OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aranyó de l'olivera

L'aranyó de l'olivera (Liothrips oleae) és un petit trips que viu en l'olivera però que en general no es desenvolupa com a plaga als oliverars.

## Descripció i biologia

L'adult és de color negre i d'entre 1,9 i 2,5 mm de longitud, les larves a l'inici són blanquinoses i posteriorment van canviant a ataronjat.
Passa l'hivern en estat d'adult, a la primavera comencen a alimentar-se i aparellar-se, posant les femelles entre 80 i 100 ous cadascuna. Les larves són mòbils i s'alimenten dels brots tendres com els adults si bé aquests poden volar i passar d'un arbre a l'altre, cosa que les larves no poden fer.

## Danys i control

Són produïts per les seves picades d'alimentació i provoca que en els brots joves es donin entrenusos curts i deformacions en els fulls que li dona un aspecte molt característic. En general, no arriba a assolir el nivell de plaga i no es recomana mai tractar aquest insecte.

## Referències

* 1 2 Domènech Montagut, Montserrat; Albalà Hurtado, Soledad. L'olivera: fertilització, control de plagues, malalties i males herbes i paràmetres de qualitat. (pdf). vol. 7. ruralcat.net, Novembre 2005.
* ↑ Barberà, Claudi. «Aranyó de l'olivera». A: Léxic de les plagues i malalties dels conreus de Catalunya. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1998, p. 19. ISBN 9788472834231.
* 1 2 Barranco, D. El cultivo del olivo (en castellà). 6a ed.. Madrid: Mundiprensa, 2008, p. 568-570. ISBN 9788484763291 [Consulta: 3 maig 2011].
# Consell de Flandes

El Consell de Flandes era la institució de govern de la monarquia espanyola dels Àustries encarregada de les qüestions dels Països Baixos espanyols.
Era similar al Consell d'Itàlia o al d'Índies, que regien altres territoris de la corona segons l'anomenat règim polisinodial.

## Vegeu també

* Consells de la Monarquia d'Espanya
# Caixa d'Advocats

La Caixa d'Advocats fou una entitat financera, fundada a Barcelona pel Col·legi d'Advocats de Barcelona (ICAB) el 3 d'abril del 1978, com a cooperativa de crèdit enfocada al col·lectiu jurídic. Des de la seva creació, el seu objectiu fou atendre les necessitats financeres dels advocats catalans amb una oferta de productes especialitzats per a les particularitats d'aquesta activitat.
Durant l'exercici 2009, es va produir la seva integració a MultiCaja, Caja Rural Aragonesa y de los Pirineos, una entitat que, després de fusionar-se amb Cajalón el 2012, va donar lloc a Bantierra. En el moment de la fusió el 2009, la Caixa d'Advocats tenia 10 oficines bancàries, un balanç de 200 milions i un benefici net d'1,6 milions, amb una taxa de morositat del 0,45%.
Finalment, l'1 de gener del 2018, la Caixa d'Advocats fou adquirida per Arquia Banca, que integrava així l'oferta financera als col·lectius d'arquitectes i advocats.

## Referències

* 1 2 «Caixa Advocats | Arquia Banca». [Consulta: 5 març 2020].
* ↑ A.C./T.F. «Multicaja compra la Caixa d'Advocats». [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «La aragonesa Multicaja absorbe Caixa d'Advocats - Expansión.com». [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «Web de ICAB». [Consulta: 6 març 2020].
# Dorino I Gattiluso

Dorino I Gattiluso fou senyor de Lesbos, Lemnos, Imbros, Thasos i Samotràcia, successor del seu germà Jaume I Gattiluso el 1428.
Durant el seu govern els otomans van exigir constants augments de tribut.
Va morir el 30 de juny de 1455 i va deixar tres fills i tres filles; dels tres fills, dos foren senyors de Lesbos, Domenicco I Gattiluso i Nicolo II Gattiluso, mentre el tercer, Francesc III Gattiluso, fou senyor de Thasos. Les germanes foren: Maria (dona de l'antic emperador Alexandre Comnè de Trebisonda) desapareguda el 1462; Ginevra (casada amb Jaume II Crispo, duc de l'Arxipèlag 1426-1447); i Caterina (muller de l'antic emperador romà d'Orient Constantí XI, dèspota de Morea el 1405 i mort el 1453)
# Carmelina Delfin

Carmelina Delfín va ser una compositora i pianista nascuda a Cuba en la dècada de 1920. El dia de l'Alliberament de Cuba de 1943 va actuar en un concert al Carnegie Hall i en nombrosos altres concerts, sovint interpretant les seves pròpies obres. Es desconeixen les dates de naixement i mort de Carmelina Delfín. Només se sap que va venir al món a l'Havana, mentre que el seu decés, a avançada edat, va ocórrer a Nova York.

## Com a intèrpret

Va començar els estudis musicals al conservatori "Peyrellade" on va obtenir medalles d'or, plata i bronze en quart, cinquè i sisè anys de piano.
El 10 de juny de 1928 es va presentar al Teatre Nacional (avui Gran Teatro de La Habana), amb l'Orquestra Filharmònica de l'Havana i posteriorment amb l'Orquestra Simfònica.
Va viatjar als Estats Units l'any 1936. Allà va iniciar una gran gira per tot el país i Canadà.
El 10 octubre 1943 va actuar com a solista en la Carnegie Hall de Nova York interpretant Rapsòdia Negra per a piano i orquestra d'Ernesto Lecuona.
El 1946 va actuar en un dels escenaris de concerts més important dels Estats Units: la sala The Town Hall de la ciutat de Nova York.

## Com a compositora

Com a compositora, la seva producció musical és heretada del romanticisme i lirisme de Chopin, Mendelssohn i Schumann, però hi ha en ella una necessitat expressiva per desenvolupar melodies en les quals els elements hispànics i africans més caracteritzadors de la cultura musical cubana estan presents.
El seu catàleg es nodreix de cançons cubanes, música simfònica, coral i obres per a piano com a instrument solista. El 1940 la National Broadcasting Company li va oferir un contracte per a la creació d'obres que serien transmeses en un programa radial de gran audiència. El 1942 va ser premiada en un concurs patrocinat per l'Oficina del Coordinador d'Afers Americans, a Washington, amb la composició Himne de les Amèriques, interpretat i gravat en disc per la Banda de la Marina dels Estats Units.

## Obra
### Música simfònica

* Concertino
* Himno de las Américas

### Piano

* Leyenda.
* Impromptu.
* Nocturno en Fa Menor.
* Scherzo en Mi Menor.
* Tres estudios de concierto.
* Capricho español.
* Sonata No. 1
* Sonata No. 2
* Preludio en Do Menor.
* Preludio No. 2 en Si Mayor.
* Preludio No. 5 en Re Mayor.
* Preludio No. 7 en Re Mayor.
* Preludio No. 9 en La Mayor.
* Preludio No. 10 en Mi Menor.
* Preludio No. 12 en Re Menor.
* Bagatela.
* Zapateo.
* Melodía sentimental.
* Vals pasional.
* Nunca lo sabrás.
* Ofrenda.

### Cançons

* Al recordar tu nombre.
* Romanza.
* Amores y pesares.
* Al caer la tarde.
* Bajo una enredadera.
* Quiero de tus labios escuchar.
* Manantial.
* Triste añoranza.
* Bella gitana.
* En el cañaveral.
* Sueños rotos.
* Ofrenda.
* Nunca lo sabrás.

## Referències

* ↑ Orovio, Helio. Cuban Music from A to Z, 2004.
* ↑ Sadie, Julie Anne, Samuel, Rhian. The Norton/grove Dictionary of women composers, 1994.
* ↑ Valdés Cantero, Alicia. Con música, textos y presencia de mujer. Ediciones UNIÓN, 2005. ISBN 959-209-577-9.
# Nordhouse

Nordhouse (en alsacià Nààrds) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 2004 tenia 1.518 habitants.
Forma part del cantó d'Erstein, del districte de Sélestat-Erstein i de la Comunitat de comunes del cantó d'Erstein.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.194 | 1.263 | 1.299 | 1.292 | 1.333 | 1.422 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Clément Hiss | |
# Nordgauïta

La nordgauïta és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom de Nordgau, el nom antic de la part del nord-est de Baviera, on es troba Hagendorf, on es practica la mineria des del segle xiii.

## Característiques

La nordgauïta és un fosfat de fórmula química MnAl₂(PO₄)₂(F,OH)₂·5H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2010. Cristal·litza en el sistema triclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la nordgauïta pertany a «08.DC: Fosfats, etc, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: nissonita, eucroïta, legrandita, strashimirita, arthurita, earlshannonita, ojuelaïta, whitmoreïta, cobaltarthurita, bendadaïta, kunatita, kleemanita, bermanita, coralloïta, kovdorskita, ferristrunzita, ferrostrunzita, metavauxita, metavivianita, strunzita, beraunita, gordonita, laueïta, mangangordonita, paravauxita, pseudolaueïta, sigloïta, stewartita, ushkovita, ferrolaueïta, kastningita, maghrebita, tinticita, vauxita, vantasselita, cacoxenita, gormanita, souzalita, kingita, wavel·lita, allanpringita, kribergita, mapimita, ogdensburgita, nevadaïta i cloncurryita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita Hagendorf South, a la localitat de Hagendorf, a l'Alt Palatinat (Baviera, Alemanya). També ha estat descrita a la propera Silbergrube, així com a les mines Fonte da Cal (Guarda, Portugal), i Foote Lithium, al comtat de Cleveland (Carolina del Nord, Estats Units). Aquests quatre indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Nordgauite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 desembre 2019].
# Frederic Carles Hauke

Frederic Carles Hauke va néixer a Mainz el 4 d'octubre de 1737 i va morir a Varsòvia el 18 de juny de 1810. Era fill d'Ignasi Hauke (1705 - 1784) i de Maria Francesca Riedesel, filla de Jordi Frederic de Riedesel.

## Matrimoni i fills

Es va casar amb Salomé de Schweppenhäuser (1751 - 1833). Entre els seus fills cal destacar el general Maurici de Hauke, pare de Júlia de Hauke, que esdevindria princesa de Battenberg (1825 - 1895), i, per tant, entre els seus descendents hi ha els monarques britànics i espanyols.
* Cristina Federica (1774-1823), es va casar amb el general Josep Hurtig.
* Maurici de Hauke (1775-1830), general que va obtenir el títol nobiliari de comte.
* Carolina Lluïsa (1777-1858), es va casar amb Carles Lessel.
* Lluís August (1779-1851).
* Amàlia (1783-1875)
* Cristià (1785-1803), va morir ofegat al riu Vístula.
* Josep Enric (1790-1837).

## Bibliografia

* Stanisław Łoza, Rodziny polskie obcego pochodzenia osiadłe w Warszawie i okolicach, I - III, Warszawa 1932-35
* Stanisław Szenic, Cmentarz Powązkowski 1790-1850, Warszawa 1979
* Eugeniusz Szulc, Cmentarz ewangelicko-augsburski w Warszawie, Warszawa 1989
# Anton Vidal i Alegret

Mossèn Antoni Vidal i Alegret (la Pobla de Segur, 13 de gener del 1874 - 17 de gener del 1942) fou un capellà i mestre català.
Nascut a la Pobla de Segur el 13 de gener del 1874, hi era capellà des del 1901, quan va ser nomenat vicari de Sort, en el 1903 vicari de Canejan, en el 1905 fou nomenat ecònom de Gabana, en el 1906 mestre de Salàs, en el 1907 ecònom d'Abella de la Conca i fou en el 1910 quan arriba a Solanell, encara que li fou concedit un permís per viure a la Pobla de Segur, morí el 17 de gener del 1942, el dia del seu sant. Conegut arreu del Pirineu per la famosa cançó El gall negre que va protagonitzar el dia de l'Ascensió del 1918 o 1919 a Solanell (Alt Urgell).

## Referències

* 1 2 3 Mesa, Carlos. Planeta Insolito. Lulu.com, 20 de desembre de 2009, p. 112. ISBN 978-1-4452-2972-0.
* ↑ «Don Antonio Vidal Alegret, Pbro. de Pobla de Segur (Lérida)». La Vanguardia (Hemeroteca), 05-10-1939, pàg. 10 [Consulta: 16 juliol 2016].
* ↑ Suñé, Jordi «Abril: Solanell». Regió 7. Editorial Prensa Ibérica, 01-04-2013 [Consulta: 16 juliol 2016].
# Apunts per a una Orestíada africana

Apunts per a una Orestíada africana (Appunti per un'Orestiade africana) és una pel·lícula italiana realitzada el 1970 per Pier Paolo Pasolini.

## Argument

Davant la possibilitat de filmar una adaptació de l'Orestíada d'Èsquil ambientada a Àfrica, Pasolini cerca en aquest continent un escenari alternatiu, així com nous rostres per a Agamèmnon, Electra, Clitemnestra i els integrants del cor. La pel·lícula —autèntic guió gràfic visual— es compon d'una barreja entre documental i escenes rodades pel mateix Pasolini en algunes localitzacions africanes, tot amanit amb punxants comentaris polítics i estètics del cineasta. En algun moment, Pasolini arriba fins i tot a considerar-ne altres alternatives: un melodrama musical de jazz, protagonitzat per actors afroamericans.
# New Ringgold

New Ringgold és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 291 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, New Ringgold tenia 291 habitants, 118 habitatges, i 82 famílies. La densitat de població era de 132,2 habitants per quilòmetre quadrat.
Dels 118 habitatges en un 30,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,1% hi vivien parelles casades, en un 7,6% dones solteres, i en un 30,5% no eren unitats familiars. En el 25,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,3% tenia menys de 18 anys, un 8,2% entre 18 i 24, un 31,3% entre 25 i 44, un 23% de 45 a 60 i un 16,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.083 $ i la renda mediana per família de 32.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.500 $ mentre que les dones 19.167 $. La renda per capita de la població era de 13.492 $. Entorn de l'11,1% de les famílies i el 10,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- New Ringgold». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- New Ringgold». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Aristòbul de Britànnia

Aristobul de Britànnia, llatí Aristobūlus Senex, Episcŏpus Primus Britannĭae, (Illa de Xipre, s. I - Britànnia?, actual Gran Bretanya, ca.), fou un cristià, considerat entre els Setanta deixebles esmentats a l'Evangeli segons Lluc. Com en la majoria dels seus companys, a la seva vida es barregen dades del Nou Testament, escrits apòcrifs i llegendes, que el fan el primer evangelitzador de la Gran Bretanya. És venerat com a sant per tota la cristiandat.

## Biografia

L'única dada certa que en tenim és que erea un jueu xipriota i que formava part dels Setanta deixebles. Amb Urbà de Macedònia, Estaquis l'Apòstol, Ampliat, Apel·les d'Heraclió i Narcís d'Atenes, va ajudar Andreu apòstol en la seva predicació. Aristobul era germà de Bernabé l'Apòstol.

### Llegenda

La tradició posterior, com va fer amb la resta dels Setanta Deixebles, el converteix en el primer predicador del cristianisme en terres llunyanes: Aristobul, segons aquesta llegenda, fou l'evangelitzador i primer bisbe de Britànnia, l'actual Gran Bretanya, probablement en les terres del País de Gal·les. Abans, anant de camí, també va predicar entre els celtes del nord d'Hispània.

## Veneració

La seva festivitat és el 16 de març. Amb els sants Ampliat, Apel·les, Estaquis i Urbà, també és celebrat el 31 d'octubre, i els ortodoxos el celebren el 4 de gener en la festivitat dels Setanta Deixebles.
El topònim de la regió gal·lesa d'Arwystli (Powys) deriva del seu nom.

## Bibliografia

* Nikolai Velimirovich. The prologue from Ohrid
* Douglas S. Morley. The Early Church in Britain

## Enllaços externs

* Apostle Aristobulus of the Seventy the Bishop of Britain, March 16 (OCA)
* Amplias, Apellos, Stachyos, Urbanos, Aristovoulos & Narcissos of the 70
* CPAT.org
# Aristòbul de Judea

Aristòbul de Judea és el nom dels següents personatges:
* Aristobul I de Judea, rei de Judea
* Aristobul II de Judea, rei de Judea
* Aristobul III de Judea, gran sacerdot de Judea
* Aristobul IV de Judea, fill d'Herodes el Gran i de Mariamne I
# Gai Erenuci

Gai Erenuci (en llatí: Caius Erenucius) va ser un polític romà que pertanyia a la gens Erenúcia. Va ser elegit tribú amb potestat consular l'any 379 aC. Titus Livi no cita el seu nom, però sí que ho fa Diodor de Sicília.
Aquell any van ser elegits tribuns Publi Manli Capitolí, Gneu Manli Vulsó, Luci Juli Jul, Gai Sextili, Marc Albini, Publi Treboni i Luci Antisti. Segons Titus Livi hi havia el mateix nombre de tribuns patricis que de plebeus.
Luci Juli Jul es va quedar a Roma, i el comandament de la campanya contra els volscs es va encarregar, a través d'un procediment extraordinari, a Publi Manli i al seu germà, Gai Manli, dos comandants encara inexperts. La campanya no va acabar amb una derrota completa gràcies al valor dels soldats romans.

## Referències

* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XV, 51
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, VI, 3, 30
# Gai Escriboni Curió

Gai Escriboni Curió és el nom dels següents personatges:
* Gai Escriboni Curió, pontífex màxim el 174 aC
* Gai Escriboni Curió, pretor el 121 aC
* Gai Escriboni Curió, tribú de la plebs el 90 aC i cònsol el 76 aC
* Gai Escriboni Curió, tribú de la plebs el 50 aC
# Gai Eruci Clar

Gai Eruci Clar (en llatí Caius Erucius Clarus) va ser un magistrat romà. Probablement era fill de Sext Eruci Clar (Sextus Erucius Clarus). Formava part de la gens Erúcia i era de la família dels Clar, que van ser importants a l'inici de l'Imperi Romà.
Va ser elegit cònsol romà l'any 170 juntament amb Marc Corneli Cetege II (Marcus Cornelius Cethegus) al regnat de Marc Aureli, segons els Fasti. Va ser prefectum vigilum i governador de la província de Síria.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 761.
# Nguyễn

Nguyễn, sovint escrit Nguyen o menys sovint Nguyên, és un cognom vietnamita. S'estima que un 40% de la població del Vietnam el té, la qual cosa el converteix en el cognom més freqüent del país. Quan la dinastia Nguyễn, descendents dels senyors Nguyễn, va prendre el poder l'any 1802, alguns descendents dels senyors Trịnh van canviar el seu cognom per Nguyễn per por a represàlies. La dinastia va cedir el seu cognom a molts vietnamites quan governava i molts criminals també van canviar el seu cognom per Nguyễn. Per aquests motius el cognom està tan estès al Vietnam i molts Nguyễn no són parents entre si.
El cognom Nguyễn és la transliteració del cognom 阮 xinès al vietnamita. Com passa amb altres cognoms del Vietnam i d'altres països pròxims a la cultura xinesa, Nguyễn té transliteracions equivalents en altres llengües de la sinosfera: Ruan en mandarí, Yuen en cantonès, Gnieuh o Nyoe en wu i Nguang en dialecte fuzhou.

## Referències

* 1 2 Lê Trung Hoa, Họ và tên người Việt Nam, NXB Khoa học - Xã hội, 2005
* ↑ «Vietnamese names». Arxivat de l'original el 1 juliol 2008.
* ↑ Kelly, Maura. «Nafissatou and Amadou». Slate, 27-07-2011.
* ↑ «Vietnam: Where saying 'I love you' is impossible». BBC News, 28-08-2013. [Consulta: 29 agost 2013]. «Pronunciation is fiendishly tricky for foreigners with the combination of "ng", tricky vowels and unfamiliar tones. The best that most of us can manage is "nwee-yen" or even just "win".»
* ↑ «Why Are So Many Vietnamese People Named Nguyen?», 18-02-2014.
# Nguiguis

Nguiguis fou una població del Senegal al nord-est de Dakar, al departement de Tivaouane de la regió de Thies. Fou una de les capitals del regne del Cayor.
Avui dia està classificada com a lloc històric junt amb la població de Soughère, una altra capital secundària del Cayor. El gener de 1864 Faidherbe va reunir tres columnes a Nguiguis que el dia 12 van derrotar a Loro a Lat Dior.

## Referències

* Lat Dior
# Nguyen Thien Dao

Nguyễn Thiên Đạo (Hanoi, Indoxina francesa, 17 de desembre del 1940 - París, 20 de novembre del 2015) és un compositor francès d'origen vietnamita que produeix música contemporània. Arribà a França el 1953, on estudià composició amb Olivier Messiaen a partir del 1967. Resideix a París.

## Referències

* ↑ Entrevista amb Nguyen Thien Dao - AAFV Le Vietnam en France Arxivat 2016-09-10 a Wayback Machine. 16/7/2012 (francès)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2020-02-25 a Wayback Machine. (francès)
* Lloc web de l'IRCAM (Centre Georges Pompidou) (francès)
# Ascensi Sales Moreno

Ascensi Sales Moreno, de vegades conegut com a Ascensi Sales, Asensio Sales o Asensio Sales y Moreno (València, 17 de maig de 1699 - Barcelona, 17 de gener de 1766) fou un teòleg, catedràtic, eclesiàstic i bisbe de Barcelona d'origen valencià.
Format a la Universitat de València, en acabar els seus estudis exercí com a professor a aquesta mateixa universitat. També fou prefecte d'estudis al Col·legi del Corpus Christi de València, canonge el 1732, i rector del Col·legi dels Sants Reis. Exercí com a professor de Filosofia i Teologia, i estigué vinculat al grup valencià de restauració intel·lectual reunit en torn de Gregori Maians i Siscar. El 1755 fou nomenat Bisbe de Barcelona. Com a tal, consagrà l'Església de Sant Miquel del Port, i es va mostrar molt actiu a defensar la col·legialitat episcopal prenent part en el que esdevindria l'últim dels Concilis provincials de la Tarraconense, convocat per l'arquebisbe Jaume de Cortada el 1757. El 1755, poc després d'arribar a Barcelona, va participar al que seria també el darrer dels sinodes diocesans de Barcelona. Durant el seu mandat promogué obres especials d'atenció als gitanos, i el 1759 inicià el procés de beatificació de Josep Oriol.
A partir de 1761 una ceguesa progressiva el va deixar totalment cec, havent de disminuir molt la seva activitat pastoral en els darrers anys.

## Referències

* 1 2 «Ascensi Sales». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 6 octubre 2022].
* 1 2 3 Bada Elias, Joan «Asensio Sales». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 6 octubre 2022].
* ↑ Mestre Sanchis, Antonio «La influencia de los ilustrados sobre el episcopado español. El caso de Asensio Sales Obispo de Barcelona». Miscellanea Historiae Pontificiae. [a través de Bivaldi]. [Roma], Vol. IX, Núm. 50, 1983, pàgs. 303-323 [Consulta: 6 octubre 2022].
* ↑ Mestre Sanchis, Antonio «Asensio Sales: La actitud ilustrada de un obispo partidario de la Compañía de Jesús». Anales valentinos, Vol. IX, Núm. 17, 1983, pàgs. 61-99.
* ↑ Martí i Bonet, J. M.. «Episcopologi de l’arquebisbat Barcelona (bisbes documentats)». A: Els Papes i la Diòcesi de Barcelona. Episodis històrics, octubre de 2010, pàg. 111 [Consulta: 6 octubre 2022]. Arxivat 6 October 2022$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Martí Bonet, J. M.; Cabassa, Montserrat (col.); Pallàs, Gemma (col.); Alarcón, Joana (col.). «Sales, Asensio (Valencia 1699- Barcelona 1766)». A: Los 120 Obispos de la Diócesis de Barcelona. Barcelona: Bubok Publishing S.L, 2020, pàgs. 112-113. ISBN 78-84-685-4425-0 [Consulta: 5 octubre 2022]. Arxivat 4 October 2022$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.