OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Haradaïta

La haradaïta és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom en honor de Zyunpei Harada (Yokohama, Japó, 5 d'octubre de 1898 - Kawasaki, Japó, 27 d'abril de 1992), professor de la Universitat Hokkaido de Sapporo, al Japó, qui va contribuir eminentment a els estudis sobre minerals al país.

## Característiques

La haradaïta és un silicat de fórmula química SrVSi₂O₇. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la haradaïta pertany a «09.DH - Inosilicats amb 4 cadenes senzilles periòdiques, Si₄O₁₂» juntament amb els següents minerals: leucofanita, ohmilita, suzukiïta, batisita, shcherbakovita, taikanita, krauskopfita, balangeroïta, gageïta, enigmatita, dorrita, høgtuvaïta, krinovita, makarochkinita, rhönita, serendibita, welshita, wilkinsonita, safirina, khmaralita, surinamita, deerita, howieïta, taneyamalita, johninnesita i agrel·lita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Yamato, a la localitat de Yamato-son, a l'illa d'Amami-Oshima (Prefectura de Kagoshima, Japó). També ha estat descrita a la mina Noda-Tamagawa, a la prefectura d'Iwate, també al Japó, i a la mina Valgraveglia, a Ligúria (Itàlia). Aquests tres indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Haradaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 gener 2020].
# Jean Baptiste Courtois

Jean-Baptiste Courtois fou un químic i fabricant de salnitre francès, nat a Plombières-lès-Dijon el 1748, provinent d'una família de sabaters.
Es va casar amb Marie Blé i fou el pare de Bernard Courtois, descobridor de la morfina i el iode.
Fou el preparador del curs de química que Louis Bernard Guyton de Morveau impartí a Dijon i hom li deu la proposta de l'ús del carbonat de zinc a la pintura, en substitució del carbonat de plom:
| « | L'ús de carbonat de zinc a la pintura, en substitució del carbonat de plom fou degut a Jean-Baptiste Courtois, de Dijon, preparador del curs de química de Guyton de Morveau i pare de Bernard Courtois, a qui hom deu la descoberta del iode. Aquesta pensada, comunicada per Courtois al seu il·lustre patró, esdevingué per a Guyton de Morveau el tema d'una memòria presentada a l'Acadèmia de Dijon el 1782. Tanmateix el preu massa elevat del zinc en aquells moments no va permetre de donar a aquesta feliç idea tot el desenvolupament que mereixia. El 1796, fou represa pel químic anglès Atkinson i més tard, el 1808, per Mollerat. El 1842, esdevindrà objecte d'una sol·licitud de patent a nom del senyor Rouquette. Finalment, més recentment, dues memòries presentades a l'Acadèmia de ciències, una pel senyor Mathieu i l'altra pel senyor Jean Leclaire, van demostrar tot el partit que la indústria i les arts podien treure d'aquesta substitució. A partir del 1845, la causa a favor del blanc de zinc va guanyar i va prendre el caràcter d'un descobriment doblement important tant pel que fa als avantatges d'aquest producte a la pintura com des del punt de vista de la higiene. | » |
| — Journal de Pharmacie et de Chimie - Societat de Farmàcia de París |||
Jean-Baptiste Courtois va ésser un dels primers de crear una salnitrera artificial, és a dir, un lloc de producció de nitrat de potassi o salnitre, utilitzat sobretot per a la fabricació de pólvora de canó. Courtois explotà la factoria de salnitre durant molts anys. El 1805 però, la societat de Jean-Baptiste Courtois va entrar en fallida i ell fou empresonat pels seus deutes, fins a 1807. El seu fill Bernard s'ocupà de la família i de la societat fins que Jean-Baptiste fou alliberat. No hi ha més detalls disponibles sobre què va esdevenir amb Courtois a partir del moment del seu alliberament.

## Referències

* ↑ Les Hommes Illustres al Blog de l'EPN de Plombière (francès)
# Jacob d'Edessa el Vell

Jacob d'Edessa el Vell (grec antic: Ἰάκωβος; llatí: Iacobus) (Antioquia de Mesopotàmia, 505 - Edessa, 578), també conegut com a Jacob Baradeu pel seu nom sirià llatinitzat de Baradaeus, i pels grecs per Jacob Zanzalos (Ζανζαλος), paraula que Nicèfor Cal·list tradueix per 'pobre'.
Va ser monjo al monestir de Fasilta (Phasilta) i elevat al bisbat d'Edessa el 541. Va prendre part activa al concili monofisita en el qual Pau va ser elegit patriarca d'Antioquia pels monofisites. Va aconseguir unir les diverses sectes monofisites en un sol grup que van prendre d'aquest bisbe el nom de «jacobites» o membres de l'Església Ortodoxa Siríaca. Va morir l'any 578 com a bisbe d'Edessa, encara que de vegades els jacobites i els nestorians l'esmenten com a patriarca dels jacobites, dignitat que mai va assolir. Els jacobites expliquen històries exagerades sobre ell, i diuen que va ordenar dos patriarques, un arquebisbe, vint bisbes i cent mil sacerdots i diaques. Els nestorians, que va ordenar vuitanta mil sacerdots i diaques.
Va escriure una Anaphora o Litúrgia de la qual n'apareix una versió en llatí a l'obra Liturgiae Orientales, de Renaudot, vol. 2, p. 333. També se li atribueix una Catechesis dels jacobites, però sembla demostrat que és de data posterior.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Jacobus of Edessa». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 21 setembre 2023].
# Pemex

Petróleos Mexicanos (Petrolis Mexicans) o Pemex és l'empresa petroliera pública de Mèxic. Pemex és l'empresa pública encarregada d'administrar la recerca, explotació i venda del gas i petroli a Mèxic, així com de la refinació i distribució dels productes que se'n deriven. Nacionalitzada el 1938, pel president Lázaro Cárdenas, i en fer ús de l'article 27 de la constitució de Mèxic, que declara que els recursos minerals són propietat de la nació, Pemex en l'actualitat és el sisè productor de petroli més gran del món, amb 3,7 milions de barrils diaris, i l'empresa més gran (publica o privada) de l'Amèrica Llatina, i la novena més gran del món, amb vendes superiors als 86.000 milions de dòlars a l'any, xifra superior fins i tot al Producte interior brut d'alguns països de la regió. En termes de producció total, el 2007 Pemex era el sisè productor més gran del món—el 2003 havia estat el tercer,—superior a Kuwait o Veneçuela.
La companyia, tanmateix, ha de cedir un percentatge considerable de les seves rendes—gairebé el 62% de les seves vendes—en impostos a la nació, els quals són un dels recursos importants del govern. Alguns crítics han considerat que amb aquests impostos, i la protecció constitucional que impedeix la participació privada i la inversió estrangera en la indústria petroliera mexicana, la companyia podria col·lapsar-se. Tot i ser rellevant en el pressupost del govern, la seva contribució al Producte interior brut mexicà ara és mínima; el 1980 les exportacions petrolieres representaven el 61,6% de les exportacions totals, el 2000 només en representaven el 7,3%.

## Referències

* ↑ Energy Information Administration. «Top World Oil Net Exporters and Producers». [Consulta: 16 febrer 2007].
* ↑ Rodríguez, Isabel. Disminuye inversión física en Pemex, pero aumenta la deuda vía Pidiregas. La Joranda. August 16, 2007
* 1 2 Frequently Asked Questions Arxivat 2008-03-12 a Wayback Machine.. Pemex.
* ↑ América Economia. «Top 500 Companies in Latin America» (Requires subscription). Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 16 febrer 2007].
* 1 2 Running just to stand still The Economist] December 19, 2007
* ↑ Crandall, R. «Mexico's Domestic Economy». A: Mexico's Democracy at Work: Political and Economic Dynamics. Lynne Reiner Publishers. ISBN 10-1588263002.
* ↑ Gereffi, G; Martínez, M. «Mexico's Economic Transformation under NAFTA». A: Mexico's Democracy at Work: Political and Economic Dynamics. Lynne Reiner Publishers. ISBN 10-1588263002.

## Enllaços externs

* Petróleos Mexicanos, en anglès i castellà
# Stage6

Stage6 va ser un web on els usuaris demanaven compartir, emmagatzemar i publicar vídeos usant el còdec DivX.era un lloc web per compartir vídeos propietat i gestionat per DivX, Inc., on els usuaris podien pujar, compartir i veure clips de vídeo. El lloc era part de la mateixa companyia DivX que mai va acabar de ser versió Beta.
El juny de 2008, CNET va aclamar Stage6 com un dels millors llocs web desapareguts de la història.

## Referències

* ↑ Allen, Danny. «Stage6 Beta review». PC World, August 21, 2007. Arxivat de l'original el January 13, 2008. [Consulta: January 14, 2008].
* ↑ «The greatest defunct Web sites and dotcom disasters». Crave. CNET Networks UK, June 5, 2008. Arxivat de l'original el June 7, 2008. [Consulta: June 5, 2008].
# Forests perennifòlies de les Muntanyes Daba

Les Forests de fulla perenne de les Muntanyes Daba són una ecoregió en perill d'extinció segons la llista Global 200, ubicada a les muntanyes Daba a la Xina. Els boscos formen part de boscos de fulla ampla i mixtos temperats que contenen arbres de coníferes i de fulla ampla cobrint una franja de la Xina Central. Aquí els boscos proporcionen una àrea de transició entre boscos de fulla perenne al sud i boscos caducifolis al nord. Els boscos de fulla perenne de les muntanyes Daba cobreixen zones del nord-est de la província de Sichuan, del sud de la província de Shaanxi, de la meitat nord del municipi de Chongqing i de l'oest de la província d'Hubei.
Els boscos de fulla perenne de les muntanyes Daba palesen una gran varietat d'espècies endèmiques. Les elevacions més baixes contenen roures i lamiàcies arbòries, i les elevacions més altes donen suport a pins com el pi roig xinès i el pi blanc xinès. Algunes de les altres espècies arbòries significatives inclouen la metasequoia, arbre dels mocadors, el Tetracentron, el Cercidiphyllum japonicum, l'Emmenopterys henryi i l'Eucommia ulmoides.
La indústria humana de la regió ha estat molt de temps depenent de la tala i de la recol·lecció per l'extracció de medicaments. Una de les principals zones protegides dels boscos és la Reserva Natural Nacional de Shennongjia a Hubei.

## Biodiversitat

Dins de l'ecoregió, la muntanya Shennongjia dona suport a diverses espècies de mamífers amenaçats, com ara el rinopitec daurat (Rhinopithecus roxellana), lleopard (Panther pardus) i cérvols mesquers pigmeus. El faisà venerat (Syrmaticus reevessi) també creix aquí. Alguns mamífers salvatges sovint entren en conflicte amb els residents locals que viuen dins de la reserva. El senglar (Sus scrofa), l'os negre de l'Himàlaia (Selenarctos thibetanus) i el macaco rhesus són un dels problemes més complicats.
En aquesta ecoregió es produeixen tres plantes protegides de primer nivell. Metasequoia glyptostroboides és el descendent d'un gènere de coníferes sorgit fa 100 milions d'anys i que tenia una àmplia distribució a tot l'hemisferi nord fins al Terciari, fa uns 20 milions d'anys. Una vegada que es pensava extingit, es van descobrir llocs de relíquia d'aquesta conífera caduca a la dècada de 1940 a Daba Shan. Ara es pensa que una població molt més àmplia d'aquesta espècie va ser delmada durant l'edat de gel del Plistocè, així com els peus de la sequoia de Califòrnia, un altre membre de la Taxodiaceae. Aquelles espècies antigues que van sobreviure es van protegir durant el Plistocè a les càlides vessants sud de la Daba Shan.
l'arbre dels mocadors (Davidia involucrata) i la conífera (Taiwania flousiana) també es donen aquí. Aquestes tres espècies es reconeixen perquè són primitives i es van reduir molt durant les glaciacions del Plistocè.

## Referències

* 1 2 3 4 «"Eastern Asia: Eastern China". WWF» (en anglès). World Wildlife Fund.. [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ «"Daba Mountains evergreen forests". Global Species» (en anglès). Myers Enterprises II.. Arxivat de l'original el 2011-06-05. [Consulta: 2 novembre 2019].
# Vicenç Damian i Algueró

Vicenç Damian i Algueró (Barcelona, 25-4-1885 / 11-2-1963) fou un escultor català.
De ben jove comença estudis de dibuix i escultura a La Llotja (1901-1905)
Treballa per encàrrec als tallers dels germans Bechini a Barcelona (1903-1950), al carrer Roger de Flor, 162.
Amb el temps es converteix en un dels escultors artesans més preuats. Al llarg de la seva vida combina la feina d'escultor amb el seu treball de funcionari a Correus.

## Obres

Treballa en el Primer Misteri de Glòria de Montserrat (Josep Llimona i Dionís Renart)
Obres per encàrrec de Josep Llimona, Frederic Marès, Josep Clarà, Maria Llimona…
1917: Rèplica en marbre del Desconsol, Llimona (Parc Ciutadella, actualment al Palau de la Generalitat)
1928: Nens cavalcant peixos, de Frederic Marès (Font Gran Via – Rbla. Catalunya)
1928 - 1931: La deessa, de Clarà. Obra original de 1928 sobre un model de 1911 (Còpia de 1931: Museu dels Agustinians de Tolosa)
1930: Monument a Soler i Rovirosa, de Frederic Marès (Gran Via, entre Pg. de Gràcia i Rbla. Catalunya)
1945: Reconstrucció monument a Joan Güell (Gran Via – Rambla Catalunya)
1952: Restauració de la Dama del paraigua (reconstrucció del braç). Encàrrec de l'Ajuntament de Barcelona.
1952: La Musa, de Maria Llimona en homenatge al Dr. Andreu
Obra pròpia:
1942: Plor (Fosa en bronze als Tallers Bechini; original en guix, destruït). Col·lecció privada

## Referències

* ↑ Doñate Font, Mercè Doñate Font. Els Bechini, marbristes i fonedors. Barcelona: Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi,, 2015, p. 113-133. ISBN 2340-3802.
* ↑ «Monuments commemoratius de Catalunya». Institut d'Estudis Catalans, 01-11-2015. [Consulta: 19 juliol 2020].
# Mas del Duc (Riba-roja d'Ebre)

* Aquest article tracta sobre el Mas del Duc de Riba-roja d'Ebre. Vegeu-ne altres significats a «Mas del Duc».
El Mas del Duc és un mas situat al municipi de Riba-roja d'Ebre a la comarca catalana de la Ribera d'Ebre.
# Philippe Bonnecarrère

Philippe Bonnecarrère (nascut el 12 de juliol del 1955 a Tolosa de LLenguadoc, departament francès d'Alta Garona) és un advocat i polític francès qui és senador de la República de França d'ençà el 28 de setembre del 2014. Actualment també és membre de la comissió de lleis i vicepresident de la comissió d'afers europeus. Del 1986 al 1993 va ser vicepresident del consell regional del Migdia-Pirineus, del 1985 al 1995 conseller general del cantó d'Albi-Sud, del 1993 al 1997 diputat de la segona circumscripció del departament del Tarn, del 1998 al 2018 conseller general del cantó d'Albi-Est, del 1995 al 2014 president del consell d'administració del museu Toulouse-Lautrec d'Albi, del 1995 al 2014 batlle de la ciutat d'Albi, del 2014 al 2018 conseller municipal d'Albi. Ha estat condecorat cavaller de la Legió d'Honor des del primer de gener del 2004, conseller general i batlle honorari del Tarn.

## Referències

* ↑ «Philippe Bonnecarrère Sénateur du Tarn -» (en francès). www.philippebonnecarrere.fr, 03-10-2019. [Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ «Philippe Bonnecarrère - Base de données des députés français depuis 1789 - Assemblée nationale» (en francès). http://www2.assemblee-nationale.fr,+03-10-2019.+[Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ «UDI-UC-Senat» (en francès). http://www.unioncentriste-senat.fr,+03-10-2019.+[Consulta: 3 octubre 2019].
* ↑ «Philippe Bonnecarrère - Who's Who» (en francès). https://www.whoswho.fr,+03-10-2019.+[Consulta: 3 octubre 2019].
# Microtus transcaspicus

Microtus transcaspicus és una espècie de talpó que es troba a l'Afganistan, l'Iran i el Turkmenistan.

## Referències

* Wilson D. E.; Reeder D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 3a edició. Washington: Smithsonian Institution Press, 2005. ISBN 978-0801882210.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Microtus transcaspicus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 30 desembre 2007 (en anglès). (anglès)
# Flanagan

«Flanagan» té aquests significats:
* Flanagan (Illinois), localitat estatunidenca
* Biografies:
** Flanagan (personatge de ficció), personatge literari creat per Andreu Martín i Jaume Ribera, protagonista de diverses novel·les
** James Flanagan (Filadèlfia, Pennsilvània, 1878 – 1937), remer estatunidenc
** John Jesus Flanagan (1868 - 1938), atleta especialista en llançament de martell estatunidenc, nascut a Irlanda
** Patrick Flanagan, esportista estatunidenc que va competir a cavall dels segles XIX i XX
** Richard Flanagan (1961), escriptor i cineasta d'origen australià
# Vicenç Ferrer (músic)

Vicenç Ferrer, compositor i tèoric, va estudiar al Monestir de Montserrat, on va esdevenir monge l'any 1598. Posteriorment, va ser abat a Sant Miquel de Cuixà.
Va escriure un llibre: Nou mètode per a modular, en el qual es centra en la formació d'acords. Va compondre Hunc diem laeti, un himne per a quatre veus i orgue, conservat a l'arxiu musical del Reial Col·legi Seminari de Corpus Christi, a València.

## Bibliografia

* ALONSO, Celsa. «Anguerri Profitós, Jorge.», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002
# Arnold II de Wels-Lambach

Arnold II de Wels-Lambach († 1055) fill del comte Arnold I de Wels-Lambach, fou marcgravi d'Estíria, càrrec que va rebre després de la caiguda del marcgravi Adalberó d'Eppenstein el 1035 (per presumpta alta traïció). El 1050 es va dur a terme al castell de Lambach una terrible massacre en què la seva esposa Regilla o Reginlinda de Verdun i els seus fills Godofreu i Arnold III (amb la seva esposa Hazeca) van morir. Arnold II llavors va dedicar el seu castell ancestral a una col·legiata (Lambach) i va morir el 1055. El seu últim fill supervivent, Adalberó bisbe de Würzburgbero va canviar la col·legiata el 1056 per un monestir benedictí.
El marcgraviat fou donat per l'emperador a Ottokar I de Chiemgau, de la família dels Traungauer (coneguts pels Ottokars) amb seu al castell de Steyr.

## Referències

* Article Wels-Lambacher a la Regiowiki Àustria (en alemany)
# Platja de Viodo

La Platja de Viodo, també anomenada Platja de Arnielles es troba en el concejo asturià de Gozón i pertany a la localitat de Viodo.
Les sorres són fosques i de gra gruixut però en grau molt escàs. Els seus accessos són fàcils i l'últim tram, menor de 500 m, cal fer-ho a peu.
L'accés fins a aquest últim tram és a través del poble de Viodo on el sól passa a ser una pista cap a l'esquerra però amb direcció cap al nord durant uns 800 m fins a un petit replà on poden cabre mitja dotzena de cotxes com a màxim. Des d'aquest punt fins a la platja no és possible l'error, perquè, encara que es bifurca, tots dos camins arriben fins a la platja.

## Referències

* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 165. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Ziggurat d'Ur

El ziggurat d'Ur (en sumeri é-temen-ní-gùr-ru) és un ziggurat enclavat al costat de les ruïnes de l'antiga ciutat sumèria d'Ur, en l'actual l'Iraq. Fou aixecat com a lloc de culte del déu Nanna ('Lluna', en sumeri), durant el període de l'Obeid, i reconstruït al s. XXI aC pel rei Ur-Nammu. Els elamites el destruïren i després el reconstruí el rei Nabucodonosor II de Babilònia.
El 2016 fou triat com a Patrimoni de la Humanitat Mixt per la UNESCO dins de la candidatura de "Refugi de biodiversitat dels "ahwar" i paisatge arqueològic de les ciutats mesopotàmiques del l'Iraq Meridional".

## Descripció

Estava envoltat per la seva muralla de 8 m d'alçada i el restauraren parcialment a la fi dels anys 1970. Té planta rectangular de 61 × 45,7 m i 15 m d'altura (tot i que segurament en tenia prou més, perduts per l'erosió i altres causes). L'interior és totalment format per tova. Les parets de l'exterior són de rajola cuita i com a morter s'utilitza betum asfàltic, i cada paret s'orienta cap a un punt cardinal. L'accés a les plantes superiors es feia per tres escales exteriors que encara es conserven.
Les ruïnes s'eleven 21 m sobre el desert en què està edificat. La planta n'és rectangular i arribà a tenir set grans terrasses de les quals només es conserven les tres primeres. A la terrassa superior hi havia el santuari de la dea: s'hi entrava per estretes escalinates adossades als murs.

## Descobriment i conservació

Les ruïnes del ziggurat, les descobrí William Kennett Loftus al 1850. Les primeres excavacions al lloc, les feu John George Taylor en els anys següents, i reconegué el jaciment com la ciutat d'Ur. Després de la Primera Guerra Mundial, s'hi feren noves excavacions per Reginald Campbell i Henry Hall. Les majors se n'efectuaren entre 1922 i 1934 sota el comandament de Leonard Woolley en un encàrrec de la Universitat de Pennsilvània i el Museu Britànic.
Malgrat els seus 4.000 anys d'antiguitat i el material emprat en la construcció, es troba en molt bon estat de conservació i parcialment restaurat. La façana del nivell més baix i l'escala monumental foren reconstruïdes per ordre de Saddam Hussein.
El ziggurat fou danyat durant la Primera Guerra del Golf el 1991 per armes de foc i l'estructura es mogué a causa de l'explosions. Encara poden observar-se quatre buits de bomba als voltants i impactes de metralla al monument.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «The Ahwar of Southern Iraq: Refuge of Biodiversity and the Relict Landscape of the Mesopotamian Cities» (en anglés). whc.unesco.org. [Consulta: 3 juliol 2017].
* ↑ Sollberger, E. Mr. Taylor in Chaldaea. Anatolian Studies, 1978.
* ↑ Inati, S. C.. Iraq: Its History, People and Politics. New York: Humanity Books, 2003, p. 31.

## Vegeu també

* Ur.
* Ziggurat.
* Sumèria.

## Enllaços externs

* El zigurat de Ur en Arte Historia
* Vídeo sobre el zigurat de Ur por ArteHistoria, en Youtube
* Zigurats y Zigurat de Ur
# Parc Nacional de les Muntanyes Blanques

El Parc Nacional de les Muntanyes Blanques (en anglès i oficialment, White Mountains National Park) és un parc nacional situat a Queensland (Austràlia), a 1156 km al nord-oest de Brisbane.
El Parc Nacional de les Muntanyes Blanques es caracteritza per les seves formacions de pedra sedimentària blanca i el seu complex de goles. La puresa del color blanc de la pedra li dona el nom a la regió. És un dels parcs amb paisatges de major bellesa de tot Queensland. El passeig es gaudeix en absoluta calma.
Els seus 1080 km², són formats gairebé completament de paisatges àrids, excepte en època d'inundacions, quan la regió recol·lecta aigües que es dirigeixen cap al golf de Carpentària, en la costa est de Queensland, aconseguint eventualment el llac Eyre a Austràlia del Sud.

## Referències

* 1 2 «GeoNames.org». [Consulta: 19 agost 2020].
* ↑ «Population Density | NASA» (en anglès), 19-08-2020. Arxivat de l'original el 2016-02-09. [Consulta: 19 agost 2020].
# The Spark (cançó de Kabin Crew i Lisdoonvarna Crew)

«The Spark» és una cançó dels grups infantils irlandesos Kabin Crew i Lisdoonvarna Crew. Creada originalment pel Cruinniú na nÓg, la cançó es va fer viral en línia i, més tard, es va publicar de forma oficial el 13 de juny de 2024.
Garry McCarthy va produir la cançó i el ritme es va fer amb una base de drum and bass produïda per PapaPedro. Poc després de la seva publicació, la cançó havia acumulat més de 10 milions de visualitzacions a diverses plataformes com Twitter i TikTok. La cançó va ser descrita, fins i tot pel periòdic Irish Independent, com a la "cançó de l'estiu".
Segons les estadístiques de la Federació Internacional de la Indústria Fonogràfica, el 2024 a Txèquia la cançó va obtenir la 63a posició de la classificació dels 100 millors senzills del moment.

## Referències

* ↑ Browne, Niamh. «Kabin Crew officially release viral hit 'The Spark' today» (en anglès). Hotpress.com. [Consulta: 16 juny 2024].
* ↑ «Did a Group of Irish Tweens Write the Song of Summer?» (en anglès). NYTimes.com, 06-06-2024. [Consulta: 16 juny 2024].
* ↑ Byrne, Niall. «The song of the summer viral hit 'The Spark' by Kabin Crew is now on streaming» (en anglès). Nialler9.com, 13-06-2024. [Consulta: 17 juny 2024].
* ↑ «Uplifting Irish kids’ rap song goes viral» (en anglès). Deseret.com, 28-05-2024. [Consulta: 3 juliol 2024].
* ↑ Reilly, Nick. «The Spark: How a group of kids from Ireland created the summer‘s biggest banger» (en anglès). Rollingstone.co.uk. [Consulta: 3 juliol 2024].
* ↑ Ndjonkou, Tessa. «‘Song of the summer’: Kabin and Lisdoonvarna Crew release hit track ‘The Spark’ on all streaming platforms» (en anglès). Independent.ie, 14-06-2024. [Consulta: 3 juliol 2024].
* ↑ «ČNS IFPI» (en txec). Hitparáda – Digital Top 100 Oficiální. [Consulta: 23 juliol 2024].