OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Germaine Kamayirese

Germaine Kamayirese (districte de Nyarugenge, 5 d'agost de 1981) és una enginyera i política de Ruanda, que ha estat nomenada Ministra de Gestió d'Emergències i Afers de Refugiats al govern de Ruanda el 18 d'octubre de 2018.
Abans d'això, del 24 de juliol de 2014 fins al 18 d'octubre de 2018 va exercir el càrrec de Ministra d'Estat d'Infraestructures responsable d'Energia, Aigua i Sanejament.

## Carrera

Del 2000 al 2005 va estudiar l'Institut de Ciència i Tecnologia de Kigali (ISTK), que actualment és el Col·legi de Ciència i Tecnologia de Ruanda, que forma part de la Universitat de Ruanda. Va obtenir la llicenciatura en enginyeria electromecànica a l'ISTK en 2005. També va obtenir un màster en gestió de comunicacions, que va ser convocada conjuntament el 2010 per l'ISTK i la Universitat de Coventry, al Regne Unit.
Del 2008 al 2011, Germaine Kamayirese ha estat especialista en xarxa a la "Rwanda Utilities Regulatory Agency" (RURA). Des del 2012 fins al 2014, va servir com a especialista en xarxa a "Tigo-Rwanda". De 2010 a 2011 Kamayirese fou assessora de l'Institut d'Arquitectura d'Enginyeria de Ruanda. Des del setembre de 2017 és membre de l'Associació de Dones Enginyeres de Ruanda (RWEA).
En la seva condició de ministre d'Estat responsable de l'energia, l'aigua i el sanejament al Ministeri d'Infraestructures, s'encarrega d'executar l'estratègia i la política nacional de producció, transmissió, distribució i comerç d'energia a Ruanda i amb entitats energètiques estrangeres. També és responsable de proporcionar serveis de subministrament d'aigua i sanejament fiables, segurs i sostenibles a tot Ruanda.
En una remodelació del gabinet el 18 d'octubre de 2018, Germaine Kamayirese va ser nomenada nova ministra de Gestió d'Emergències i Afers de Refugiats.
El desembre de 2014 la revista Forbes la va nomenar entre "Les 20 Dones Més Joves Poderoses d'Àfrica en 2014".

## Vegeu també

* Judith Uwizeye
* Gérardine Mukeshimana
* Yvonne Khamati

## Referències

* 1 2 Jean de la Croix Tabaro. «Rwanda Gets New 50-50 Gender Cabinet, Fewer Ministers». Kigali: KTPress, 18-10-2018.
* 1 2 3 Umutesi, Doreen. «Meet the new female faces in cabinet». New Times (Rwanda), 31-07-2014. [Consulta: 17 setembre 2017].
* 1 2 3 4 Minifra. «Germaine Kamayirese: The Minister of State in Charge of Energy, Water and Sanitation's Biography». Kigali: Rwanda Ministry of Infrastructure (Minifra), 24-07-2014. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2018. [Consulta: 17 setembre 2017].
* 1 2 Nsehe, Mfonobong. «The 20 Youngest Power Women In Africa 2014». Forbes.com, 04-12-2014.
* 1 2 Karuhanga, James. «Forbes names Minister Kamayirese among Africa's 'Power Women'». New Times (Rwanda), 05-12-2014.

## Enllaços externs

* Web del Ministeri d'Infraestructures de Ruanda
# Kutxi Romero

José Carlos Romero Lorente, més conegut com a Kutxi Romero o José Etxailarena (1975, Berriozar, Navarra), és un músic de rock espanyol. És el vocalista i el compositor del grup Marea, amb sis discs, dos recopilacions i dos discs en directe. A més, és un reconegut poeta, ja que té 4 llibres publicats.

## Biografia

Va néixer a Berriozar, un municipi de Navarra (Espanya), tot i que els seus pares eren d'Andalusia. Després de dur a terme els estudis a la seva localitat natal, va començar a treballar a una obra com a peó. Allà és on fa amistat amb els que més tard serien membres de Marea, com El Pinyes (baixista i ocasionalment veu), Alén (bateria i cors), Kolibrí (guitarrista principal, elèctrica i acústica) o Cesar (guitarrista).
Les inquietuds de Kutxi pel rock & roll de grups com Rosendo o Barricada i el seu amor per la poesia van ser forts des de ben jove. Per això, l'any 1999 va publicar el seu primer llibre de poesia "Ruidografías" del qual es distribueixen unes poques còpies sobretot a Berriozar. Paral·lelament, el grup Marea va publicar el seu primer disc "La patera" encara que al principi va ser aquest el nom pensat per al grup i "Marea" el títol del disc, ja que ja existia un grup anomenat així. El disc va aconseguir guanyar un premi al certamen de cantautors de 1998.
Quant a la seva carrera com a poeta, va publicar “El sumidero” el 2001, sota el pseudònim José Etxailarena, i “Poemas indómitos” el 2003. De tots dos es varen distribuir poques còpies. El 2004 va publicar un llibre anomenat “León manso come mierda” que recopilava totes les seves publicacions anteriors i que va arribar a més públic i finalment a finals de 2009 va sortir a la venda una reedició del llibre “León manso come mierda”.
Amb Marea va publicar dos discos “Revolcón” i “Besos de perro”. Més tard va publicar “28.000 punyaladas”. Durant la gira de “28.000 punyaladas” aquest va tenir problemes amb l'alcohol, va acabar tenint una addicció, la qual va estar a punt d'apartar-lo dels escenaris, ell mateix ho va reconèixer a la seva pàgina web, també va tenir un accident durant un concert a Lleida on va trencar-se un braç i això va fer que haguessin d'ajornar el final de la gira. En aquell moment va decidir apartar-se de la música durant un temps.
El 2007 es va centrar a escriure una novel·la. En aquest mateix any Kutxi i el seu grup tornen per publicar el que seria el seu cinquè disc “Las aceras están llenas de piojos”. Finalment, el 2011 es reuneixen de nou els Marea i treuen a la venda l'últim disc de la banda fins ara “En mi hambre mando yo” Kutxi pensa que aquest és el millor disc de rock & roll de la història, ja que fins llavors les cançons eren compostes per ell i per Kolibrí (David Díaz, el guitarrista principal) i aquestes últimes van ser creades entre tots els membres del grup.

## Obres
### Llibres de poesia

* Ruidografía (1999)
* El sumidero (2001) (sota el pseudònim de José Etxailarena)
* Poemas indómitos (2003)
* León manso come mierda (2004) (recopilació)

## Referències

* ↑ Biografia de Kutxi Romero a www.quedelibros.com http://www.quedelibros.com/autor/25572/Romero-Kutxi.html Arxivat 2011-12-22 a Wayback Machine.
# Fe d'Agen

Fe d'Agen (Agen, Òlt i Garona, Aquitània, segle iii - entre 287 i 303), en llatí Sancta Fides i en francès Sainte-Foy, fou una jove cristiana, morta com a màrtir durant les persecucions dels romans. És venerada com a santa per diverses confessions cristianes.

## Biografia

La llegenda diu que era cristiana i fou detinguda durant les persecucions del tombant del segle III; en refusar fer sacrificis als déus pagans fou torturada a una graella, fins a la mort, que podria haver estat cap al 287 o 290, o en temps de Dioclecià, al 303.

## Llegenda

Després de la seva mort, sorgiren diverses llegendes al voltant de la santa, i la confusió amb tres germanes llegendàries, basades en les virtuts cardinals, anomenades Fe, Esperança i Caritat.

## Veneració

Ja és citada al Martirologi jeronimià, fixant-ne la data de celebració el 6 d'octubre.
D'Agen, el lloc de culte va passar a l'abadia de Santa Fe de Concas, on arribaren les relíquies de la santa al 866. El culte s'uní als dels sants Caprasi i Alberta d'Agen, que haurien estat parents o assistents a l'execució de Fe i moriren decapitats.
El bisbe Dulcidi d'Agen va aixecar una basílica dedicada a la santa a Agen, al segle v. Restaurada al segle viii i ampliada al XV, fou enderrocada en 1892 per obrir-hi uns carrers. A Concas (Avairon), el culte es beneficià de la ubicació al mig del Camí de Sant Jaume, per la qual cosa l'abadia esdevingué etapa del pelegrinatge i el nom de la santa es difongué arreu d'Europa. A més, feu possible l'erecció d'una important església, l'Abadia de Santa Fe de Conca, un dels cims de l'arquitectura romànica del Camí.
El reliquiari d'argent daurat de Conques, datat al segle ix, és una important obra de l'orfebreria altomedieval. Sembla que el cap, d'or, procedeix d'un antic retrat imperial romà. Part de les relíquies fou portada al Monestir de Sant Cugat en 1365. A Catalunya hi ha diverses ermites dedicades a la santa, com la de Medinyà (Gironès), de Calonge de Segarra (Anoia) o la del Montseny a Fogars de Montclús (Vallès Oriental).

### Fonts i obres literàries

S'atribueix a Bernard d'Angers una vida titulada Liber miraculorum Sancte Fidis, on narra miracles i llegendes inversemblants.
La Cançó de Santa Fe, elogi en vers de la santa en 593 versos octosíl·labs, és una de les primeres obres poètiques escrites en una llengua romanç, tot i que es discuteix si s'ha d'assignar a la llengua occitana o a la catalana. Fou escrita en temps del comte Ramon Berenguer I de Barcelona, entre el 1054 i el 1076. Es basa en la Passio sanctorum Fidis et Caprisii, en llatí i avui perduda.
* Reliquiari de Santa Fe, obra d'orfebreria del s. IX, a l'abadia de Concas.
* Bust reliquiari de la santa.
* Estàtua a Saint-Pierre de Varen
* Abadia de Sainte-Foy-de-Conques
* Interior de Sainte-Foy

## Notes

* ↑ «Goigs a santa Fe». [Consulta: 2018].
* ↑ Robertini, Luca. Liber miraculorum sancte Fidis. Spoleto: Centro Italiano di Studi sull'Alto Medioevo, 1994. (Biblioteca di Medioevo Latino, 10).

## Enllaços externs

* Patron Saints: Santa Fede Arxivat 2008-03-18 a Wayback Machine.
# Discoliquen

Discoliquen (Discolichenes) és una subclasse obsoleta de líquens de la classe Ascolichenes. Presenten ascocarps de tipus apoteci.
* Ordre Coniocarpales
* Ordre Graphidiales
* Ordre Cyclocarpales
# Rivulus nicoi

Rivulus nicoi és un peix de la família dels rivúlids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden arribar als 3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Veneçuela.

## Referències

* ↑ «Rivulus nicoi». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Costa, W.J.E.M.: Rivulidae (South American Annual Fishes). planes 526-548. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil, any 2003.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# René Fenouillère

René Victor Fenouillère (Portbail, França, 22 d'octubre de 1882 - Reims, França, 4 de novembre de 1916) és un futbolista internacional francès. Va jugar al FC Barcelona i Espanyol, entre d'altres equips.
Va debutar a les categories inferiors del US Avranches abans de marxar a Anglaterra a estudiar. La temporada 1902-03 milita en les files de l'Espanyol i del FC Barcelona. És el primer futbolista francès del Barça. Després de les seves experiències a Anglaterra i Espanya va marxar a Paris a on va jugar al Racing Club de France i Red Star. Va jugar un partit amb la selecció absoluta de França el 1908 en els Jocs Olímpics. Juga el seu últim partit al 1915 (un partit amistós entre l'Avranches i les tropes aliades).
Durant la Primera Guerra Mundial, René Fenouillère s'incorpora al 2n. regiment d'infanteria de Granville. És ferit el 1915 en un combat a Bèlgica. Una vegada restablert torna al combat. El subtinent Fenouillère mor al front el 4 de novembre de 1916 al nord de Reims. És enterrat en el cementeri nacional de Sillery (Marne).

## Referències

* 1 2 3 4 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «René Fenouillère». Fédération Française de Football. [Consulta: 18 desembre 2013].
* ↑ «Fiche individuelle de René Victor Fenouillère, mort pour la France». Ministère de la Défense, 09-06-1917. [Consulta: 18 desembre 2013].
# Utricularia (subgènere)

Utricularia és un subgènere que pertany al gènere Utriculària.

## Seccions

Avesicaria Candollea Chelidon Choristothecae Foliosa Kamienskia Lecticula Martinia Meionula Mirabiles Nelipus Oliveria Orchidioides Sprucea Steyermarkia Stylotheca Utricularia Vesiculina

## Referències

* ↑ Taylor, Peter. (1989).
# Ventsi

Ventsi - Венцы (rus) és un possiólok, un poble, del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a 11 km a l'est de Gulkévitxi i a 150 km a l'est de Krasnodar, la capital.
Pertanyen a aquest municipi els possiolki de Zarià, Lessodatxa i Pervomàiskogo Lesnítxestva i els khútors de Krupski, Kràsnaia Poliana, Dukhovskoi, Kràvtxenko i Podlesni.
# Vicenç Pascual i Rodríguez

Vicenç Pascual i Rodríguez (Barcelona, 1947 - Vic, 30 d'abril de 2019) va ser un historiador, autor i professor català. Era autor de diversos llibres històrics, especialment centrats personatges del segle xviii. Va publicar L'aventura americana del virrei Amat (2008), El virrei Avilés i la segona conquesta d'Amèrica o El baró de Maldà, materials per a una biografia.

## Referències

* ↑ «Mor als 71 anys l'historiador Vicenç Pascual», 30-04-2019. [Consulta: 30 abril 2019].
# Kutxuguri (Krasnodar)

* Per a altres significats, vegeu «Kutxuguri».
Kutxuguri - Кучугуры (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la península de Taman, a la vora occidental de la badia de Taman, a la mar d'Azov, a 38 km al nord-oest de Temriük i a 164 km a l'oest de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi de Fontalóvskaia.
# Fernando Botero Angulo

Fernando Botero Angulo (Medellín, 19 d'abril de 1932 - 15 de setembre de 2023) va ser un pintor i escultor colombià dels segles XX i XXI. Del seu estil són característiques les figures inflades i arrodonides, tant en pintura com en escultura. Les escultures solen ser de color negre.
Als seus inicis, els temes que solia representar eren escenes costumistes, tema que no va abandonar mai, però a les seves obres més tardanes ha va anar afegint temes polítics d'actualitat, com per exemple tortures dels estatunidencs a iraquians en la seva guerra. El seu estil és proper a l'expressionisme. En la pintura solen dominar els colors foscos, que de vegades contrasten amb d'altres de vius, i amb el pas del temps ha anat definint més les figures i contorns. S'inspira en la recerca de monumentalitat dels frescos mexicans i dels pintors del Renaixement italià. Els seus personatges, humans o animals, sempre tenen volums exageradament arrodonits.
El 1948 va aconseguir exposar per primera vegada a Medellín abans d'acabar els seus estudis secundaris. Els va acabar i el 1951 va traslladar-se a Bogotà, on va realitzar dues exposicions i va guanyar un premi que li va donar l'oportunitat de viatjar a Barcelona l'any següent. Va viatjar a Madrid i Itàlia i va rebre fortes influències franceses. Poc entès a Colòmbia, va haver de viatjar a Mèxic el 1956 i a Nova York el 1957 per a poder seguir treballant. En aquesta darrera ciutat, va viure durant anys i es va impregnar d'un estil plàstic definit, amb colors clars i delicats, alhora que despertava la seva passió per Rubens. Va ser llavors quan va assolir fama mundial. El 1983, es va traslladar a viure a Pietrasanta, Itàlia, i des de 1996 també tenia un taller a Mònaco. Durant les darreres dècades de la seva vida residí en diversos llocs. Ha exposat en nombroses ciutats d'Amèrica i Europa i moltes de les seves escultures són en ciutats repartides per tot el món. Igualment, feu donacions importants a Medellín i Bogotà.

## Vegeu també

* La maternitat, escultura de Botero de 1996 a Oviedo.

## Referències

* ↑ Fernando Botero Arxivat 2011-05-22 a Wayback Machine. Gremi de Galeries d'Art de Catalunya. (català)
* ↑ Hanstein, Mariana. BOTERO (en castellà). Colonia: Taschen, 2003, p. 96. ISBN 3-8228-2292-2.
* 1 2 Botero i el circ Arxivat 2012-03-05 a Wayback Machine. de Xavier Barral, Avui, pàg. 44, 20 de gener de 2009. (català)
* ↑ http://www.vivirasturias.com/quehacer/Oviedo/Qu%C3%A9+hacer%7CPatrimonio+civil%7CEsculturas/es Arxivat 2014-08-11 a Wayback Machine.
# Sant Iscle de Porcinyans

Sant Iscle de Porcinyans és una petita capella, actualment convertida en corral, del Mas d'en Porcinyans, del terme comunal de Nyer, a la comarca del Conflent (Catalunya del Nord).
Està situada al Mas d'en Porcinyans, a llevant del poble de Nyer, al sector nord-est del terme comunal.
A darreries de l'edat mitjana tingué categoria parroquial, i en depenien les esglésies de Santa Eugènia de Soanyes i de Santa Maria de la Roca de Nyer.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «101 - Nyer». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 97. Sant Iscle de Porcinyans». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Nyer». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Sant Iscle de Porcinyans en els ortofotomapes de l'IGN
# Consell Comarcal del Maresme

El Consell Comarcal del Maresme és una administració pública d'àmbit local que escull de manera indirecta els seus membres d'acord amb els resultats de les eleccions municipals. Té la seu a la plaça de Miquel Biada, 1, de la ciutat de Mataró, capital del Maresme.
Es va constituir el 1988 amb l'objectiu de donar suport, principalment als municipis de poca població, en la prestació de serveis supramunicipals, i en aquests moments en presta 33 dividits en quatre àrees: Benestar Social, Cooperació Municipal, Medi Ambient i Promoció Econòmica.

## Composició política

Des de l'inici del mandat 2019-2023, el Consell Comarcal està presidit per Damià del Clot i Trias (ERC). L'acompanyen al govern comarcal els vicepresidents Joaquim Arnó i Porras (JxCat), Maite Vinyals i Clemente (ERC) i Laura Martínez Portell (JxCat).
Composició del Ple del Consell Comarcal del Maresme :
| 1987 | 1991 | 1995 | 1999 | 2003 | 2007 | 2011 | 2015 | 2019 |
| | ERC: 1 | ERC: 3 | ERC: 3 | ERC: 5 | ERC: 5 | ERC: 4 | ERC: 9 | ERC: 12 |
| PSC: 11 | PSC: 11 | PSC: 9 | PSC: 12 | PSC: 10 | PSC: 11 | PSC: 9 | PSC: 6 | PSC: 8 |
| CiU: 17 | CiU: 16 | CiU: 15 | CiU: 12 | CiU: 11 | CiU: 11 | CiU: 12 | CiU: 9 | JxCat: 6 |
| | | | | | | | Cs: 2 | Cs: 2 |
| IC: 1 | ICV: 1 | ICV: 2 | ICV: 2 | ICV: 3 | ICV: 3 | ICV: 2 | ICV: 2 | ECG: 2 |
| | | | | | | CUP: 1 | CUP: 3 | CUP: 2 |
| AP: 1 | PP: 2 | PP: 4 | PP: 4 | PP: 4 | PP: 3 | PP: 4 | PP: 2 | PP: 1 |
| | | | | | | PxC: 1 | | |
| AAEM: 3 | AAEM: 2 | | | | | | | |

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya
* ↑ «Serveis del Consell Comarcal del Maresme». Arxivat de l'original el 2015-02-03. [Consulta: 15 novembre 2011].
* 1 2 «Consell Comarcal del Maresme». Arxivat de l'original el 2010-09-27. [Consulta: 24 febrer 2011].

## Vegeu també

* Consell Comarcal del Baix Ebre

## Enllaços externs

* Pàgina web del Consell Comarcal del Maresme
# Resolució 1731 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1731 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 20 de desembre de 2006. Després de recordar totes les resolucions anteriors sobre les situacions a Libèria i a l'Àfrica Occidental, el Consell va ampliar l'embargament d'armes i prohibicions de viatge al país durant un any i la prohibició de vendre diamants durant un període de sis mesos.

## Resolució
### Observacions

El Consell de Seguretat va reiterar la seva decisió de no renovar les sancions de fusta a la Resolució 1521 (2003), i va instar el país a implementar la llei de reforma forestal. Va donar la benvinguda a la cooperació del govern de Libèria amb el Procés de Kimberley.
Era necessari que les forces de seguretat liberianes assumissin una major responsabilitat per la seguretat nacional. Els membres del Consell van determinar que hi havia poc avanç en el compliment de les demandes de les resolucions 1521 i 1532 (2004). La situació a Libèria va continuar constituint una amenaça per a la pau i la seguretat internacionals.

### Actes

Actuant en virtut del Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell va prorrogar l'embargament d'armes i les restriccions de viatge per un període de dotze mesos i les restriccions a la venda de diamants i fusta per un període de sis mesos. Les mesures serien revisades a petició del Govern de Libèria. Es va encoratjar al govern a assumir l'oferta de la Missió de les Nacions Unides a Libèria (UNMIL) de patrulles forestals conjuntes.
Un panell d'experts designat a la Resolució 1689 (2006) que vigila la implementació de les sancions contra el país tenia el seu mandat prorrogat fins al 20 de juny de 2007. S'hauria d'informar al Consell abans del 6 de juny de 2007. Tots els estats foren requerits a cooperar amb el panell. Mentrestant, es va instruir el Procés de Kimberley per avaluar els avenços realitzats per Libèria pel que fa a unir-se al Pla.

## Referències

* ↑ «Security Council renews arms, travel embargoes in Liberia for one year, diamond restrictions for six months». United Nations, 20-12-2006.
* 1 2 Machacek, Erika. Sustainable Development in Western Anglophone Africa: Analysis of Millennium Development Goal 7's Viability 'Ensuring Environmental Sustainability in Forest Management' Under Corruption Aspects in Ghana and Liberia. GRIN Verlag, 2011, p. 146. ISBN 978-3-640-84310-7.
* ↑ «U.N. Council Renews Liberia Diamond Ban». The New York Times, 21-12-2006.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1701 a la 1800 (2006 - 2008)
* Segona Guerra Civil liberiana

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Valentí Bigordà Moragas

Valentí Bigordà Moragas (Ullastrell, 1950 - Abrera, 2007) fou un sindicalista i poeta català.
Fill de pagesos, es llicencià en Teologia el 1973, però decidí fer-se obrer, en la línia aleshores molt popular dels clergues catòlics d'ideologia esquerrana que volien acostar-se al poble, fent una interpretació potser maximalista del Concili Vaticà II. A Olesa de Montserrat primer i a Abrera després, va militar activament al PSUC i al sindicat CCOO, a més del moviment cristià de base. Després d'abandonar el sacerdoci, es casà, tingué dos fills i estudià Dret i Direcció d'empreses. Va viure i treballar un temps a les illes Canàries, fins que un càncer el va fer tornar a Abrera, on va morir uns anys més tard.
Conreà l'hàbit d'escriure des de jove: diaris, quaderns de camp i poesia, gènere aquest, especialment, que li serví per deixar un sentit testimoni de la seva malaltia, ben bé fins al final. La seva poesia ha estat editada pòstumament per la seva família.

## Referències

* ↑ Bigordà, Valentí, L'olor de l'absència, Abadia Editors, Manresa, 2009
# Casa Batlle de Sant Joan

La Casa Batlle de Sant Joan és una obra de la Pobla de Segur (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casal en cantonera de planta baixa amb porxada i tres pisos, l'últim dels quals devia ésser l'antic graner. Conserva el portal d'entrada i la tipologia de parets en façana. S'estava restaurant introduint una nova estructura de formigó armat per tal de conservar l'antiga capsa.

## Referències

* ↑ «Casa Batlle de Sant Joan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].