OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paquet

Un paquet postal és un conjunt de coses ben lligades i embolicades, utilitzat per transportar o enviar objectes més voluminosos per correus o un altre servei de lliurament. És diferència de les cartes pel fet que normalment no entra en la bústia. Cada servei té els seus criteris de format i de pes mínim i màxim.
Es compon d'un contenidor, generalment una caixa de cartró, tancat amb cinta adhesiva o antigament amb corda. A l'exterior s'escriuen o s'enganxen les informacions de servei: adreça del destinatari i del remitent, segells o prova de pagament, codi de barres o codi QR, mencions pràctiques, com ara «fràgil». A l'interior es posa la mercaderia i eventual material de farciment per protegir-la i omplir el buit. Antany era prohibit enganxar o tancar els paquets amb cola o cinta adhesiva, i es feia servir corda, per facilitar la inspecció postal o duanera.
El 1881 la Unio Postal Universal va concloure un primer acord per un servei internacional, entre el Regne Unit, Índia, Pèrsia i els Països Baixos, en una època quan els serveis estatals de correus eren en concurrència amb les companyies ferroviàries per obtenir el monopoli. El servei durant molt de temps i en molts països va ser un servei públic en mans de l'estat o empreses estatals. Moguda per la moda de la liberalització, des de la fi dels anys 1980, la Unió Europea va voler trencar aquests monopolis estatals i limitar el servei universal a certes cartes. A més va establir criteris per evitar que els operadors privats només servíssin les zones metropolitanes, molt rentables per la densitat de la població i negligíssin les zones rurals.
* Paquet
* Oficina britànica de tria de paquets vers 1910
* Paquets postals vers 1914 als Estats Units
* Estació de lliurament de paquets automàtica a Polònia vers 2019

## Vegeu també

* Troter
* Bernat Marcús
* Francesc I de Tassis
* Hostal
* Correu Major
* Caupona
* Taverna romana
* Mutatio

## Referències

* ↑ «paquet». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Laudon, Kenneth C; Price, Jane. Sistemas de información gerencial: administración de la empresa digital. Pearson Educación, 2004, p. 10–. ISBN 978-970-26-0528-7 [Consulta: 11 maig 2013].
* ↑ Andersson, Sören. «The 1880 UPU Parcel Post Convention and Swedish Foreign Parcel Mail, 1881 - 1921». The Posthorn, 01-05-2002. Arxivat de l'original el 2013-11-13. [Consulta: 20 gener 2022].
* ↑ Brandt, Torsten. Liberalisation, privatisation and regulation of postal services in Europe – First international experiences in the run-up to new European regulations (en anglès). Düsseldorf: Hans Böckler Stiftung, març 2007.
Viccionari
# Papíkovo

Papíkovo (en rus: Папиково) és un poble del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, segons el cens del 2017 tenia 121 habitants. Pertany al districte municipal d'Aguínskoie.

## Referències

* ↑ «Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии. Вып. 5: Шуйский и Ковровский уезды/сост. В. Березин. Вязниковский и Гороховецкий уезды/сост. В. Добронравов. - 1898». Arxivat de l'original el 2018-10-26. [Consulta: 20 desembre 2018].
# Parc Central

«Parc Central, Parque Central (es) o Central Park (en)» té aquests significats:
Països Catalans
* Parc Central d'Andorra, espai verd situat al centre de la ciutat d'Andorra la Vella al Principat d'Andorra
* Parc Central de València, espai verd situat al centre de la ciutat de València al País Valencià
* Parc del Centre del Poblenou, espai verd situat a la ciutat de Barcelona al Principat de Catalunya
* Parc Central de Nou Barris, espai verd situat a la ciutat de Barcelona al Principat de Catalunya
* Parc Central de Mataró, espai verd situat a la ciutat de Mataró al Principat de Catalunya
Estats Units
Argentina
Cuba
Nicaragua
Uruguai
Veneçuela
* Parque Central (Caracas), urbanizació de la ciutat de Caracas, amb las torres més altes d'Amèrica del Sud
* Parque Central (metro de Caracas), estació de metro de la ciutat de Caracas
Canaries
# Parc Central d'Andorra

El Parc Central es un espai natural i parc situat al bell mig de la ciutat Andorra la Vella al Principat d'Andorra. Està situat a vora del riu Valira.
Aquest parc es un espai verd al centre de la capital andorrana i esdevé l'espai verd més extens de la ciutat amb una extensió de 33.000m2. Conté una zona dedicada al joc infantil, diferents zones verdes, un skatepark, un bar-restaurant dotat de terrassa, un espai reservat per la gent gran per a la celebració de festivitats i activitats pels majors, fonts, etc.
Aquest espai fou dissenyat per l'arquitecte Daniel Gelabert Fontova.

## Aparcament Parc Central

També disposa d'una zona d'aparcament que és la més important de tot el Principat d'Andorra. Situat al carrer Pere d'Urtx al centre de la capital Andorrana disposa d'una gran quantitat de zones d'aparcament tots ells de pagament (amb els primers trenta minuts gratuïts).

## Vegeu també

* Geografia d'Andorra

## Referències

* ↑ Cerver, Francisco Asensio; Oussedik, Sylvia; Huet, Bernard (1995). Elementos del paisaje. Consejo Editorial Arco. pp 89-92. ISBN 978-84-8185-002-4. Consultado el 9 de octubre de 2012.
* ↑ «Parc Central d'Andorra».
* ↑ «Inversions i millores al Parc Central a Andorra la Vella».
* ↑ «Aparcament del Parc Central».
# Parc Nacional de Cameia

El Parc nacional de Cameia és un parc nacional a la província de Moxico a Angola, situat a uns 1.100 metres sobre el nivell del mar. Comparteix el seu nom amb el municipi veí de Cameia. El camí Cameia-Luacano forma el límit nord del parc amb el riu Chifumage que forma la part sud del límit oriental i el riu Lumege i el riu Luena la frontera sud-oest. Gran part del parc consisteix en planures d'inundació estacional que formen part de la conca del riu Zambezi, amb la meitat nord del parc que desemboca al riu Chifumage. També hi ha extensos boscos de miombo, similars als de la conca del Zambezi, a Zàmbia occidental. El parc és una mostra de la naturalesa que no hi ha a altres llocs a Angola. Dos llacs, el llac Cameia i el llac Dilolo (el llac més gran a Angola) es troben fora dels límits del parc i tots dos tenen àmplies jonqueres i pantans coberts d'herba que són rics en aus aquàtiques.

## Història

L'àrea ara coneguda com a Parc Nacionalde Cameia es va establir com reserva de caça en 1938, i com Parc Nacional en 1957. La vida silvestre en el parc va estat gairebé completament aniquilada després de la Guerra civil angolesa, així com la caça furtiva incontrolada i la destrucció d'infraestructures. Hi ha una greu manca de personal, recursos i suport per al parc.

## Referències

* ↑ Parques Naturais e Zonas Protegidas de Angola
* ↑ http://www.birdlife.org/datazone/sites/index.html?action=SitHTMDetails.asp&sid=6004&m=0

## Enllaços externs

* Fitxa a Park.it dels parcs nacionals d'Angola
* Cameia National Park a africatouroperators
# Hermann Schlegel

Hermann Schlegel (10 de juny de 1804 - 17 de gener de 1884) va ser un ornitòleg i herpetòleg alemany. Va néixer a Altenburg. El seu pare, que treballava com a forjador de llautó, col·leccionava papallones, el que va estimular l'interès de Schlegel en la història natural. El descobriment, per casualitat, d'un niu d'una au rapinyaire el va portar a l'estudi de les aus, al que també va ajudar una trobada amb Christian Ludwig Brehm.
Schlegel va començar a treballar per al seu pare, però aviat es va cansar d'això. Va viatjar a Viena el 1824, on, a la universitat, va rebre classes de Leopold Fitzinger i Johann Jacob Heckel. Una carta de recomanació de Brehm a Joseph Natterer li va aconseguir un lloc en el Museu d'Història Natural de Viena.
Un any després de la seva arribada, el director del museu, Carl Franz Anton Ritter von Schreibers, el va recomanar a Coenraad Jacob Temminck, director del museu d'història natural de Leiden, i aquest el va agafar com a ajudant. Al principi, Schlegel va treballar principalment en la col·lecció de rèptils del museu, però aviat la seva activitat es va estendre a altres grups d'animals. Schlegel seria enviat a Java a unir-se a la Natural History Commission, però la mort del que havia de ser el successor de Temminck, Heinrich Boie, va fer que el projecte no tirés endavant. Va ser en aquesta època quan Schlegel va conèixer Philipp Franz von Siebold. Es van convertir en bons amics i van col·laborar en l'obra Fauna Japonica (1845-1850).
Quan a principis del 1858 Temminck va morir, Schlegel el va succeir com a director del museu d'història natural. Estava especialment interessat en el sud-est asiàtic, i el 1857 va enviar el seu fill Gustav a recollir espècimens d'aus a la Xina. Quan Gustav va arribar es va trobar que Robert Swinhoe havia arribat allà primer. El 1859 Schlegel va enviar a Heinrich Agathon Bernstein a recollir aus a Nova Guinea. Bernstein va morir el 1865 i va ser succeït en la missió científica per Hermann von Rosenberg.
Schlegel va agafar un jove ajudant anomenat Otto Finsch. Al mateix temps, va començar a publicar una revista científica anomenada Notes del museu de Leyden, i també una obra de catorze volums: Museum d'histoire naturelle des Pays-Bas (1862-1880). En aquesta obra utilitza a tres il·lustradors: John Gerrard Keulemans, Joseph Smit i Joseph Wolf.
Els últims anys de la seva vida van ser complicats: la seva dona va morir el 1864, la seva ajudant Finsch es va traslladar al museu d'història natural de Bremen, i la col·lecció del Museu Britànic va començar a eclipsar la de Leiden.

## Referències

* A Concise History of Ornithology, Michael Walters ISBN 1873403976
# Higroscopicitat

La denominació higroscòpic (del grec ύγρος hygros 'humit, banyat', in, 'observar, mirar') es refereix a totes aquelles substàncies o materials que absorbeixen o cedeixen ràpidament l'aigua en forma de vapor o en forma líquida de l'ambient que les envolta.
L'absorció de l'aigua pot donar lloc a diferents processos:
* Alguns dels compostos higroscòpics reaccionen químicament amb l'aigua com els hidrurs, els metalls alquins, els oxoàcids, els òxids de no metalls (P₂O₃, P₂O₅…).
* Altres compostos sòlids, generalment sals, agafen aigua i la integren en la seva estructura cristal·lina formant els hidrats, en els quals l'aigua es presenta en una proporció estequiomètrica perfectament definida. Exemples: El sulfat de coure (II) forma tres hidrats: CuSO₄·5H₂O, CuSO₄·3H₂O, CuSO₄·3H₂O. Altres exemples de sals hidratades són: Sulfat de níquel (II) heptahidratat, NiSO₄·7H₂O, el perclorat de liti trihidratat, LiClO₄·3H₂O, el fluorur d'alumini monohidratat, AlF₃·H₂O, el dicromat de bari dihidratat, BaCr₂O₇·2H₂O, el clorur de crom (III) decahidratat, CrCl₃·10H₂O, el nitrat de magnesi hexahidratat, Mg(NO₃)₂·6H₂O, etc.
* Hi ha líquids com l'àcid sulfúric, H₂SO₄, que també absorbeixen aigua i es dilueixen.
* La fusta té la capacitat d'absorbir o desprendre humitat en funció d'on estigui situada i del clima. Quan absorbeix humitat, la fusta es bufa.
# Higuera de Vargas

Higuera de Vargas és un municipi de la província de Badajoz, a la comunitat autònoma d'Extremadura.

## Referències

* ↑ EPA.com.es. «Badajoz municipios de más y menos de 5000 habitantes» (en castellà), maig 2020. [Consulta: 21 febrer 2021].
# Ignasi Giralt i Lleys

Ignasi Giralt i Lleys era clergue als 21 anys i, moment en què l'Ajuntament de Castelló d'Empúries li va convedir el magisteri de capella de la basílica de Santa Maria, càrrec que va exercir durant dos anys. En aquests dos anys, Giralt va deixar constància del seu repertori musical, del qual es conserven sis composicions de les quals cal esmentar un rosari per a quatre veus i orquestra, on hi consten els noms de Callís i Riera, dos intèrprets de l'orquestra de la Vila.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep M.; Salgado Cobo, Elena. Inventari dels fons musicals de Catalunya. Volum 7: Fons de l'església parroquial de Santa Maria de Castelló d'Empúries. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2013.
# Partida d'Aigüesverds

La Partida d'Aigüesverds és una partida de terra del municipi de Reus (Baix Camp), a l'extrem meridional del terme, tocant al de Riudoms i al de Vila-seca. Queda a l'oest de Mascalvó i de Porpres, al sud també de Porpres i de Rubió, i al sud-est de Blancafort. A l'oest la tanca l'Aigüera d'Aigüesverds. És més aviat pobra, amb abundància de garrofers, i amb diverses masies disseminades, com ara el Mas Vermell, el Mas de Messies, El Mas del Torres o el Mas de Guardià. Una part important de la partida s'ha urbanitzat i s'hi ha construït un camp de golf.
Havia format part de l'antic Territori de Tarragona, unes possessions de l'arquebisbe de Tarragona que comprenien diverses terres de Reus, Vila-seca, La Canonja, Masricard, La Boella i Mascalbó.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 42. ISBN 8486387655.
# Óscar Pachón Melo

Óscar Mauricio Pachón Melo (Zipaquirá, Cundinamarca, 28 d'abril de 1987) és un ciclista colombià, actualment a l'equip RTS-Monton Racing Team.

## Palmarès

* 2013
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Antioquia
* 2014
** 1r al Tobago Cycling Classic
* 2015
** 1r a la Volta a Cundinamarca i vencedor de 2 etapes

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Óscar Pérez Solís

Oscar Pérez Solís (Bello, Ayer 21 d'agost de 1882 – Valladolid, 1951) va ser un polític i militar espanyol.
Era capità d'artilleria però va deixar l'Exèrcit per ingressar en el PSOE en 1913. Va ser cofundador del Partit Comunista Obrer Español (PCOE), una escissió favorable a la Tercera Internacional del PSOE, a l'abril de 1921, la qual es va integrar poc després en el Partit Comunista d'Espanya (PCE). En 1928 va abandonar el comunisme i entrà a treballar en la CAMPSA de Valladolid.
Durant la II República es va afiliar a Falange Española, unint-se a la revolta de juliol de 1936, en el qual va participar en la defensa d'Oviedo. Va escriure El partido socialista y la acción de las izquierdas (1918), Memorias de mi amigo Óscar Perea (1931) i Sitio y defensa de Oviedo (1937).

## Referències

* ↑ Forti, 2011, p. 421.

## Bibliografia

* Forti, Steven. El peso de la nación. Nicola Bombacci, Paul Marion y Oscar Pérez Solís en la Europa de entreguerras. (Tesis doctoral). Universitat Autònoma de Barcelona. Departament d'Història Moderna i Contemporània, 2011. ISBN 978-84-15876-81-6 [Consulta: 18 febrer 2015]. Arxivat 2015-01-16 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Biografia a La Nueva España
# Patró analític

Un patró analític és una descripció o una plantilla per a la forma de resoldre un problema de química analítica que es pot utilitzar en moltes situacions diferents .

## Descriure un patró analític

Els suggeriments s'han plantejat per tenir un format coherent i uniforme per a descriure'ls. Un d'ells, proposat per Hahsler, té l'estructura següent:
* Nom del patró: un nom de patró realment ha de reflectir el significat del que està abstracció. Ha de ser simple perquè un pugui referir-s'hi durant l'anàlisi.
* Intenció: la intenció té com a objectiu descriure l'objectiu del patró està tractant d'aconseguir. També ha de descriure el problema que tracta de resoldre.
* Motivació: " Un escenari que il·lustra el problema i com el patró d'anàlisi contribueix a la solució a l'escenari concret "
* Forces i el context: " La discussió de les forces i tensions que s'hauran de resoldre pel patró d'anàlisi"
* Solució: " Descripció de la solució i de la relació de forces assolits pel patró d'anàlisi en l'escenari en la secció de motivació. Inclou tots els aspectes estructurals i de comportament pertinents del patró d'anàlisi" .
* Conseqüències: ha de posar l'accent en com l'objectiu s'aconsegueix pel patró d'anàlisi amb la seva limitació.
* Disseny: Suggeriments de les implementacions de disseny d'aquest model.
* Usos coneguts: exemples del món real d'aquest patró d'ús
Hi ha dues tasques principals en què el patró d'anàlisi s'utilitza com a programari de processos. Són els següents:
* El patró analític suggereix patrons de disseny i solucions fiables per als problemes comuns i facilita la transformació del model d'anàlisi en un model de disseny.
* Els patrons analítics desenvolupen els models d'abstractes analítics tan aviat com és possible. Aquests contenen els principals requisits del problema concret, proporcionant models d'anàlisi reutilitzables amb exemples, així com una descripció dels avantatges i limitacions.

## Referències

* Fowler, Martin. Accounting Patterns.
# Partido de Unificación Comunista de Canarias

Partido de Unificación Comunista en Canarias (PUCC) va ser un partit comunista que treballava per l'autonomia política de Canàries i el dret a l'autodeterminació i a la independència canària respecte a Espanya, si bé mai es va definir com a partit independentista. El PUCC es va originar de l'OPI, una escición del PCE, que actuava clandestinament durant la dictadura de Francisco Franco.
El PUCC realitzarà diversos actes el 1975 i dona la seva primera conferència pública el 1978. El 16 de setembre de 1977 queda registrat en el Ministeri de l'Interior. Abans d'això, a les eleccions generals espanyoles de 1977 el PUCC va donar suport al PTE en el Frente Democrático de Izquierdas. Posteriorment passarà a formar part de la coalició de partits Unión del Pueblo Canario, sent un dels principals partits que van integrar aquesta coalició que va arribar a ser la tercera força política de Canàries a fins dels 70. El líder del PUCC va ser Paco Tovar Santos.
El Partit d'Unificació Comunista va publicar un butlletí internacional dit Comunista. En el segon congrés del PUCC el 1980, va canviar el seu nom a Moviment d'Esquerra Revolucionària de l'Arxipèlag Canari (MIRAC). Posteriorment, després de la ruptura d'UPC, el MIRAC es va transformar en UNI (Unión de Nacionalistas de Izquierda). Aquesta formació es va integrar a ICAN en 1991 juntament amb ICU i ACN. Posteriorment, quan en 1993 ICAN es va unir a Coalició Canària, part de la militància d'UNI va sortir de l'organització i va crear l'associació Canàries Alternativa que segueix funcionant en l'actualitat amb un nivell d'activitat discret.

## Enllaços externs

* Ministerior del Interior Arxivat 2005-08-02 a Wayback Machine. - Registre de partits polítics - actualitzat a 15 de setembre de 2005
# Illes Lihir

Les Illes Lihir són un grup d'illes de Papua Nova Guinea, localitzat al nord d'Irlanda Nova, en les Coordenades: 3° 00′ 00″ S, 152° 35′ 00″ E﻿ / ﻿3°S,152.583333°E﻿ / -3; 152.583333. Formen part de l'Arxipèlag Bismarck. L'illa més gran del grup és Lihir (aka Niolam), entre les altres illes del grup hi ha: Mali, Mahur, Masahet i Sanambiet.

## Geografia

El grup d'illes que formen les "illes Lihir" està incorporat administrativament a la província de Nova Irlanda.

## Economia

Es va descobrir or a l'illa de Lihir el 1982 i es va començar a explotar el 1997. Dos jaciments, "Minifie" i "Lienetz", estan situats al cràter d'un volcà inactiu anomenat Luise Caldera a la costa est d'aquesta illa.

## Referències

* ↑ Muller, Daniel; Leander Franz; Sven Petersen; Peter Herzig; Mark Hannington «Comparison between magmatic activity and gold mineralization at Conical Seamount and Lihir Island, Papua New Guinea». Mineralogy and Petrology, 79, 2003, pàg. 259–283.
* ↑ «Lihir gold mines». Arxivat de l'original el 2008-09-07. [Consulta: 6 agost 2021].
* ↑ «Submarine Volcanoes». Department of Geosciences, Oregon State University. [Consulta: 9 març 2011].

## Vegeu també

* Lihir
* Llista de volcans

## Enllaços externs

* Fotos Illa de Lihir
* Mina d'or de Lihir Arxivat 2008-09-07 a Wayback Machine.
# Penta-di-Casinca

Penta-di-Casinca (en cors A Penta di Casinca) és un municipi francès, situat a la regió de Còrsega, al departament d'Alta Còrsega. L'any 1999 tenia 2.438 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 546 | 683 | 861 | 1.348 | 1.917 | 2.438 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1983- | Joseph Castelli | DVG | |
# Ilıca

«Ilıca» té aquests significats:
Ilidja (en turc modern Ilıca, diminutiu d'Ilig o Yilig) és la paraula turca que designa a una font d'aigua calenta i als banys alimentats tanmateix per una font d'aigua calenta. No és equivalent a la paraula també turca hammam (d'època otomana) que designa normalment un bany on l'aigua és escalfada artificialment. Variants d'ilidja foren kapludja i bana (serbocroata banja, per exemple Banja Luka).
Unes trenta localitats d'Anatòlia es diuen Ilıca o la inclouen dins el seu nom. Alguns exemples:
* Ilıca, Erzurum, província d'Erzurum, Turquia
* Ilıca, Çeşme, província d'İzmir, Turquia
* Ilıca, Manavgat, província d'Antalya, Turquia
* Ilıca, Şavşat, província d'Artvin, Turquia
* Ilıca, Mut, província de Mersin, Turquia
# París-Roubaix 1994

La París-Roubaix 1994 fou la 92a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 10 d'abril de 1994 i fou guanyada pel rus Andrei Txmil, que s'imposà en solitari en l'arribada a Roubaix. Fabio Baldato i Franco Ballerini foren segon i tercer respectivament.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Andrei Txmil (MDA) | Lotto | 7h 28' 02" |
| 2 | Fabio Baldato (ITA) | GB-MG Maglificio | + 1' 13" |
| 3 | Franco Ballerini (ITA) | Mapei-Clas | m. t. |
| 4 | Olaf Ludwig (GER) | Telekom | + 1' 26" |
| 5 | Sean Yates (GBR) | Motorola | m. t. |
| 6 | Johan Capiot (BEL) | TVM | m. t. |
| 7 | Gilbert Duclos-Lassalle (FRA) | Gan | m. t. |
| 8 | Ludwig Willems (BEL) | GB-MG Maglificio | m. t. |
| 9 | Frankie Andreu (USA) | Motorola | m. t. |
| 10 | Nico Verhoeven (NED) | Novemail-Histor | m. t. |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats a les-sports.info
* Resultats a cyclebase.nl
# París-Roubaix 1989

La París-Roubaix 1989 fou la 87a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 9 d'abril de 1989 i fou guanyada pel belga Jean-Marie Wampers, que s'imposà a l'esprint al seu company d'escapada, Dirk de Wolf, en l'arribada a Roubaix. Edwig van Hooydonck fou tercer.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Jean-Marie Wampers | Panasonic | 6h 46' 45" |
| 2 | Dirk de Wolf | Hitachi | m. t. |
| 3 | Edwig van Hooydonck | Superconflex | + 59" |
| 4 | Gilbert Duclos-Lassalle | Z-Peugeot | m. t. |
| 5 | Eddy Planckaert | AD Renting | m. t. |
| 6 | Marc Madiot | Toshiba | m. t. |
| 7 | Herman Frison | Histor-Sigma | + 4' 27" |
| 8 | Jacques Hanegraaf | TVM | m. t. |
| 9 | Urs Freuler | Panasonic | m. t. |
| 10 | Johan Lammerts | AD Renting | m. t. |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats a les-sports.info
* Resultats a cyclebase.nl Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Paramelomys moncktoni

Paramelomys moncktoni és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de Papua Nova Guinea, on viu a altituds d'entre 0 i 700 msnm. El seu hàbitat natural són els boscos tropicals humits de plana. Es creu que no hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie, encara que el seu medi està afectat per la tala d'arbres, la mineria de níquel i l'expansió dels camps de conreu. L'espècie fou anomenada en honor del capità Charles Arthur Whitmore Monckton.

## Referències

* ↑ Aplin, K. Paramelomys moncktoni. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 30 novembre 2017.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 282. ISBN 978-0801893049.
# Paramelomys platyops

Paramelomys platyops és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds d'entre 0 i 1.000 msnm a Indonèsia i Papua Nova Guinea. El seu hàbitat natural són els boscos pertorbats. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, platyops, significa 'cara plana' en llatí.

## Referències

* ↑ Wright, D. et al. Paramelomys platyops. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 5 desembre 2017.
* ↑ Entrada «Paramelomys» d'Animalia (en anglès).