OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Temple Taoista de Barcelona

El Temple Taoista de Barcelona està ubicat en una antiga nau industrial al carrer del Taulat, 49 del Poblenou de Barcelona, transformada com a temple i alhora lloc de trobada i centre cultural per als creients de la religió asiàtica del taoisme.

## Història

Des del 13 d'abril del 2014, el Poblenou de Barcelona acull un temple taoista, per iniciativa de la comunitat xinesa que lidera el mestre Liu Zemin. La inauguració va comptar amb Qu Chengwu, cònsol general de la Xina a Barcelona. Durant la cerimònia, a la qual va assistir la subdirectora d'Afers Religiosos, Carme Banyeres, es van fer ofrenes de menjar a les divinitats, es van cremar desitjos en un foc sagrat i alguns dels assistents van escriure el seu nom en cal·ligrafia tradicional xinesa. Així mateix, Liu Zemin va inaugurar 28 estàtues de porcellana xinesa que representen 28 déus (dels més de 5.000 amb què compta el taoisme) representatius de la zona d'on provenen la majoria dels xinesos establerts a Barcelona. Liu és descendent directe, de 21a generació, de Liu Bo Wen (1311-1375), poeta i militar xinès, conegut també com el «Nostradamus xinès» per les seves profecies i capacitats endevinatòries.

## Referències

* ↑ Muñoz, Albert. «Nou temple taoista davant del cementiri del Poblenou». betevé, 13-04-2014.
* ↑ «S'ha inaugurat un temple taoista a Barcelona». Generalitat de Catalunya, 29-04-2014. Arxivat de l'original el 28-09-2017.
# Mario Dubsky

Mario Peter Dubsky, més conegut pel nom artístic de Mario Dubsky, (Londres, 1939 - 4 d'agost de 1985) fou un artista anglès, fill de pares jueus vienesos que s'havien convertit al cristianisme. Acceptat a la Slade School of Fine Art a la inusualment primerenca edat de 17 anys, els primers treballs de Dubsky van ser influenciats per l'obra de l'artista anglo-jueu David Bomberg, alumne de l'Escola Slade quaranta anys abans. Dubsky es va incloure en el programa de la Nova Generació a la Galeria Whitechapel el 1966 i el 1968. Premiat amb una beca Harkness, va viatjar a Nova York, on va viure des de 1969 fins 1971. En aquesta ciutat, Dubsky i John Button van crear un gran mural de pintura i collage en la llavors seu de l'Aliança d'Activistes Gais. El mural es va perdre en l'incendi que va destruir l'edifici.
A la finals de 1960, Dubsky va desenvolupar un estil de pintura color field més abstracta amb la figuració. Des de la dècada de 1970, Dubsky esbossava formes d'ossos i esquelets prehistòrics al Museu d'Història Natural i va tornar a la figuració expressionista. El 1983, a la seva última exposició individual, X Factor, a la South London Gallery destaca l'obra Cabaret Valhalla, ara en mans de la Tate. Els seus poemes i il·lustracions a Progress Among The Consequences of Christianity de Tom Pilgrim (Londres, 1981), amb una introducció d'Edward Lucie-Smith, van ser reivindicats per l'artista com la seva resposta irada al judici per blasfèmia de 1977 contra la revista Gay News.
Dubsky va morir el 4 d'agost de 1985, després d'un període de malaltia causada per la infecció pel VIH i va enterrat a la secció oriental del cementiri de Highgate, al costat del principal camí occidental. L'obra de Dubsky s'exposa en nombroses col·leccions públiques.

## Referències

* 1 2 3 «Mario Dubsky». Oxforddnb.com.
* ↑ Patrick Proctor; Self-Portrait, London, 1991, pp.34-35 ISBN 0297811665
* ↑ Rich Wandel, Photo of Agit-Prop Photo Montage Mural by Mario Dubsky and John Button, 1971, 2.4m x 10m, National Archives of Lesbian and Gay History, New York.
* ↑ X Factor, Exhibition Catalogue, intro by Peter de Francia, South London Art Gallery, London, May 1984, p.20
* ↑ «'Cabaret Valhalla', Mario Dubsky». Tate.
* ↑ Gay Men's Press London 1981, ISBN 0907040098
* ↑ X Factor, Exhibition Catalogue, South London Art Gallery, London, May 1984 pp.26-30
* ↑ «Watch a slideshow of 12 paintings by Mario Dubsky». Bbc.co.uk.
# Aravitxi

Aravitxi (belarús; Аравічы, rus: Orevitxi, Оревичи), és un poble abandonat del districte de Khóiniki, a la província belarussa de Hòmiel. El primer testimoni escrit que parla de l'assentament d'Aravitxi és del segle xvi, quan formava part del Voivodat de Kíev del Gran Ducat de Lituània. Va ser evacuat el 1986 després de l'accident de Txernòbil, quan hi vivien 923 persones, ja que està situat 29 km al nord-oest de la central nuclear i s'hi van assolir alts nivells de contaminació radioactiva.Desde la seva creació l'any 1998, forma part de la Reserva radiològica estatal de Polèsia.

## Referències

* ↑ NA Bogomolnikova et al ., «Noms d'assentaments de la República de Belarús: Regió de Homel ; ed. . - Mn .: Tecnologia, 2006» VP Lemtyugova
* ↑ KULIKOVICH, Vladimir. «Беларускае слоўка: Аравíчы» (en belarús). Minsknews.by, 10-01-2015. Arxivat de l'original el 8 d’abril 2020. [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «Los ortodoxos retan la radioactividad y visitan los cementerios cerca a Chernóbil» (en castellà). RPP, 22-04-2018. [Consulta: 7 abril 2020].
* ↑ The Chernobyl Disaster a Google Books
# Anampses neoguinaicus

Anampses neoguinaicus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les Filipines i Taiwan fins a Fidji, la Gran Barrera de Corall, Nova Caledònia i Tonga.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bleeker, P. 1878. Quatrième mémoire sur la faune ichthyologique de la Nouvelle-Guinée. Arch. Néerl. Sci. Nat., Haarlem v. 13 3: 35-66, Pls. 2-3.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Cap d'Ullastrell

El Cap d'Ullastrell és un cap de la costa de la Marenda del terme comunal de Portvendres, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord).
Està situat a la zona sud-est del terme de Portvendres, prop del límit amb el de Banyuls de la Marenda. És a prop i a llevant de Polilles i de la platja del Forat.
Fou un lloc d'alt valor per als militars ocupants alemanys de la Segona Guerra Mundial, que hi van construir fins a sis emplaçaments de bateries d'artilleria, actualment abandonades, a més d'altres obres defensives.
Pel Cap d'Ullastrell passa la ruta excursionista que va de Banyuls de la Marenda a Portvendres resseguint el Camí de Ronda.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «123 - Portvendres». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Portvendres». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ «El Cap d'Ullastrell en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-06-01. [Consulta: 10 maig 2016].
* ↑ «Ruta excursionista.». Arxivat de l'original el 2017-03-28. [Consulta: 28 març 2017].
# Juan de Moreto

Juan de Moreto, Florència, (Itàlia) - Saragossa, 1547. Va ser un arquitecte i escultor florentí establert a Espanya el 1520 o potser alguns anys abans, pare de Pedro de Moreto (1521- 1555) i cunyat d'Esteban de Obray, tots dos escultors també. És conegut fonamentalment per ésser un dels artífexs del cor major de la Basílica del Pilar, intervenint tant a la maçoneria de l'orgue com, fonamentalment, als relleus dels més de 130 setials que van compondre el seu cadirat.

## Vida i obra

Se'l coneixen treballs des del 1520. Es va casar a Saragossa amb Catalina de Heredia, amb qui va tenir el seu fill Pedro el 1521. Morta aquesta, va contreure matrimoni amb Catalina de San Juan en segones noces, deu anys més tard.
Per encàrrec del comerciant Juan de Lasala, va treballar junt amb Gil Morlanes el Jove, Gabriel Yoly i Juan de Salas al traçat i elaboració del retaule de la capella de Sant Miquel de la catedral de Jaca entre 1521 i 1523.
El 1525 se'l va contractar amb Juan Picart per a la realització del retaule de l'Ecce Homo de l'església de Sant Felip de Saragossa. A l'any següent es troba elaborant un nou retaule, aquesta vegada per al desaparegut convent de Jesús de la mencionada ciutat.
L'any 1529 comença a participar en la realització del cor major de la Basílica del Pilar, començant per la talla de la decoració renaixentista de l'armari de l'orgue.
Després de realitzar nombrosos retaules per tot l'Aragó - Sant Llorenç de Saragossa (1532), església parroquial d'Híjar (1534), capella de Cunchillos de la La Seo (1535), esglésies d'Alquézar, Belchite i Bardallur (1536) -, elabora la càixa de l'orgue de la parròquia de la Magdalena de Saragossa (1538) i el 1539 el bust de Santa Anna de Tauste.
Continua treballant en retaules de nombroses esglésies de la capital aragonesa a la dècada de 1540 fins que el 1544 va ser contractat, juntament amb Esteban de Obray i Nicolás Lobato, per portar a terme la talla del majestuós cor de la Basílica del Pilar, que no veuria acabat.
Va morir el 1547 i les seves despulles van ser enterrades a l'església de Sant Francesc de Saragossa.

## Referències

* Gran Enciclopedia Aragonesa.
# Carceleras

Carceleras és un film del realitzador espanyol José Buchs que es va distribuir amb èxit fora d'Espanya. De fet el propi Buchs, davant el gust del públic pels temes andalusos, decideix fer una nova versió sonora en 1932. És basada en la sarsuela homònima del 1901 de Ricardo Rodríguez Flores amb música de Vicente Díez Peydro. Fou estrenada al Real Cinema Príncipe Alfonso de Madrid el 14 de desembre de 1922.

## Sinopsi

A un cortijo cordovès, Soledad desperta una passió en dos homes, la qual cosa serà motiu de desgràcia per tots dos quan el nuvi de la protagonista en un atac de gelosia mata al rival en la seva presència.

## Repartiment

* Elisa Ruiz Romero ... Soleá
* José Romeu ... Gabriel
* José Montenegro ... Tío Chupitos
* Modesto Rivas ... Senyor Matías
* María Comendador ... Mare de Soleá
* José Rogés ... Pacorro
* Manuel Aliacar ... Jesús
* Antonio Gil Varela 'Varillas' ... Joselillo, l'escolanet
* Aurora Ruiz Romero ... Lola
* Javier de Rivera ... L'amic

## Referències

* ↑ Carceleras a Cervantes Virtual
* ↑ Carceleras a dequevalapeli.com

## Enllaços externs

* Carceleras a YouTube
# Carcedo de Bureba

Carcedo de Bureba és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de La Bureba. Limita al nord amb Abajas i Poza de la Sal, a l'est amb Llano de Bureba i Rojas, al sud amb Rublacedo de Abajo i Valle de las Navas i a l'oest amb Merindad de Río Ubierna.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 42 | 46 | 47 | 46 |
# Cantonalisme

El cantonalisme és un moviment o grup d'aixecaments populars que va tenir lloc en diverses localitats del Regne de València, Andalusia i Cartagena (Múrcia) l'any 1873. L'objectiu era instaurar un règim federal per als antics estats històrics, les províncies i els municipis (els cantons). Es deu a unes aspiracions autonomistes propiciades pels republicans federals intransigents amb les aspiracions de la revolució social inspirades en idees internacionalistes.

## Desenvolupament

Els fets es van desenvolupar durant la Primera República Espanyola quan ja les corts havien votat la república federal sota el govern Francesc Pi i Margall. Els insurgents volien que la proclamació dels cantons s'hagués d'acceptar com un fet consumat.
La insurrecció fou iniciada el 12 de juliol a Cartagena i s'estengué per tota la costa meridional mediterrània, on predominava el federalisme. Pi i Margall dimití i amb el seu substitut Nicolás Salmerón y Alonso encara es va estendre més la insurrecció.
A Catalunya el moviment cantonalista no va tenir ressò per la gran activitat de la tercera guerra carlina.
Els anarcosindicalistes van donar suport en alguns llocs com València, Cadis i Sevilla al moviment insurrecte. L'aixecament d'Alcoi (la Revolució del Petroli) va fracassar. Els cantons van durar poc excepte a Cartagena, que, dotat de base naval, atacà diverses poblacions, com Almeria i Alacant. Cartagena resistí fins al 13 de gener de 1874. Els cantons de València i Castelló erigits el 19 i 20 de juliol respectivament no van arribar a durar ni un mes i van ser reconquerits pels generals Martínez-Campos i Villacampa respectivament.
El cantonalisme va ser obra essencialment d'un moviment petit burgès però els conservadors consideraven que era obra de la Primera Internacional. En els cantons es van fer algunes reformes socials com la jornada laboral de vuit hores.

## Referències

* ↑ Martí (2007):p.42
* ↑ Martí (2007):p.68
* ↑ Faus y Faus, Jaime. Páginas de la historia de Segorbe, 1850-1900 (en castell). Excmo. Ayuntamiento de Segorbe, 1983, p. 181.

## Bibliografia

* Martí Gilabert, Francisco. La Primera República Española 1873 - 1874 (en castellà). Rialp, 2007. ISBN 8432136514.

## Vegeu també

* Cantó de Cartagena
* Cantó de València
* Cantó de Torrevella
* Cantó d'Alacant
* Revolució Cantonal

## Enllaços externs

* La Atalaya: El cantón de Cartagena Arxivat 2009-09-03 a Wayback Machine. (castellà)
* Región de Murcia: Atlas histórico digital de la Región de Murcia (castellà)
* Manuel Rolandi Sánchez-Solís: La experiencia frustrada de la 1.ª República. 3.ª parte: De la contra insurrección a la liquidación final de la República (castellà)
# Canton (Oklahoma)

Canton és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 618 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Canton tenia 618 habitants, 268 habitatges, i 165 famílies. La densitat de població era de 458,9 habitants per km².
Dels 268 habitatges en un 31% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,1% hi vivien parelles casades, en un 7,8% dones solteres, i en un 38,1% no eren unitats familiars. En el 36,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 22,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,9% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 19,6% entre 25 i 44, un 26,1% de 45 a 60 i un 19,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.250 $ i la renda mediana per família de 35.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.250 $ mentre que les dones 20.179 $. La renda per capita de la població era de 18.591 $. Entorn de l'11,4% de les famílies i el 16,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Canton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Canton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
Viccionari
# Cantó de Le François-1

El cantó de Le François-1 va ser fins al 2015 una divisió administrativa francesa situat al departament de Martinica a la regió de Martinica.

## Composició

El cantó comprenia la fracció Nord de la comuna de Le François.

## Administració

Llista dels consellers generals successius :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2008-2014 | Christianne Bauras | Divers gauche | |
| Les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Referències

* ↑ «LOI n° 2011-884 du 27 juillet 2011 relative aux collectivités territoriales de Guyane et de Martinique (1)».
# Cargolet de pit castany

El cargolet de pit castany (Cyphorhinus thoracicus) és un ocell de la família dels troglodítids (Troglodytidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial dels Andes, des de Colòmbia, cap al sud, a través de l'est de l'Equador fins al sud-est del Perú i oest de Bolívia.

## Taxonomia

Segons el Handbook of the Birds of the World es tractaria de dues espècies diferents:
* Cyphorhinus thoracicus (sensu stricto) - cargolet de pit castany meridional, des del centre del Perú fins l'oest de Bolívia.
* Cyphorhinus dichrous, Sclater, PL et Salvin, 1879 - cargolet de pit castany septentrional, des de Colòmbia central fins al nord del Perú.

## Referències

* ↑ cargolet de pit castany«Cargolet de pit castany». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ cargolet de pit castany meridional«Cargolet de pit castany». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
* ↑ cargolet de pit castany septentrional«Cargolet de pit castany». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Carlos González (actor)

Carlos González (Cintruénigo, 24 de maig de 1997) és un actor espanyol, protagonista de Maricón perdido(2021). També ha aparegut a sèries com Señoras del (h)AMPA o Veneno (2020). A més ha treballat en l'especial Una Navidad con Samantha Hudson.
El 2021 va estar nominat als Premis Navarra Televisión i va ser premiat en el Festival Internacional de Cine LGBT de Extremadura pels seus papers a Maricón perdido i Veneno. També ha estat nominat al Fotogramas de Plata al millor actor de televisió als Fotogramas de Plata 2021 per Maricón perdido.

## Referències

* ↑ Ferreyra, Francisco. «Conocé a Carlos González, el actor español protagonista de Maricón Perdido» (en castellà), 12-07-2021. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «Señoras del Hampa» (en castellà). [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «El joven actor cerverano Carlos González, en el elenco de la serie 'Veneno'» (en castellà), 25-09-2020. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ Ferrari, Hernán Grecco. «Carlos González: “Cuando dejemos de fijarnos en la orientación de los actores veremos a los verdaderos personajes”» (en castellà), 17-08-2021. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Barranco, Alberto. «'Una Navidad con Samantha Hudson': una fantasía 'trash' contra el odio» (en castellà), 20-12-2021. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «BALUARTE - Esta tarde se entregan los VI Premios Navarra Televisión en Baluarte - Actualidad». [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ «24FCG» (en espanyol europeu). [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ FOTOGRAMAS DE PLATA 2021 : ¡YA TENEMOS FINALISTAS!, Fotogramas de Plata, 1 de març de 2021
# Estelh

Esteil és un municipi francès situat al departament del Puèi Domat i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 78 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Esteil era de 78 persones. Hi havia 34 famílies de les quals 13 eren unipersonals (9 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 13 parelles sense fills, 4 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 56 habitatges, 35 eren l'habitatge principal de la família, 14 eren segones residències i 7 estaven desocupats. 55 eren cases i 1 era un apartament. Dels 35 habitatges principals, 31 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 8 en tenien tres, 10 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 24 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 15 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Esteil el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 8 |
| 12 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 45 persones, 26 eren actives i 19 eren inactives. De les 26 persones actives 24 estaven ocupades (13 homes i 11 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 19 persones inactives 7 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Esteil hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Esteil a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Esteil a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Cocleoide

Una cocleoide és una corba amb forma de caragol similar a un estrofoide que es pot representar amb l'equació polar
    $r={\frac {a\sin \theta }{\theta }}$
L'equació en coordenades cartesianes és
    $(x^{2}+y^{2})\arctan {\frac {y}{x}}=ay$
O l'equació paramètrica
    $x={\frac {a\sin t\cos t}{t}}$
    $y={\frac {a\sin ^{2}t}{t}}$

## Referències

* J. Dennis Lawrence. A catalog of special plane curves. Dover Publications, 1972, p. 192. ISBN 0-486-60288-5.
# Polixo (sacerdotessa)

Segons la mitologia grega, Polixo (en grec antic Πολυξώ) va ser una sacerdotessa d'Apol·lo.
Va induir les dones de Lemnos a matar els seus marits per castigar les infidelitats que havien comès. Quan els argonautes arribaren a l'illa, aconsellà a la reina Hipsípile que els donés un bon acolliment a fi d'assegurar la continuïtat de la població amb les seues estirps heroiques.

## Referències

* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. barcelona: Edicions 62, 1997, p. 182. ISBN 8429741461.