OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Utricularia dichotoma

Utricularia dichotoma és una espècie de planta carnívora perennifolia d'hàbits terrestres que pertany a la família Lentibulariaceae.

## Descripció

És una planta herbàcia aquàtica perenne, amb fulles estretes lineals i peduncle erecte; el calze n'és bilobulat, i les flors de color porpra o violeta.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie té una àmplia distribució i és nadiua de Nova Caledònia, Austràlia (on es troba arreu del territori, tret del del Nord) i Nova Zelanda. Ací habita a l'Illa Nord, Illa del Sud i la Rakiura: aquest és l'indret més meridional on apareix. Es troba en llocs amb fang o sorra poc profunds sobre gres o en aigües poc fondes i pantans.

## Taxonomia

Utricularia dichotoma fou descrita per James Edward Smith en Novae Hollandiae Plantarum Specimen 1: 11. 1804.

### Etimologia

Utricularia: nom genèric que deriva de la paraula llatina utriculus, que significa 'petita ampolla o flascó de cuir'.
dichotoma: epítet llatí que significa 'dividit en parelles' i es refereix a la disposició de dobles flors que sovint mostra aquesta espècie.

### Sinonímia

* Pleiochasia dichotoma (Labill.) Barnh. (1916)
* Utricularia billardieri F.Muell. (1868) nom.illeg.
* Utricularia canacorum Pellegr. (1920)
* Utricularia colensoi Hook.f. (1853)
* Utricularia monanthos Hook.f. (1860)
* Utricularia moorei F.I.Lloyd (1936)
* Utricularia novae-zelandiae Hook.f. (1853)
* Utricularia oppositiflora R.br. (1810)
* Utricularia oppositifolia Spreng. (1824) sphalm.typogr.
* Utricularia rotundifolia auct. senar Merl exLuetz.: F.I.Lloyd (1937)
* Utricularia speciosa R.br. (1810)
* Utricularia subsimilis Colenso (1884)
* Utricularia vulcanica Colenso (1894)

## Referències

* ↑ «{{{nom}}}» (en anglès). FloraBase. Departament de Medi Ambient i Conservació, Govern d'Austràlia Occidental.
* 1 2 Bruce Salmon (2001) "Carnivorous Plants of New Zealand" Ecosphere Publications
* ↑ «Utricularia dichotoma». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 22 desembre 2012].
* ↑ En Epítetos Botánicos
* ↑ Utricularia dichotoma a PlantList consultat el 22 de desembre de 2012

## Bibliografia

* Taylor, P. 1989. The genus Utricularia---A taxonomic monograph. Kew Bull., Addit. Ser. 14: 1–724.
# Morvan Lebesque

Morvan Lebesque (Nantes, 11 de gener de 1911 - Rio de Janeiro, 4 de juliol de 1970) fou un periodista i activista polític bretó, lluitador per l'alliberament nacional de la Bretanya.

## Biografia

Lebesque va néixer a Nantes, al Moll de Barbin (ara Moll de Barbusse), i realitzà l'educació secundària a l'institut de Clemenceau. L'any 1930, fou l'editor en cap del Loire Echo. Responsable de la secció de Nantes del Partit Autonomista Bretó, l'abandonà l'any 1931 i fundà, juntament amb Théophile Jeusset, el moviment encara més radical Breiz da Zont, i la seva ala política, el Partit Nacionalista Integral Bretó.
Durant l'ocupació nazi de França a la Segona Guerra Mundial, treballà per al periòdic col·laboracionista L'Heure Bretonne, així com per a d'altres periòdics a París, on establí amistat amb Jean-Paul Sartre i Simone de Beauvoir. L'any 1952, s'adherí al diari satíric Le Canard enchaîné, en el qual escrivia una popular columna, on li va modelar l'estil Albert Camus, amb qui va conrear una bona amistat. Amb el temps es va convertir en editor de la revista. Després de 1966 també va participar en la revista autonomista bretona Ar Vro.
Alguna de les aportacions més importants realitzades en la conformació del cos teòric del nacionalisme bretó fou la de presentar Bertrand du Guesclin, guerrer bretó fins aleshores considerat com un heroi de la Guerra dels Cent Anys contra Anglaterra i la representació d'una de les primeres manifestacions patriòtiques del Regne de França, com un traïdor a la seva Bretanya.

## Referències

* ↑ Sartre, Jean-Paul. Paisatge d'un segle. Lleida: edicions El Jonc, 2006, pàg. 173. ISBN 84-932034-3-2.

## Bibliografia

* Férec, Yann. Morvan Lebesque au Canard Enchaîné (en francès). Brest: Universitat de la Bretanya Occidental, 1997.
# Vansant

Vansant és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia 989 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Vansant tenia 989 habitants, 436 habitatges, i 309 famílies. La densitat de població era de 48,6 habitants per km².
Dels 436 habitatges en un 24,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,8% hi vivien parelles casades, en un 12,4% dones solteres, i en un 29,1% no eren unitats familiars. En el 25,9% dels habitatges hi vivien persones soles l'11% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,27 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,73.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 27,8% entre 25 i 44, un 31,9% de 45 a 60 i un 14,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.250 $ i la renda mediana per família de 30.104 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.068 $ mentre que les dones 20.714 $. La renda per capita de la població era de 13.743 $. Entorn del 14,7% de les famílies i el 17,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Vansant». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Vansant». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
# Muntanyes Miri

Les muntanyes Miri (Miri Hills) és una secció de les muntanyes del Himalàia a Arunachal Pradesh entre les muntanyes ocupades pels gallongs i el riu Ranganadi, habitades per la tribu miri, una ètnia tibetobirmana. Els miris no van donar mai cap problema als britànics i una part de la tribu es va establir a la plana d'Assam.
Vegeu miris

## Bibliografia

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Muntanyes Mitumba

Les Muntanyes Mitumba és una serralada que discorre per la Vall del Rift occidental a Burundi i est de la República Democràtica del Congo, a l'oest del llac Tanganyika. Els dos pics principals són: Mont Kahuzi (3,308m) i Mont Biéga (2,790m) que són volcans extints.
# Muntanyes Mikir

Les muntanyes Mikir (Mikir Hills) és un territori muntanyós a Assam, districtes de Nowgong i Sibsagar, entre la serralada d'Assam i el Brahmaputra, però separat de les muntanyes principals per les valls del Dhansiri a l'est i del Kapili i els seus afluents a l'oest. Ocupen 5.000 km² i la seva altura oscil·la entre 300 i 600 metres encara que les muntanyes més altes arriben a entre 1.300 i 1.400 msnm. La regió està habitada pels karbis.

## Vegeu també

* Nambar.

## Referències

* ↑ Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Gavineta de tres dits

La gavineta o gavineta de tres dits (Rissa tridactyla), també anomenada gavina de tres dits al País Valencià i gavina tresdits a les Illes Balears, és una espècie d'ocell de l'ordre dels caradriformes, de la família dels làrids (que componen les gavines) i del gènere Rissa.
La gavineta de tres dits fa uns 37-42 cm de llargada. Té el cap relativament gros i les potes curtes i negres, amb el quart dit posterior de cadascuna en l'estat de vestigi. És blanca amb el dors gris i les puntes de les ales negres. Té el bec groc.
Cria principalment a la costa atlàntica d'Europa. La seva presència a l'oest de la Mediterrània i al litoral dels Països Catalans es dona de forma rara però regular a l'hivern, i accidental durant l'estiu.

## Referències

* 1 2 «Gavineta de tres dits». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «gavineta». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «gavineta». Diccionari Normatiu Valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua. [Consulta: 30 gener 2015].
* 1 2 3 Estrada, Joan; Jutglar, Francesc; Llobet, Toni. Ocells de Catalunya, País Valencià i Balears : Inclou també Catalunya Nord, Franja de Ponent i Andorra. Barcelona: Lynx, març de 2010, pàgs. 134-135. ISBN 978-84-96553-54-5.
# Vall de Santa Caterina

La Vall de Santa Caterina és una vall del Massís del Montgrí inclosa enterament dins del terme municipal de Torroella de Montgrí. Està rodejada pel Montplà, el Puig Rodó, el Montgrí, el Puig Carroig, el Puig Roig, el Turó de l'Àguila i el Puig de les Cogullades. L'Ermita de Santa Caterina és la que dona nom a la vall. Sense cursos d'aigua estables la vall drena en direcció oest-est cap a l'antic braç del riu Ter avui resseguit pel Rec del Molí.
# Vall de Segó

La Vall de Segó és una comarca històrica del País Valencià que actualment es troba integrada com a subcomarca al Camp de Morvedre, tret d'Almenara, que es troba a l'actual Plana Baixa. Així, en formaven part els municipis actuals de Benavites, Benifairó de les Valls, Canet d'en Berenguer, Faura, Morvedre, Quart de les Valls, i Quartell. Apareix al mapa de comarques d'Emili Beüt Comarques naturals del Regne de València publicat l'any 1934.
Aquesta petita vall de tan sols 21 km² es troba entre les muntanyes d'Almenara al nord i el pic dels Corbs al sud. Les fèrtils terres de la vall són tancades a ponent pel contrafort meridional extrem de la serra d'Espadà, que forma una mena d'arc obert al mar Mediterrani. Al bell mig de la vall es troba la cabalosa Font de Quart, que rega tota la vall.
Actualment, cinc dels municipis de la vall pertanyents al Camp de Morvedre (Benavites, Benifairó, Faura, Quart i Quartell) formen la Mancomunitat de les Valls, amb seu a Faura.

## Enllaços externs

* Mancomunitat de les Valls
# Giacomo della Porta

Giacomo della Porta (c. 1533 - Roma, 1602) va ser un escultor i arquitecte italià, que va treballar en molts edificis importants a Roma, incloent-hi la basílica de Sant Pere al Vaticà.

## Biografia

Della Porta va néixer a Porlezza, Llombardia. Col·laborador de Miquel Àngel i alumne de Jacopo Vignola, va ser influït per tots dos mestres. Després de 1563, va treballar sobre els plànols de Miquel Àngel per a la reconstrucció dels espais oberts de la capital: al turó del Capitoli va intervenir a la façana, i a les escalinates del palau Senatorial. Després de la mort de Vignola, el 1573, va continuar la construcció de l'església del Gesù, i el 1584 va modificar la seva façana amb el seu propi disseny. Des del 1573, va liderar la reconstrucció de la basílica de Sant Pere, i posteriorment, en col·laboració amb Domenico Fontana, va completar-ne la cúpula (1588-1590).
Della Porta va completar la majoria de les fonts romanes del segle xvi, incloent-hi les de Neptú i del Moro.

## Principals obres

* Oratori del Santíssim Crucifix (1562-1568)
* Església del Gesù (1571-1575)
* Fonts al palau Borghese (1573)
* Fonts a la plaça Colonna (1574)
* Petita font a plaça Navona (1574)
* Font a la piazza della Rotonda, davant del Panteó
* Palau Senatori (1573-1602)
* Palau della Sapienza (1578-1602)
* Palau Capizucchi (1580)
* Santa Maria dei Monti (1580)
* Sant'Atanasio dei Greci (1581)
* Façana de San Luigi dei Francesi (1589)
* Font de les Tortugues (1584)
* Santa Maria Scala Coeli
* Palau Marescotti (1585)
* Palau Serlupi (1585)
* Trinità dei Monti (1586)
* Font di Piazza allí Monti (1589)
* Cúpula de la basílica de Sant Pere (1588-90)

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.182. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
# Giacovazzoïta

La giacovazzoïta és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el nom de Carmelo Giacovazzo (Locorotondo, Bari, Itàlia, 14 de desembre de 1940) per la seva destacada contribució a la cristal·lografia.

## Característiques

La giacovazzoïta és un sulfat de fórmula química K₅Fe$^{3+}$₃O(SO₄)₆·10H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2019. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Químicament es troba relacionada amb la scordariïta.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu d'Història Natural de la Universitat de Pisa (Itàlia), amb el número de catàleg: 19896.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Monte Arsiccio, situada a Sant'Anna di Stazzema, a la Província de Lucca (Toscana, Itàlia), on es troba en forma de cristalls prismàtics de color taronja-marró, de fins a 0,1 mm de llargada. Aquesta mina italiana és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Giacovazzoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 juliol 2021].
# Universitat Oberta dels Països Baixos

La Universitat Oberta dels Països Baixos (en neerlandès: Open Universiteit Nederland) és una institució neerlandesa d'ensenyament a distància a nivell universitari. És una universitat independent finançada pel govern i utilitza una varietat de mètodes, inclosos materials escrits, Internet i seminaris nocturns o sessions diàries ocasionals.
La Universitat Oberta dels Països Baixos es va fundar el 1984 i es va obrir als estudiants aquell setembre. L'administració té la seu a Heerlen, a la província de Limburg, a l'extrem sud dels Països Baixos. La universitat compta amb centres d'estudi i suport dispersos pels Països Baixos continentals, així com centres d'estudis a Flandes i col·laboracions amb institucions d'Aruba, Bonaire, Curaçao, Sint Maarten i Surinam.
Des que es va fundar la Universitat Oberta, més de 250.000 estudiants s'han matriculat als cursos. Al setembre de 2016, aproximadament 15.000 estudiants estaven matriculats en centres d'estudi o de suport als Països Baixos, inclosos alguns residents d'altres països.

## Referències

* ↑ «Open Universiteit benoemt zes bedrijven tot ICT-inhuur partner» (en dutch). Consultancy.nl, 19-09-2016.
* ↑ «Ziggo-directeur Arent van der Feltz benoemd tot voorzitter College van Bestuur Open Universiteit» (en dutch). Wij Limburg, 25-04-2016.
# Varius esofàgiques

Les varius esofàgiques (o varices esofàgiques) són venes submucoses en el terç inferior de l'esòfag estan molt dilatades (o varius). S'utilitza habitualment la denominació en plural, ja que sempre són diverses les venes dilatades. Són sovint conseqüència de la hipertensió portal, habitualment a causa d'una cirrosi, els pacients amb varius esofàgiques tenen una forta tendència a desenvolupar un sagnat.
Les varius esofàgiques es diagnostiquen habitualment per gastroscòpia.

## Referències

* ↑ Rubin's Pathology: Clinicopathologic Foundations of Medicine edited by Raphael Rubin, David S. Strayer, Emanuel Rubin, page 612
* ↑ Biecker E, Schepke M, Sauerbruch T «The role of endoscopy in portal hypertension». Dig Dis, 23, 1, 2005, pàg. 11–7. DOI: 10.1159/000084721. PMID: 15920321.
# Varkaus

Varkaus (en suec Varkaus i abans de 1929 Warkaus) és un municipi de Finlàndia que forma part de la regió de Savònia del Nord. Està situat en un estret del llac Saimaa.

## Agermanaments

| Lu'an, Xina Nakskov, Dinamarca Rjukan, Noruega Sandviken, Suècia | Petrozavodsk, Rússia Rüsselsheim, Alemanya Pirna, Alemanya Zalaegerszeg, Hongria |
# Museu d'Art Modern de Medellín

El Museu d'Art Modern de Medellín (MAMM) és un museu de la ciutat colombiana de Medellín, capital del departament de Antioquia, fundat el 1980 i dedicat a l'art modern i contemporani.
Posseeix 233 obres de la antioqueña Débora Arango, declararades com a Béns d'Interès Cultural d'Ordre Nacional en 2004.
Des de 2009, el MAMM ocupa l'edifici Talleres Robledo, antiga siderúrgica de 1938 localitzada en Ciutad del Rio, una de les zones industrials del sud de Medellín. El 2015 es va inaugurar una ampliació amb un nou edifici de 7.220 metres quadrats amb cinc pisos amb forma de caixes, que es connecten per escales i terrasses. El seu disseny està inspirat en les construccions en els vessants de Medellín.

## Referències

* 1 2 Toro Vesga, Maria Alejandra «El edificio que conecta al museo con la ciudad». El Tiempo, 01-09-2015 [Consulta: 20 agost 2016].
# George Hadley

George Hadley (Londres, RU, 12 de febrer de 1685 - Flitton, Bedfordshire, RU, 28 de juny de 1768) va ser un advocat i meteoròleg amateur anglès que va proposar un model de circulació atmosfèrica, la cèl·lula de Hadley, la qual explica els constants vents de l'est que bufen als tròpics anomenats vents alisis.

## Reconeixements

* El Servei Meteorològic del Regne Unit (Met Office), va donar el seu nom al seu centre de recerca sobre el clima (Hadley Centre for Climate Prediction and Research).
* Un cràter d'impacte a Mart porta també el seu nom (Hadley).

## Bibliografia

* George Hadley, "Concerning the cause of the general trade winds," Philosophical Transactions, vol. 39, pp. 58–62 (1735).

## Referències

* ↑ Persson, Anders «Hadley's Principle: Understanding and Misunderstanding the Trade Winds». Hist. Meteorol., 3, 2006, pàg. 17–42. Arxivat de l'original el 25 de juny 2008 [Consulta: 4 abril 2018].
* ↑ «Hadley Crater provides deep insight into martian geology». European Space Agency, 06-09-2012. [Consulta: 4 abril 2018].
# El Fadrí

El Fadrí és el nom popular de la torre campanar de Castelló de la Plana, i un dels seus símbols més emblemàtics.
La torre és propietat municipal, per això també se li pot dir Campanar de la Vila, es caracteritza pel fet que està separada de la catedral, a diferència d'altres campanars que es troben integrats en el mateix edifici eclesiàstic. Situat a la plaça Major, al centre de la ciutat, al costat de la dita església de Santa Maria i de l'Ajuntament.
És un edifici de planta octogonal, seguint el tipus establert del gòtic català, de quatre cossos que corresponen amb la càmera del rellotge, la presó, l'habitatge del campaner i la càmera de les campanes (disposa de vuit campanes de volteig i tres fixes situades en el capitell per a assenyalar els quarts i les hores). Finalment trobem una terrassa rematada per un templet. En el seu interior hi ha una estreta escala de caragol que permet l'accés a cadascuna de les plantes. La seua altura és d'uns 58 metres.
Les seues obres van començar en 1440. En 1457 va intervenir el mestre Saera construint aproximadament el primer cos: probablement es tracta del picapedrer Guillem Saera, mestre major de l'església de Sant Lluc d'Ulldecona i de diverses obres empreses pel municipi de Tortosa al segle xv, entre altres la monumental font gòtica o de l'àngel. Després d'una llarga paralització i diverses propostes en 1593 van intervenir i van finalitzar la torre Francesc Galiança de la Llanxa, Guillem del Rei, Pere Crosali, Marc Volsanys, Antoni i Joan Saura; segons les traces que havia presentat el portuguès Damián Méndez en 1591.
L'accés a la torre es fa a través d'una porta de llinda amb una fornícula a la part superior flanquejada per volutes i un frontó triangular a la part superior. Sota els escuts del Regne de València i les Torres de Castelló hi ha una inscripció en llatí que fa referència a la construcció de la torre entre els anys 1591 i 1604.
És destacable la semblança formal d'aquest campanar amb els de l'església arxiprestal de Sant Mateu i l'església del Salvador de Borriana.

## Vegeu també

* Llista de monuments de la Plana Alta

## Enllaços externs

* Informació sobre el Fadrí a Campaners
* Fitxa a la Biblioteca de Patrimoni

## Referències

* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2336. Data de consulta: 1r agost 2023.
* ↑ URL de la referència: https://ceice.gva.es/va/web/patrimonio-cultural-y-museos/inventario-general. Data de consulta: 31 març 2023.
* ↑ Vidal Franquet, Jacobo. Les obres de la ciutat. L'activitat constructiva i urbanística de la Universitat de Tortosa a la baixa edat mitjana. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2008. ISBN 978-84-8415-399-3.
# Marie de la Trinité

Marie de la Trinité, de nom civil Paule de Mulatier, (3 de juliol de 1903, Lió - 21 de novembre de 1980) fou una religiosa dominica francesa que influí en l'espiritualitat de Hans Urs Von Balthasar. Havent rebut una de les seves obres, el teòleg n'escrigué: «Els temes tractats són del més elevat interès. L'estil és dens. Cal disposar de temps, potser la repercussió no serà enorme, però això és més aviat un argument A FAVOR del llibre. Caldrà que els teòlegs i els espiritualistes s'hi dediquin perquè el rendiment és extremadament ric, també per a l'homilia i la meditació dels simples cristians. Gràcies de tot cor per aquest tresor». (28.2.87)

## Biografia

Discerní la seva vocació religiosa i volgué entrar a l'Orde del Carmel, però el 1930, seguint el consell del seu director espiritual, el pare Jean-Marie Périer OP, entrà en una petita comunitat recentment fundada: Dominiques Missioneres de Campagnes, amb el nom de Marie de la Trinité. Feu la seva professió el 1932 i fou escollida mestra de novícies el 1933, experimentant llavors la congregació un ràpid creixement. A la dècada de 1940, quan la congregació ja s'havia assentat, es consagrà més profundament a la pregària sota la direcció del pare Antonin Motte OP. Escrigué trenta-cinc carnets espirituals entre el 1942 i el 1946, i es beneficià de grans gràcies místiques. No obstant això, després del 1944 experimentà una depressió que la dugué a iniciar diversos tractaments, fins i tot quatre anys de psicoanàlisi sota la direcció de Jacques Lacan.
Després d'aquesta crisi, emprengué el 1956 una formació de psicoterapeuta amb el suport de Feltin i de Lacan, i treballà a l'hospital de Vaugirard de París als serveis de medecina psicosomàtica, alhora que participà en importants àmbits de la vida de la comunitat religiosa. Posteriorment es traslladà a la comunitat de Flavigny, on atengué la salut de la fundadora fins al final, així com posà en ordres els arxius de la congregació. Dugué una vida de més solitud i pregària, decidí quedar-se sola en una ermita de Flavigny-sur-Ozerain quan la comunitat es traslladà a París el 1970.

## Referències

* ↑ Futur provincial de la province de France
* ↑ Brunet Claire,« Une lettre » dans La Revue lacanienne, 2009/1 n° 3, p. 15-18.