OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vall de Sant Miquel

La Vall de Sant Miquel és una vall de Riells del Fai, pertanyent al municipi de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. Rep aquest nom del proper monestir de Sant Miquel del Fai.
És a l'extrem nord-oest del terme, i també al nord-oest de Riells del Fai. És, dins del terme riellenc, la part alta de la vall del Tenes, sota Sant Miquel del Fai. S'estén entre aquest antic monestir i el Molí de la Pineda, on el Tenes rep per l'esquerra el torrent de Llòbrega. Inclou les masies de la Madella, la Font de la Pineda i la Pineda, el Molí de la Pineda i, just al nord de la Madella, una petita urbanització denominada Torres de la Madella. En aquest darrer lloc el Tenes rep per l'esquerra el torrent del Gat, que davalla de la part superior dels Cingles de Bertí.
Aquesta vall està emmarcada a llevant pels Cingles de Bertí i a ponent pel Cingle del Fitó i els Cingles del Perer. Tots dos tenen la part superior de la cinglera en el terme municipal de Sant Feliu de Codines, mentre que els de Bertí la tenen en el terme de Sant Quirze Safaja. A la part inferior, ja al fons de la vall, dels cingles del Perer s'estén el paratge de la Verdera, i a la dels de Bertí, les Costes de Sant Miquel, amb les Fontetes prop de l'extrem meridional.
Gairebé al fons de la vall hi ha les restes de l'antiga central de producció d'energia elèctrica de Sant Feliu de Codines, l'anomenada Central del Fai, que va funcionar entre 1910 i 1964. Tot i ser dins del terme municipal de Bigues i Riells, no subministrava electricitat a cap dels dos pobles; només Sant Feliu de Codines en treia profit.
El Gorg d'en Manelet està situat a la Vall de Sant Miquel, a prop de l'extrem nord-oest del terme municipal, a ran dels de Sant Feliu de Codines i Sant Quirze Safaja. El termenal passa per la cinglera que es dreça damunt, a ponent, del Gorg d'en Manelet. És al nord de la Central del Fai, a tocar i al sud del lloc on el Rossinyol s'aboca en el Tenes.

## Vegeu també

* La Penyora (Riells del Fai)
# Casal Cermelli

Casal Cermelli és un municipi situat al territori de la província d'Alessandria, a la regió del Piemont, (Itàlia).
Limita amb els municipis de Bosco Marengo, Castellazzo Bormida, Frugarolo i Predosa.
Pertanyen al municipi les frazioni de Fantanasse, Portanova i Rossina.

## Galleria fotografica

* Església
* Ajuntament
* Oratori dell'Assunta
# Victorio Ruiz García

Victorio Ruiz García (Canillejas, Madrid, 30 d'abril de 1926) és un ciclista espanyol, que fou professional entre 1946 i 1951. Al seu palmarès destaca una victòria d'etapa a la Volta a Espanya, la darrera de l'edició de 1948, amb final a Madrid.

## Palmarès

* 1946
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Burgos
* 1948
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1948. 12è a la classificació general. Vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «Victorio Ruiz». cyclebase.nl. [Consulta: 9 setembre 2014].
* ↑ «Victorio Ruiz». sitiodeciclismo.net. [Consulta: 9 setembre 2014].
* ↑ «Bernardo Ruiz, vencedor absoluto de la Vuelta a España.». El Mundo Deportivo, 05-07-1948, p. 1,4 [Consulta: 9 setembre 2014].
# Roberto Esposito

Roberto Esposito (Nàpols, 1950) és un filòsof italià, especialista de filosofia moral i política.

## Obres

* Vico e Rousseau e il moderno Stato borghese, Bari, De Donato, 1976
* Ideologie della neo-avanguardia, Napoli, Liguori, 1976
* Il sistema dell'indifferenza: Moravia e il fascismo, Bari, Dedalo, 1978
* La politica e la storia. Machiavelli e Vico, Nàpols, Liguori, 1980
* Divenire della ragione moderna. Cartesio, Spinoza, Vico, amb Biagio De Giovanni e Giuseppe Zarone, Nàpols, Liguori, 1981
* Ordine e conflitto. Machiavelli e la letteratura politica del Rinascimento italiano, Napoli, Liguori, 1984
* La pluralità irrappresentabile: il pensiero politico di Hannah Arendt, (dir.), Urbino, Quattro Venti, 1987
* Categorie dell'impolitico, Bologna, Il Mulino, 1988; nuova ed. 1999
* Nove pensieri sulla politica, Bologna, Il Mulino, 1993
* Oltre la politica, anthologie de la pensée « impolitique », Milà, Bruno Mondadori, 1996
* L'origine della politica. Hannah Arendt o Simone Weil ?, (dir.), Roma, Donzelli, 1996
* Lo specchio del reame. Riflessioni su potere e comunicazione, Ravenna, Longo Angelo, 1997
* Communitas. Origine e destino della comunità, Torino, Einaudi, 1998; nova ed. 2006
* Introduzione a Jean-Luc Nancy, L'esperienza della libertà, Torí, Einaudi, 2000
* Enciclopedia del pensiero politico. Autori, concetti, dottrine, (dir. amb Carlo Galli), Laterza, 2000; nova ed. 2005
* Dialogo sulla filosofia a venire, in Jean-Luc Nancy, Essere singolare plurale, trad. del francès per Davide Tarizzo, Torino, Einaudi, 2001
* Immunitas. Protezione e negazione della vita, Torí, Einaudi, 2002
* Bios. Biopolitica e filosofia, Torí, Einaudi, 2004
* Terza persona. Politica della vita e filosofia dell'impersonale, Torí, Einaudi, 2007
* Termini della politica. Comunità, immunità, biopolitica, Milà, Mimesis, 2008
* Pensiero vivente. Origine e attualità della filosofia italiana, Einaudi, 2010
* Dieci pensieri sulla politica, Bologna, il Mulino, 2011
* Comunità e biopolitica, a cura di Daniela Calabrò e Giulio Goria, con cd-rom file audio formato MP3, Milano-Udine, Mimesis, 2012
* Dall'impolitico all'impersonale: conversazioni filosofiche, a cura di M. Saidel e G.V. Arias, Milano-Udine, Mimesis, 2012
* Due. La macchina della teologia politica e il posto del pensiero, Torino, Einaudi, 2013

## Enllaços externs

* De l'estètica a la política. d'Oriol Farrés Juste. Inclou l'article "Roberto Esposito i la policia. Reflexions sobre biopolítica a l'era del capitalisme global", 2008.
* Una ressenya del llibre Términos de la política Arxivat 2010-10-06 a Wayback Machine. Barcelona Metròpolis 2009.
# Sant Sebastià i Sant Roc de Peramea

Sant Sebastià i Sant Roc de Peramea és una capella de la vila de Peramea, a l'antic terme municipal d'aquest mateix nom, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situada en el sector sud-oest de la vila, a la part més baixa.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Peramea». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Sebastià i Sant Roc de Peramea en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Tessitura

La tessitura (de l'italià tessitura, "textura") d'una veu o d'un instrument musical designa el conjunt o l'extensió de les notes, de les més greus a les més agudes, que un músic, cantant o instrumentista, és capaç d'emetre amb més facilitat i amb més qualitat. Cal distingir, doncs, entre tessitura i extensió, terme que indica merament el rang de freqüències que poden realitzar-se sense considerar característiques com ara el volum o la qualitat del so. Tanmateix, el terme tessitura de vegades també s'empra en aquest darrer sentit. Endemés, tessitura es pot fer servir en un tercer sentit, és a saber, en el context d'una veu o un instrument que executen una peça musical o un passatge d'aquesta, és el mot per referir-se al segment de tons que hi predomina.
En qualsevol cas, el terme tessitura, en designar un rang de sons bé en relació amb els d'altres membres d'una mateixa família tímbrica, bé dins el marc d'una mateixa veu o instrument, o bé fins i tot entès en termes absoluts, pren en consideració elements de descripció "qualitatius". Així, per exemple, es tenen en compte factors relatius a la disposició dels sons: la proporció de salts o de graus conjunts des del punt de vista melòdic; el nombre relatiu de notes agudes o greus; la tendència melòdica ascendent o descendent de la peça o el fragment, la qual pot avenir-se més o menys amb les destreses del cantant, que pot trobar-se més o menys còmode cantant en l'una o l'altra direcció, etc.
Així doncs, la tessitura i el timbre s'utilitzen per classificar per categories o famílies tant la veu com també alguns instruments.
En relació amb això, tot i que no sol al·ludir-s'hi en parlar de tessitura, el volum sonor (intensitat, sonoritat o potència sonora) que pot mantenir el cantant en els efectes dramàtics sovint influeix en el "Fach" o tipus de veu en què s'especialitza. Per exemple, un tenor líric pot tenir un rang vocal adient per cantar Wagner o altres papers dramàtics, però el fet de mantenir una sonoritat adequada a la intensitat dramàtica durant tot el temps que dura la funció pot produir danys a la veu o simplement estar fora de l'abast de l'intèrpret. L'Otello de Verdi és un bon exemple de la necessitat de posseir una veu capaç de mantenir una potència considerable al llarg de tota una òpera.
# Vall de Santa Creu

La vall de Santa Creu, geogràficament i històrica de la Fenolleda i administrativament de l'Aude, és l'alta vall de la Bolzana, afluent de l'Aglí.
Comprèn els municipis de Montfort, Ginclà, Salvesines i la Pradella-Puillorenç. Històricament també s'inclouen el municipis veïns a la dreta de l'alta conca del riu Aude: Conòsols, Santa Coloma de Rocafort, Atsat i Sant Martí de Les.

## Geografia

La vall del riu Bolzana s'estén de sud a nord des de les serralades del Tuc Dormidor (1.843 m) i la serra d'Escales (1.724 m) fins que, passat Puillorenç, es troba amb la serralada de les Corberes i gira d'oest a est fins que es troba amb l'Aglí prop de Sant Pau de Fenollet.
Tant la vall de Santa Creu, com l'alta vall de l'Aude, unides històricament, són un conjunt d'altiplans de roques tallades en gorges i amb gran abundància de coves. Hi són abundants els boscos de faigs, pins i avets.

## Història

La vall va formar part del vescomtat de Fenollet i de la vegueria de Fenolleda. En la divisió departamental del 1790 va ser incorporada al departament de l'Aude, separada de la resta inclosa als Pirineus Orientals. Això va provocar la protesta dels seus habitants que argumentaven les relacions preferents amb el Rosselló.

## Referències

* Geografia Comarcal de Catalunya
# Casal Daurella

El Casal Daurella és un edifici de Cardedeu (Vallès Oriental) catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici amb tres façanes. La principal és de composició neoclàssica amb planta baixa i dos pisos. A la planta baixa s'obre unes arcades i balcó corregut al primer pis. Posteriorment s'hi afegí un cos d'igual alçada però de planta triangular, retornant una sola crugia pel carrer lateral, produint una estranya façana lateral i desequilibrant la composició simètrica de la primitiva façana principal. La façana posterior és tractada com a galeria oberta. El material emprat en els elements estructurals així com els arcs és el maó.

## Història

Va ser construït l'any 1848 (data que es troba en una pedra de l'edifici) per la família Arenes. El 1907 va ser adquirida pel filòsof Josep Daurella i Rull (Barcelona, 1864-1927), que la va convertir en residència d'estiueig.
El 1922, la casa va ser ampliada cap a llevant, alineant-se amb el nou carrer, i el 1931 es va demanar permís per a reformar la façana. El 1973, el seu fill Santiago Daurella i Rull, la va cedir a l'Ajuntament, a més d'un milió de pessetes per a reformes, amb la condició que es destinés a activitats culturals, i el 1975 s'hi van instal·lar el Museu-Arxiu Tomàs Balvey i la Biblioteca Popular Marc de Vilalba, que ocupava la planta baixa i l'entresol.
El 1997, aquesta es va traslladar a una nova ubicació, i es va iniciar una important de reforma per a millorar-ne els serveis i l'accessibilitat. Així, es va enderrocar el cos lateral de la façana est, afegit el 1922, per a construir un nou bloc de comunicacions verticals, amb ascensor i una nova escala. Amb aquesta actuació, es van guanyar sales d’exposicions, una àmplia terrassa per a activitats i nous tancaments de vidre. El nou Casal Dr. Daurella – Museu Arxiu Tomàs Balvey va ser reinaugurat el 16 de març de 2001.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casal Daurella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 «El Casal Dr. Daurella». Museu-Arxiu Tomàs Balvey.
# NXP

NXP Semiconductors (NYSE NXPI), és un fabricant de dispositius semiconductors en els camps de la seguretat, identificació, automotriu, xarxes, ràdiofreqüència i circuits de potència. La seva seu és a Eindhoven, Països Baixos i fou creada l'any 2006.

## Història

Fets més importants:
* Philips és fundada el 1953 a Holanda.
* El 1975, Philips adquireix la companyia Signetics, creadora del conegut circuit integrat 555.
* El 1999, Philips adquireix la companyia VLSI Technology.
* El 2006, Philips separa el seu negoci de semiconductors i crea NXP.
* El 2015, NXP compra l'empresa dels EUA Freescale.
* El 2016, NXP separa del seu negoci els components més estàndards (diodes, transistors, portes lògiques, TVS) creant la companyia Nexperia.
* El 2016, l'empresa Qualcomm compra NXP.

## Fites més importants

* Inventor del bus digital de comunicació sèrie I2C.
* Coinventor del sistema d'identificació NFC.
* Inventor de del bus digital per àudio I2S.

## Productes

* Microprocessadors:
** Amb nucli ARM.
** Amb nucli Power Architecture.
** Amb nucli Coldfire.
* Sistemes d'identificació : NFC, RFID
* Circuits integrtas de diverses interficies: USB, I2C, UART
* Circuits integrats de processament d'àudio
* Circuits integrtas de connectivitat RF : ZigBee, Thread, Bluetooth
* Circuits integrtas per automòbil : seguretat, potència, sensòrica

## Vegeu també

* Empreses del sector: Texas Instruments, Qualcomm, Microchip Technology, Intel, AMD, Silicon Labs, Cypress Semiconductor, STMicroelectronics, ARM

## Referències

* ↑ «NXP Semiconductors NV: NASDAQ:NXPI quotes & news - Google Finance» (en anglès). google. [Consulta: 11 febrer 2017].
* ↑ Woo, Stu «Qualcomm Eyes Dutch Chip Company NXP for Its Auto Expertise». Wall Street Journal, 29-09-2016. ISSN: 0099-9660.
* ↑ «NXP Semiconductors History» (en anglès). siliconvalleyhistorical.org/, 11-02-2017. Arxivat de l'original el 2017-02-12. [Consulta: 11 febrer 2017].
# Santa Marcel·lina

Marcel·lina (Trèveris, ca. 330/5–ca.398) fou una verge i santa cristina romana, germana d'Ambròs de Milà.

## Biografia

Nascuda vers el 330, fou germana gran d'Ambròs de Milà. El seu naixement probablement es produí a Trèveris, on la seva família residia temporalment a causa del càrrec que exercia el seu pare com a prefecte del pretori de les Gàl·lies. Abandonà la casa familiar una mica abans de la mort del seu pare per marxar a Roma, lloc d'on procedia originalment la seva família. Allà esperà l'arribada de la seva mare amb els seus dos fills, però abans ja s'havia allunyat del món i escollí viure la seva vida dintre de la virginitat cristina i dedicar-se plenament a la pràctica de la pietat i l'ascetisme. Un dia de Nadal, probablement el 353, va rebre el vel de la virginitat consagrada de la mà del papa Liberi. El papa li va dedicar un consell en aquesta ocasió, que va ser preservat en l'obra del seu germà Ambròs, on s'hi destaquen especialment les obligacions de les verges cristianes de preservar la puresa virginal. Posterior a l'elecció d'Ambròs com a bisbe de Milà (374), aquest va cridar la seva germana, i va trobar en ella una assistent zelosa per fomentar i estendre la vida ascètica entre les donzelles de Milà. Per a ella dedicà Ambròs dedicà la seva obra sobre la virginitat escrita el 377 De virginibus ad Marcellinam. Marcel·lina sobrevisqué al seu germà, morí el 398 o una mica abans. Fou enterrada a la cripta sota la Basílica Ambrosiana, com el seu germà, i fou honorada com a santa. La seva festa és celebrada el 17 de juliol.

## Referències

* 1 2 «St. Marcellina» (en anglès). Catholic Encyclopedia. Wikisource, 1913. [Consulta: 6 febrer 2018].
# Faisà

Faisà és el nom amb què es coneixen els individus d'unes 35 espècies que pertanyen a 11 gèneres de la subfamília Phasianinae, família dels fasiànids.
Els faisans formen un nombrós grup de grans ocells que tenen entre 60 a 200 cm de llargada.
Presenten un alt dimorfisme sexual i els mascles són més grossos i vistosos que les femelles, tenen la part del cap i coll sense plomes i acostumen a ser de color vermellós.
El més corrent dels faisans és el faisà comú (Phasianus colchicus) que ha estat introduït com espècie de caça a gran part del món i criat engabiat per aquesta finalitat.
La carn dels faisans és molt apreciada en gastronomia.

## Espècies de faisans

* Gènere Ithaginis
** I. cruentus
* Gènere Pucrasia
** P. macrolopha
* Gènere Lophura
** L. leucomelanos
*** L. l. hamiltoni
*** L. l. leucomelanos
*** L. l. melanota
*** L. l. moffitti
*** L. l. lathami
*** L. l. williamsi
*** L. l. oatesi
*** L. l. crawfurdi
*** L. l. lineata
*** L. nycthemera
*** L. n. nycthemera
*** L. n. lewisi
*** L. n. annamensis
*** L. n. engelbachi
*** L. n. beli
*** L. n. berliozi
*** L. n. rufripes
*** L. n. ripponi
*** L. n. occidentalis
*** L. n. beaulieui
*** L. n. fokiensis
*** L. n. whiteheadi
*** L. n. omeiensis
*** L. n. rongjiangensis
*** L. imperialis
*** L. edwardsi
*** L. swinhoii
*** L. inornata
*** L. erythrophthalma
*** L. e. erythrophthalma
*** L. e. pyronota
*** L. ignita
*** L. i. ignita
*** L. i. nobilis
*** L. i. rufa
*** L. i. macartneyi
*** L. diardi
*** L. bulweri
* Gènere Crossoptilon
** C. crossoptilon
** C. mantchuricum
** C. auritum
* Gènere Catreus
** Catreus C. wallichi
* Gènere Syrmaticus
** S. reevesi
** Syrmaticus S. ellioti
** Syrmaticus S. humiae
** Syrmaticus S. mikado
** S. soemmerringi
* Gènere Phasianus
** P. versicolor
** Faisà comú (P. colchicus)
*** P.c. colchicus
*** P.c. torquatus
* Gènere Chrysolophus
** C. pictus
** C. amherstiae
* Gènere Polyplectron
** P. chalcurum
** P. inopinatum
** P. germaini
** P. bicalcaratum
** P. malacense
** P. schleiermacheri
** P. emphanum
* Gènere Rheinartia
** R. ocellata
* Gènere Argusianus
** A. argus

## Referències

* ↑ «Faisà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Beebe, William. 1918-22. A Monograph of the Pheasants. 1st edition in 4 volumes: H. F. Witherby, London. Reprint: 1990, Dover Publications.(4 volumes bound as 2). ISBN 0-48-62657-9-X and ISBN 0-48-626580-3. Republished as: Pheasants: Their Lives and Homes. 2 vols. 1926. Single volume edition: New York Zoological Society, 1936.)
* Green-Armytage, Stephen. 2002. Extraordinary Pheasants.Harry N. Abrams, Inc., New York. Book ISBN 0-81-091007-1.
* Madge and McGowan,Pheasants, Partridges and Grouse ISBN 0-7136-3966-0

## Enllaços externs

* Illinois State Academy of Science (ISAS)
* Pheasants & Peafowl - Aviculture & Conservation Arxivat 2006-09-27 a Wayback Machine.
* Pheasant videos on the Internet Bird Collection
# La Chapelle-sur-Erdre

La Chapelle-sur-Erdre (en bretó Chapel-Erzh, en gal·ló La Chapèll sur l'Erd) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 16.660 habitants. Limita amb els municipis de Nantes, Carquefou, Sucé-sur-Erdre, Grandchamp-des-Fontaines i Treillières.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 398 | 1 097 | 2 164 | 2 119 | 2 267 | - | 2 420 | 2 519 | 2 554 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2 478 | 2 580 | 2 614 | 2 610 | 2 505 | 2 593 | 2 582 | 2 504 | 2 502 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2 514 | 2 517 | 2 514 | 2 324 | 2 237 | 2 117 | 2 090 | 2 128 | 2 322 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 2 545 | 2 878 | 5 858 | 12 246 | 14 830 | 16 391 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008 | Fabrice Roussel | PS |
| 1989 - 2008 | Gérard Potiron | PS |
| 1971 - 1989 | Donatien de Sesmaisons | UDF-PR |
| 1963 - 1971 | François Clouet | |
| 1945 - 1963 | Horace Savelli | |
| 1932 - 1945 | Olivier de Sesmaisons | |
| 1922 - 1932 | Dominique Savelli | |
| 1912 - 1922 | Rogatien Levesque | |
| 1896 - 1912 | Julien Poydras de la Lande | |
| 1881 - 1896 | Chrysostome Ricordeau | |
| 1881 - 1881 | Pierre Lucas | |
| 1878 - 1881 | Epiphane Rozier | |
| 1874 - 1878 | Henri Le Maignan de la Verrie | |
| 1871 - 1874 | Oliver Rogatien de Sesmaisons | |
| 1870 - 1871 | Pierre Lucas | |
| 1843 - 1870 | Anselme Fleury | |
| 1839 - 1843 | François Nogue | |
| 1839 - 1839 | Anselme Fleury | |
| 1834 - 1839 | Denis Clouet | |
| 1816 - 1834 | Félix de Royers | |
| 1815 - 1816 | Jean-Antoine Chesnard | |
| 1800 - 1815 | Benjamin Lagarde de la Varenne | |

## Personatges il·lustres

* Albert Robin dit Yann Nibor (1857-1947), poeta.
# La taca humana

La taca humana (original: The Human Stain) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Robert Benton, adaptació de la novel·la homònima de Philip Roth (2000). Va ser estrenada el 2003 i doblada al català.

## Argument

Coleman Silk, un distingit professor d'una universitat de Nova Anglaterra, ha estat durant tota la seva vida un mestre de l'engany i la mistificació. Quan era un prometedor estudiant universitari, va destrossar la vida del seu primer amor a causa d'un secret. Acusat d'haver mantingut paraules racistes envers dos estudiants, dimiteix. Determinat a portar una guerra contra el "políticament correcte", decideix fer-se amic d'un escriptor de talent, per explicar la seva història.
Mentre que una sòlida amistat es teixeix ràpidament entre els dos homes, Coleman es troba amb Faunia, una jove que treballa a la seva antiga facultat. Turmentada i sulfurosa, aquesta relació passional trabucarà les seves certeses i la seva existència. I profunds secrets sortiran a la superfície. Confessar la veritat hauria canviat tanmateix el rumb de la seva vida... Finalment, Coleman no tindrà més remei que mostrar la seva autèntica identitat abans que sigui massa tard.

## Repartiment

* Anthony Hopkins: Coleman Silk
* Nicole Kidman: Faunia Farley
* Ed Harris: Lester Farley
* Gary Sinise: Nathan Zuckerman
* Wentworth Miller: Coleman Silk jeune
* Jacinda Barrett: Steena Paulsson
* Clark Gregg: Nelson Primus
* Anna Deavere Smith: Sra. Silk
* Kerry Washington: Ellie
* Mili Avital: Jeune Iris
* Anne Dudek: Lisa Silk
* John Finn: Louie Borero
* Jeff Perry: Jugador de tennis
* Robert Higden: Jeff Silk
* Richard Russo: Membre de Comité de Facultat
* Deano Clavet: entrenador de boxa
* Charles W. Gray: Ministre

## Referències

* ↑ La taca humana
* ↑ Scott, A. O. «FILM REVIEW; Secrets of the Skin, And of the Heart» (en anglès). The New York Times.

## Enllaços externs

* La taca humana - Lloc web oficial
# Santa Margalida (desambiguació)

«Santa Margalida» té aquests significats:
* Santa Margalida, vila i municipi de Mallorca.
* Església de Santa Margalida de Palma, església de Palma a l'illa de Mallorca.
# Faisà crestat de Borneo

El faisà crestat de Borneo (Lophura ignita) és una espècie d'ocell de la família dels fasiànids (Phasianidae), que habita la selva de les terres baixes de Borneo. Considerat per molts autors coespecífic de Lophura rufa.

## Referències

* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 65. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Rhinobatos granulatus

Rhinobatos granulatus és un peix de la família dels rinobàtids i de l'ordre dels rajiformes.

## Morfologia

Pot arribar als 280 cm de llargària total.

## Reproducció

És ovovivípar.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les costes del Golf Pèrsic fins a Tailàndia, Vietnam i, possiblement també, a la Xina, Indonèsia (Sumatra i Borneo), les Filipines i Nova Guinea.

## Referències

* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Glaucostegus granulatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ ZipCodeZoo.com (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)