman (1822 - 1891).
De molt jove assolí la plaça d'organista de l'església principal de la seva vila nadiua.
Va publicar:
* Vierstimmig angesetztes Choralbuch zu dem neuen Bremischen Gesangbuche;
* Melodien zum neuen Bremer Gesangbuche für Schulen und zum Privatgebrauche;
* Melodie für eine und mehrere Singstimmen;
* La cançó de Mignon (1833).
* Liederbuche für Schulen (Llibre de cançons per a les escoles)

## Referències

* ↑ Fétis, François-Joseph. «Lange (Joseph-Hern)». A: Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique (en francès). : H. Fournier, 1840, p. 41.
* ↑ «Lange, Joseph-Henri». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. 29, L-Leon. 1976, facsímil de l'edició de 1916). Espasa-Calpe, 1916, p. 629. ISBN 8423945294.
# Joseph Hahn

Joseph Hahn, també conegut com a Joe Hahn, Chairman Hahn i Mr. Hahn (Dallas, Texas, 15 de març del 1977) és conegut pel seu paper de DJ al grup de nu metal Linkin Park. Va néixer a Dallas, però es va criar en Glendale (Califòrnia). Després de la seva graduació al Herbert Hoover High School, es va interessar per les arts visuals i va decidir estudiar a l'Art Center College of Design a Pasadena, Califòrnia, amb el seu futur company de grup, Mike Shinoda. El seu camp era la il·lustració però ho va decidir deixar per seguir una carrera de supervisor d'efectes especials en pel·lícules i programes de televisió com ara The X-files, Sphere i Dune. Hahn es va unir al grup Linkin Park, anomenat aleshores Xero, l'any 1997 com a DJ del grup.

## Referències

* ↑ Kimpel, Dan. How They Made It: True Stories of How Music's Biggest Stars Went from Start to Stardom! (en anglès). Hal Leonard Corporation, 2006, p.77. ISBN 0634076426.
* ↑ «Joe Hahn» (en alemany). Linkin Park.de. [Consulta: 4 agost 2012].

## Enllaços externs

* Mr. Hahn al SlamXHype
* Club de fans
# José Cerdán Navarro

José Cerdán Navarro (Asp, 1924 - ?) fou un empresari i polític valencià dels darrers anys del franquisme. Es dedicava a la indústria del moble i fou alcalde d'Asp. Durant l'ocupació d'aquest càrrec fou nomenat diputat a la Diputació d'Alacant el 1973. El gener de 1978 fou escollit president de la Diputació d'Alacant, càrrec que va ocupar fins a abril de 1979, quan se celebraren les primeres eleccions municipals democràtiques. Després es va retirar de la política.

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.150. ISBN 9788495484802.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Jorge Silvestre Andrés | President de la Diputació d'Alacant 1978 - 1979 | Succeït per: Luís Bernardo Díaz Alperi |
# Calciocopiapita

La calciocopiapita o tusiïta és un mineral de la classe dels sulfats, que pertany al grup de la copiapita. Anomenada així per la seva analogia amb la copiapita.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la calciocopiapita pertany a «07.DB: Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; octaedres aïllats i unitats finites» juntament amb els següents minerals: aubertita, magnesioaubertita, svyazhinita, khademita, jurbanita, rostita, ortominasragrita, anortominasragrita, minasragrita, amarantita, bobjonesita, hohmannita, aluminocopiapita, metahohmannita, copiapita, cuprocopiapita, ferricopiapita, magnesiocopiapita i zincocopiapita.

## Característiques

La calciocopiapita és un sulfat de fórmula química CaFe₄(SO₄)₆(OH)₂·10H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5 a 3. Es troba en forma de crostes pulverulentes.

## Formació i jaciments

Es forma en les zones d'oxidació de dipòsits de pirita-magnetita. A la seva localitat tipus ha estat descrita associada a malaquita, limonita i calcantita. S'ha descrit als Estats Units i a l'Azerbaidjan.

## Referències

* ↑ «Calciocopiapite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# José Antonio Valdelomar González

José Antonio Valdelomar González (Fuente el Fresno, Ciudad Real, 1958 - Madrid, 11 de novembre de 1992) va ser un actor i delinqüent espanyol. Va realitzar una sola pel·lícula, la coproducció hispanofrancesa Deprisa, deprisa (Carlos Saura, 1981), guanyadora aquest mateix any del Os d'Or a la millor pel·lícula al Festival Internacional de Cinema de Berlín.
Veí del barri de Villaverde Alto de Madrid i addicte a drogues dures, va ser reclutat per Saura en un càsting per a actors no professionals. Pel seu paper, va cobrar una suma de 300.000 pessetes, diners que va invertir en un negoci familiar de venda de discos que va acabar en fallida.
Després del rodatge i abans de l'estrena, Valdelomar va ser detingut en ocasió d'un atracament a mà armada en una sucursal bancària. Després de passar diverses vegades per la presó per diferents fets delictius, va ser trobat mort de sobredosi per heroïna al novembre de 1992 a la presó de Carabanchel (Madrid), on es trobava complint condemna.

## Referències

* ↑ Valdelomar se drogaba con heroína en "Deprisa, deprisa", El País, 15 de març de 1981
* ↑ 'Colegas' hasta la muerte Arxivat 2018-05-06 a Wayback Machine., elcorreo.com, 18 de setembre de 2014
* ↑ José Antonio Valdelomar verá otra vez su película en la cárcel, El País, 6 d'agost de 1981.
* ↑ 'Perros callejeros' ante las cámaras, El País,. 14 d'abril de 1985.
* ↑ Muere de sobredosis José Antonio Valdelomar El País, 4 de desembre de 1992.]

## Enllaços externs

* Entrevista a José Antonio Valdelomar a Youtube
# Callionymus decoratus

Callionymus decoratus és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Hawaii.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Brian Shima

Brian Shima va néixer el 22 de desembre de l'any 1981 a San Diego.
Brian és un patinador professional que va aconseguir la fama gràcies a tenir un estil únic i a guanyar moltes competicions. Brian és el fundador de moltes de les marques que, actualment, són les més importants. Aquest fet li permet viure del patinatge agressiu.
Brian en els seus inicis estava patrocinat per marques com USD i Razors, però actualment ja no en té, ja que té les seves pròpies marques com Groundcontrol, Nimh i Shima manufacturing.
També és un dels fundadors de la World Rolling Series, els campionats més importants del món.

## Informació personal

* Alies: "Shima"
* Data de naixement : 22 de desembre del 1981.
* Nascut a: San Diego, CA.
* Resideix: San Diego, CA.
* Pes: 69 quilograms
* Altura: 170 cm.
* Patrocinadors: Groundcontrol, Nimh, Vibralux, 4x4 i vicious.
* Aficions: Pescar, beure cafè, fumar i tocar la guitarra.
* Skatepark favorit: Nuvo park.
* Truc favorit: Backside Royal.
* Patinadors favorits: Chris haffey, Dustin latimer, Jon Elliott.

## Carrera professional

* 1994 Sea Other Classic - Monteray, CA - 1r
* 2000 ASA Amateur Finals - Las Vegas, NV - 1r
* 2001 IMYTA #2 - Paris, France - 1r
* 2001 ASA Pro Tour - Anaheim, Califòrnia - 1r
* 2001 Eisenberg's Hoedown - Plano, Texas - 1r
* 2001 IMYTA #3 - Detroit, MI - 2n
* 2002 Gravity Games - 2n
* 2002 Superchick - Atlanta, GA 1r
* 2002 Eisenberg's Hoedown - Plano, Texas - 3r
* 2002 Eisenberg's Hoedown - Plano, Texas - 1r Millor truc
* 2002 IMYTA #8 - Montreal, Canadà - 1r
* 2003 RFCC Tour Contest (915 Skatepark) - Greensboro, NC - 2n
* 2003 RFCC Tour Contest (Vertigo Skatepark) - Boardman, OH - 1r
* 2003 Superchick - Atlanta, Georgia - 1r
* 2003 RFCC World Finals (Airborne Skatepark) - Detroit, MI - 1r
* 2004 - RFCC World Finals - Kona, FL - 2n
* 2004 Barn Burner - Renton, WA - 1r
* 2004 Eisenberg's Hoedown - Plano, Texas - 2n
* 2005 Fise Competition - Montpellier, Fraça - 1r
* 2005 LG Action Sports Tour - Cincinnati, Ohio - 1r
* 2005 LG Action Sports Tour - Múnic, Alemanya - 3r
* 2005 LG Action Sports Championship, Manchester, UK - 3r
* 2008 Bitter Cold Showdown - Columbus, Ohio - 4t
* 2009 Barn Burner - Renton, Washington - 1r
* 2009 Australian Rolling Open - Melbourne, Austràlia- 3r
# Josep Miquel Abad i Silvestre

Josep Miquel Abad i Silvestre (Valladolid, 1946) és un aparellador català que viu a Barcelona des que tenia un any; va ser tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Barcelona en l'àrea d'urbanisme (1979-1983) al mateix temps que fou membre del comitè executiu del Consorci de la Zona Franca i del Consell d'Administració del Port Autònom de Barcelona, i membre de la comissió mixta per la planificació de les xarxes viaries i dels enllaços ferroviaris de Barcelona. Entre 1979 i 1983 fou president del Col·legi de l'Arquitectura Tècnica de Barcelona. Fou després director general de la Fira de Barcelona (1983-1987) abans que el 1987 fos nomenat conseller delegat del Comitè Organitzador Olímpic (COOB 92) organitzant els Jocs Olímpics de Barcelona de 1992.
Després va fer feines de gestió importants però, ha fugit dels aparadors mediàtics marcant un perfil més de gestor. Va ser director general d'estratègia del Grup Planeta i conseller i membre del comitè executiu d'empreses participades per Planeta com Antena 3 TV i Vueling, aerolínia que va presidir els primers quatre anys (2003-2007). Després fou director general d'El Corte Inglés a Catalunya. L'Ajuntament de Barcelona li va donar la Medalla d'Or al mèrit civil al setembre del 2012, conjuntament amb Leopoldo Rodés.
És germa del sindicalista i lluitador antifranquista Àngel Abad Silvestre.

## Guardons

    Orde Olímpic d'or

## Referències

* ↑ Baratech, Maite. Col·legi de l'Arquitectura Tècnica de Barcelona. 75 anys. Barcelona: Cateb, 2016, p. 41. ISBN 978-84-15195-00-9.
* ↑ «Només la qualitat professional s'impossa». L'Informatiu del Col.legi de l'Arquitectura Tècnica de Barcelona, 01-01-1993, pàg. Pàgina 11. Arxivat de l'original el 2023-03-15 [Consulta: 30 setembre 2023].
* ↑ Juliana, Enric «El maquinista del 92». La Vanguardia, 02-07-2017 [Consulta: 9 octubre 2017].
* Perfil
# José Solís Ruiz

José Solís Ruiz (Cabra (Còrdova), 27 de setembre de 1913 – Madrid, 30 de maig de 1990) va ser un polític espanyol, ministre durant la dictadura del general Franco. Se'l va conèixer com «el somriure del règim».

## Bibliografia

Va estudiar Dret a les universitats de Deusto i Valladolid. A la ciutat castellana va iniciar la seva militància en la Falange, sent voluntari al començament de la Guerra Civil, i aconseguí el grau d'alferes provisional.

### Activitat durant el règim franquista

En acabar la guerra, va ingressar per oposició en la Secretaria Tècnica Sindical, on va ocupar la plaça de secretari de la secció sindical central del Sindicat Nacional del Metall. En 1944 va guanyar l'oposició al Cos Jurídic de l'Armada i es va incorporar a la sotssecretaria general d'Ordenació Social. Va ser membre de les Corts franquistes pràcticament sense interrupció des de 1946. En 1946 va ser l'organitzador del primer Congrés Nacional de Treballadors. Més tard va ser governador civil de Pontevedra i Guipúscoa. En 1951 va ser nomenat Delegat Nacional de Sindicats i, en 1957, Ministre Secretari General del Movimiento instruït per Adolfo Schneider, càrrec que compatibilitzaria amb l'anterior fins a 1969, data en què va ser destituït de tots dos.
Aquesta destitució es va produir en el context de l'escàndol MATESA. Solís en aquest marc va recolzar les postures falangistes enfront de les defensades pels tecnòcrates de l'Opus Dei. Va ocupar de nou, a partir de juny de 1975, la Secretària General del Movimiento a l'últim govern de Franco amb motiu de la mort del seu antecessor Fernando Herrero Tejedor. Va participar de forma destacada en els Acords Tripartits de Madrid (1975) pels quals Espanya abandonava els territoris del Sahara Occidental.

### Els últims anys

Va formar part del primer govern posterior a la mort de Franco en qualitat de ministre de Treball, càrrec que va ocupar des de l'11 de desembre de 1975 fins al 7 de juliol de 1976. Des de llavors va abandonar la vida política i es va concentrar en l'activitat empresarial. Va recollir part dels seus plantejaments polítics en l'obra Nueva convivencia española (1959). Va morir a Madrid en 1990.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Preston, 2004, pág. 802.
# Campionat internacional d'esgrima de 1925

El Campionat internacional d'esgrima de 1925 fou la quarta edició de la competició que en l'actualitat es coneix com a Campionat del Món d'esgrima. La competició es va disputar a Oostende.

## Resultats

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| Sabre ||||
| Sabre individual | János Garay | Jenő Uhlyárik | Attila Petschauer |

## Medaller

| Posició | País | Or | Plata | Bronze | Total |
| 1 | Hongria | 1 | 1 | 1 | 1 |
| TOTAL | TOTAL | 1 | 1 | 1 | 1 |

## Referències

* «Albo d'oro dei mondiali dal sito della Federazione Italiana Scherma».
* «Fencing World Championships».
# Can Caralt (Mataró)

Can Caralt és una obra de Mataró (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casal en cantonada de planta baixa i dues plantes pis. Ha estat molt transformat al llarg del temps. Als baixos es conserva encara un portal de pedra amb arc escarser. Al primer i segon pis, balcons els del primer amb enreixat de forja i rajoles vidriades.
Destaca l'escut nobiliari sota el balcó del primer pis de la plaça Gran i el finestral gòtic del primer pis de Santa Maria.
La façana té un esgrafiat.
S'han inclòs en aquesta fitxa les cases número 7 i 7 bis del carrer de Santa Maria.

## Història

Casal del segle xvii habitat el segle xix per la família Caralt, amb restes gòtiques a la façana del carrer de Santa Maria.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Caralt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# José García Santonja

José García Santonja (Barcelona, 12 de febrer de 1922 - Barcelona, 24 de febrer de 2017) fou un futbolista català de la dècada de 1940.

## Trajectòria

La seva posició al camp era la de defensa, però també jugà de centrecampista defensiu. Del barri de Sant Andreu, començà la seva carrera a la UE Sant Andreu. També defensà els colors del CE Mataró. La temporada 1941-42 jugà al CE Castelló, amb qui debutà a primera divisió, però una greu lesió de genoll a finals de l'any 1941 estroncà la seva prometedora carrera esportiva. Romangué cinc anys apartat del món del futbol, arribant-se a celebrar el desembre de 1945 un partit en homenatge al jugador entre el Castelló i el Sant Andreu.
Retornà als terrenys de joc la temporada 1946-47 a l'equip reserva de l'Espanyol. No fou fins 1947 que tornà a jugar a primera divisió de la mà del RCD Espanyol. Des d'aleshores visqué els seus millors anys com a futbolista, jugant set temporades a segona divisió, dues al CF Badalona i cinc al CE Sabadell, amb 170 partits de lliga disputats entre ambdós clubs. L'any 1956 fou objecte d'un segon homenatge per part del seu darrer club, el Centre d'Esports Sabadell.

## Referències

* ↑ «Serveis funeraris». rememori.com. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Esquela». Serveis Funeraris de Barcelona. Arxivat de l'original el 2017-04-13. [Consulta: 9 gener 2017].
* 1 2 3 4 «Castellón y San Andrés se enfrentarán el próximo dia 17». Mundo Deportivo, 07-12-1945. [Consulta: 9 gener 2017].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Un magnífico Sabadell-Barcelona». Mundo Deportivo, 01-08-1956. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «En Sans». Mundo Deportivo, 02-09-1940. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Fitxa de Garcia Santonja». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Peu de foto». Mundo Deportivo, 09-09-1946. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «En el Xipreret». Mundo Deportivo, 24-01-1947. [Consulta: 9 gener 2017].

## Enllaços externs

* José García Santonja a BDFutbol
# Burnaburiaix I

Burnaburiaix I o Burnaburiaš I va ser fill i successor d'Agum II en el tron de Babilònia. Va governar a la primera meitat del segle xv aC. Va estendre el seu control sobre territori de l'Imperi accadi que li va ser disputat per Puzur-Ashur III, rei d'Assíria entre els anys 1500 aC i 1480 aC, i va fer un tractat amb els assiris que en va delimitar les fronteres.
Eagamil, rei del País de la Mar, un país que anava des de la costa del golf Pèrsic fins a Der, va fer una expedició a Elam, i els cassites, aliats als elamites, van envair el seu domini. Eagamil va retornar al país, però els cassites, dirigits per Burnaburiaix I el van vèncer i van posar en el tron del País de la Mar Ulamburiash, fill de Burnaburiaix, amb el títol de Shar Mat Tamtin (rei de Sumer i del País de la Mar).
Va ser el pare de Kaixtiliaix III, que el va succeir, i d'Ulamburiaix.

## Referències

* ↑ Saggs, H.W.F. The greatness that was Babylon: a survey of the ancient civilization of Tigris-Euphrates valley. Londres: Sidwick & Jackson, 1988, p. 33.
# Josep Badosa Montmany

Josep Badosa i Montmany (Arenys de Mar, Maresme, 1893 - Barcelona, 1937), fou un fotògraf fotoperiodista català.
Amb només setze anys s'inicià professionalment al diari El Día Gráfico, on va destacar amb una sèrie de fotografies aèries i va treballar com a corresponsal de diaris i revistes de Madrid com La Tribuna, La Noche i com a corresponsal gràfic dels diaris madrilenys Ahora, As, Estampa, Sol i La Voz.Alguns dels seus reportatges són dels ambients sòrdids de Barcelona, especialment del Barri Xino. Va ser mentor d'Agustí Centelles quan aquest va ser ajudant seu entre el 1927 i el 1931. El 1932 va introduir entre els fotògrafs catalans la primera càmera Leica de pas universal.
Amb Centelles, Joaquim Brangulí, Carlos Pérez de Rozas i altres va formar part del grup de periodistes que documentaren gràficament la Guerra Civil, però sota pressions de les autoritats franquistes el seu fill, el també fotògraf Josep Maria Badosa, hagué de cedir tot el material compromès a la policia. D'aquella època només s'ha preservat el material que havia realitzat per El Día Gráfico que va passar a formar part dels arxius del Diari de Barcelona i, posteriorment, integrats a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona quan va tancar aquest darrer diari.
L'any 2011 el seu net va fer donació de 779 fotografies del seu avi de la seva col·lecció particular a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Josep Badosa Montmany». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Redacció ARA, 2011.
* 1 2 Tort, 13-01-2011.
* ↑ «Agustí Centelles». Culturcat, 2012. [Consulta: 27 setembre 2014].

## Bibliografia

* Tort, Àlex «Badosa, el fotoperiodista redescubierto» (en castellà). La Vanguardia, 13-01-2011 [Consulta: 27 setembre 2014].
* Redacció «L'Arxiu Fotogràfic de Barcelona rep una donació de 779 fotografies de Josep Badosa». Ara, 13-01-2011 [Consulta: 27 setembre 2014].