OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iodopleura gorjagroga

La iodopleura gorjagroga (Iodopleura pipra) és una espècie d'ocell de la família dels titírids (Tityridae). És troba a les regions sud i sud-est del Brasil. El seu hàbitat són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes. El seu estat de conservació es considera en perill d'extinció.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «iodopleura gorjagroga». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Cotingas, manakins, tityras, becards». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-01-2021.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 455. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Buff-throated Purpletuft. Iodopleura pipra» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
# Jean Clergue

Jean Clergue (1905 - 1971) fou un compositor i director d'orquestra francès. Tot i que la seva producció musical s'ha mantingut una mica a l'ombra, és recordat com un director molt actiu, sobretot al capdavant de l'estació de lOrquestra Simfònica de Toulouse-Pirineus de la radiodifusió televisiva francesa, així com a la ràdio dels anys 40 a París.

## Obres

El seu estil, típicament francès, es pot definir com una continuació de Claude Debussy o Gabriel Fauré. Jean Clergue va ser sobretot un representant de la miniatura lliure, com ho demostren els Pochades o la Música Ingénue, que de vegades compten menys d'un minut. No obstant això, ha abordat formes més àmplies, com balades per a violí i orquestra. Només algunes de les seves obres es publiquen actualment:
* En Balancelle (melodia per a veu i piano) - Edicions Combre
* Poema per a violí i orgue (o piano) - Combre edicions (1967)
* Volutes - Primavera per a dos saxòfons alts - Edicions Combre
* Malaguena d'Ingenues Musica per Piano - Henry Lemoine Editions
* Preludi, Lied i Rondo per a trompa i piano - Henry Lemoine edicions
* Sarabande i Rigaudon per a trompeta (o cornet) i piano - henry Lemoine edicions
* Processó de matinada per a la formació simfònica
* Balada per a violí i orquestra
* Cançó nòrdica per a piano sol
* Pochades per a piano sol
* Música enginyosa per a piano solista
* Carmen per a violí i piano
* Quartet de corda
* Elegy, per a veu i quartet de corda
* Adonis, trio per a veus femenines

## Discografia

* Marcel Dardigna i Jean Clergue - poemes lírics i música enginyosa, La nit transfigurada, Ref. 340125
# Joan Bonet

Joan Bonet (Olot, Garrotxa, 1621 — Olot, Garrotxa, 1691) va ser un monjo i escriptor català, pertanyent a l'orde dels Carmelites descalços on ocupà diversos càrrecs.
La Biblioteca de Reserva de la Universitat de Barcelona conserva diverses de les obres que van formar part de la biblioteca personal de Bonet, així com un exemple de les marques de propietat que van identificar els seus llibres al llarg de la seva vida.

## Obres

* Jardín del Carmelo (1660)
* Elegàncies de Paulo Manucio (1679) - Traducció catalana de la versió castellana de Joan Llorenç Palmireno

## Referències

* ↑ «Joan Bonet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Catàleg de les biblioteques de la UB/Fons Antic». [Consulta: 28 abril 2020].
* ↑ «Base de dades Antics posseïdors: Bonet, Joan, 1621-1691». [Consulta: 28 abril 2020].
# Isidoro Díaz

Isidoro Díaz Mejía (14 de març de 1938) és un exfutbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1962.

## Referències

* ↑ Mexico record international footballers
* ↑ Isidoro Díaz a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
# Isidoro Bonifacio López y Pulido

Isidoro Bonifacio López Pulido (Montehermoso, 14 de maig de 1774 — Segòvia, 3 de desembre 1827) va ser un sacerdot espanyol, bisbe d'Urgell i bisbe de Segòvia.
Fill de pagesos, va néixer a Montehermoso, Diòcesi de Còria (Càceres), el 14 de maig de 1774. Amb quinze anys, el 15 novembre 1789, va ingressar al Convent de Sant Vicent de Plasencia on va viure fins que va ser ordenat sacerdot i on fou professor de Filosofia i regentà la Càtedra de Teologia Moral.
Fou nomenat Mestre d'Estudiants al Monestir de Santa Maria de Trianos del Bisbat de Lleó on fou també Director del Col·legi de seglars. Després fou traslladat al Col·legi Santo Domingo de La Corunya com a lector de Sagrada Teologia on destacà per la seva assistència als pobres, malalts i empresonats i per la seva tasca al púlpit i confessionari.
El 21 de gener de 1809, tornant a la Corunya, va ser detingut per les tropes franceses de Napoleó acusat d'espia i posteriorment aconseguí l'indult.
Fou conegut per la seva caritat i misericòrdia, mediador i afavoridor de tots els indigents. Anà a Madrid com a confessor de la Família Real i després va ser elegit prior del Convent de la Mare de Déu d'Atocha.
El 28 d'octubre de 1824 va ser presentat pel rei com a Bisbe d'Urgell. El 6 març 1825 va tenir lloc a la capella reial la consagració episcopal. Va ser un bisbe modèlic que va seguir la regla de Sant Domènec.
El 21 de maig de 1827 va ser promogut al bisbat de Segòvia i el 3 de desembre del mateix any va morir a Segòvia, als cinquanta-tres anys.

## Referències

* ↑ David M. Cheney. «Bishop Isidoro Bonifacio López Pulido, O.S.B.» (en angles). The Hierarchy of the Catholic Church, 1996-2013. [Consulta: 14 maig 2014].
* ↑ Corredor García, Antonio. Montehermoso: Datos para su historia (en castellà), 1986. ISBN 84-398-7417-0.
# Isidoro Diéguez Dueñas

Isidoro Diéguez Dueñas (Puertollano, 19 de gener de 1909 - Madrid, 21 de gener de 1942) va ser un polític comunista espanyol que va participar en la Junta de Defensa de Madrid com a Conseller suplent durant la Guerra Civil.
Membre del Comitè Provincial de Madrid del Partit Comunista (PCE) des de 1936, va ser un membre actiu en els fronts on es va desenvolupar la defensa de Madrid enfront de l'avanç de les tropes del bàndol nacional. Va arribar a ser membre del Comitè Central del PCE. Cap al final de la guerra va fugir de Madrid camí de València, per acabar creuant amb vaixell a França. Després d'un periple que el va portar per la unió Soviètica i Estats Units, va acabar a Mèxic. Des d'allí el Partit Comunista li va ordenar retornar a Espanya per participar en la reconstrucció interna de la formació. Va sortir de Mèxic destí Lisboa, arribant a Portugal en l'estiu de 1941, en plena Segona Guerra Mundial. Juntament amb altres dirigents comunistes espanyols, va ser detingut per les autoritats de la dictadura portuguesa i lliurat a les autoritats espanyoles amb Jesús Larrañaga Churruca, Manuel Asarta Imaz, Joaquín Valverde, Jaume Girabau, Jesús Gago, Francisco Barreiro Barciela i Eladio Rodríguez González. Després de passar per la presó de Porlier a Madrid, va ser jutjat per un Consell de guerra i condemnat a mort per adhesió a la rebel·lió i activitats contra la Llei de Seguretat de l'Estat, juntament amb sis detinguts més, que foren afusellats als voltants del Cementiri de l'Est l'endemà passat del judici.

## Referències

* Garai Bengoam, Juan Ramón. Celestino Uriarte: clandestinidad y resitencia comunista, Ed. Txalaparta 2008 ISBN 978-84-8136-524-5, pp. 162 y ss.
* Estruch Tobella, Joan. El PCE en la clandestinidad. 1939-1956. Ed. Siglo XXI ISBN 84-932232-8-X
* Большая советская энциклопедия Arxivat 2012-12-21 at Archive.is, (referència en rus en la pàgina slovari de Romania).
# Joan d'Ortega

Joan d'Ortega (1080, Quintanaortuño, Burgos - 2 de juny de 1163, San Juan de Ortega, Burgos) va ser un prevere de la diòcesi de Burgos. Va viure com a ermità a prop de Burgos i va ajudar Sant Domènec de la Calzada a construir els camins, ponts i hospitals per a millorar les condicions dels pelegrins. Va fundar una església que va ser l'origen del monestir i la població de San Juan de Ortega.
Canonitzat, la seva festivitat és el dia 2 de juny, aniversari de la seva mort. A Espanya, és patró dels arquitectes tècnics i aparelladors.

## Vida

Juan de Quintanaortuño, conegut com a Juan de Ortega, va ajudar, de jove, Sant Domènec de la Calzada a obrir els camins per a millorar el pas dels pelegrins de Sant Jaume. Quan Sant Domènec de la Calzada va morir, el 1109, Joan va fer el pelegrinatge a Jerusalem i el seu vaixell va naufragar en tornar; Joan va fer un vot a Sant Nicolau de Bari de fer-li una capella si el salvava.
* Sepulcre on hi ha les restes del sant, al monestir de S. Juan de Ortega
* Monestir de San Juan d'Ortega
En tornar, va edificar-la a un indret de les muntanyes d'Oca, anomenat Ortega (procedent del llatí urtica, que vol dir ortiga). Amb el temps, al voltant de la capella creixé un nucli de població, l'actual vila de San Juan de Ortega. A més, va construir-hi un alberg per als pelegrins. A poc a poc vingueren altres persones que col·laboraven en les tasques d'acolliment i així va néixer, cap al 1138, el monestir de Sant Nicolau, conegut des del començament del segle xiii com a monestir de San Juan de Ortega.
Diu la tradició que va acabar la via entre Nájera i Burgos, començada pel seu mestre, i que va fer els ponts de Logronyo, Nájera, Santo Domingo de la Calzada, Belorado, Cubo de Bureba i Agés.
Va caure malalt quan era a Nájera i, traslladat al seu monestir, hi va morir el 2 de juny de 1163.

## Veneració

Les seves restes es troben a l'església d'aquest monestir, on hi ha tres sepulcres diferents on, al llarg del temps, ha estat sepultat. El més senzill, que era a la cripta i avui es troba a l'absis de l'Epístola, és on descansen les restes. A més, n'hi ha un del segle xii, inacabat, amb relleus d'estil romànic i un mausoleu amb baldaquí, gòtic, de 1464, amb la figura jacent i relleus que narren la història de Joan d'Ortega, que mai no ha estat ocupat.

### Patronatge

Per les seves tasques constructores, algunes institucions l'han triat com a patró:
* L'Instituto Técnico de la Construcción y el Cemento de España el trià com a patró el 1953.
* El Consejo de Colegios de Aparejadores y Arquitectos Técnicos de España va sol·licitar-ne el seu patronatge el 1970 i la Santa Seu el va concedir el 1971.

## Referències

* ↑ El Camino de Santiago - El Santo Juan de Ortega
* ↑ «San Juan de Ortega, patrón de los Aparejadores». Arxivat de l'original el 2008-10-11. [Consulta: 25 maig 2009].

## Enllaços externs

* San Juan de Ortega. Arxivat 2009-12-13 a Wayback Machine.
# Joaquim Boixareu i Antolí

Joaquim Boixareu i Antolí (Barcelona, 1959) és un empresari català. Llicenciat en Ciències Empresarials i MBA per ESADE (Barcelona), l'École des Hautes Études Commerciales (HEC) de París i la New York University (NYU). La seva trajectòria professional ha estat vinculada des dels seus inicis a la indústria metal·lúrgica, on el seu pare va fundar l'any 1945 l'empresa matriu del grup empresarial que avui dirigeix. És accionista i Conseller Delegat d'Irestal Group, multinacional catalana dedicada al processament i distribució d'acer inoxidable i a la fabricació de tub soldat d'acer inoxidable. També és vocal de la Fundació Enciclopèdia Catalana i des de setembre de 2015, membre, membre a títol personal, del Patronat del CIDOB.

## Polèmiques

Va estar imputat pel Cas Nóos l'any 2012 i desimputat 9 mesos més tard. L'any 2016 va admetre que va facturar 30.000 euros de l'Institut Nóos de manera il·legal per a crear la Fundación Deporte, Cultura e Integración Social (FDCIS).

## Referències

* ↑ Biografia al web de l'EIC
* ↑ «Narcís Serra deixa de presidir el CIDOB després de 12 anys». El Món, 08-09-2015. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2017 [Consulta: 28 octubre 2017].
* ↑ «El jutge del cas Nóos interroga l'imputat Joaquim Boixareu». betevé, 27-06-2012 [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «El jutge del cas Nóos aixeca la imputació de l'empresari català Joaquim Boixareu». Ara, 18-03-2013 [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «El empresario Joaquim Boixareu admite que facturó de forma ilegal 30.000 euros para crear la FDCIS» (en castellà). 20 minutos, 20-04-2016 [Consulta: 1r abril 2020].
# Joaquim Biosca i Parés

Joaquim Biosca i Parés (1788-1834) fou un compositor de Terrassa d'entre el segle xviii i el xix. Probablement fill de Marc Biosca, els dos tenen una grafia musical, escriptura de les claus i rúbriques finals dels manuscrits molt semblants.
La Catedral-Basílica del Sant esperit de Terrassa i el Monestir de Montserrat van estar relacionades musicalment des del segle xvii, segons demostren els documents. Joaquim Biosca va fer-hi d'escolanet amb 25 músics més de Terrassa.

## Obra

Va compondre una sèrie d'Avemaries que destacaren entre el repertori de música de cambra per a veu i piano de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa.
* “Ave-María / á / Solo de Tenor con / acompañamiento / de / Piano ú Órgano / dedicada á mi / Padre. / Joaquin Biosca / Tarrasa 25 Abril de 1897”

## Referències

* ↑ Freixas i Vivó, Josep. Músics Terrassencs o vinculats a Terrassa, nascuts abans del segle XX. Arxiu Tobella, 1980, p. 42.
* 1 2 Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 1: Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa. Primera. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2007.
# Joaquim Boadas i de Quintana

Joaquim Boadas i de Quintana, (Girona, 2 de febrer de 1971) és un advocat català, i expresident del Girona Futbol Club.
És llicenciat en Dret per la Universitat de Girona i Diplomat en Tècniques tributàries i Assessoria Fiscal Internacional, pel Centre d'Estudis Tècnics Empresarials de Madrid. Va començar la seva vida professional a l'empresa «Boadas Advocats SL» com a soci i administrador. De 2003 a 2006 va ser professor a la Universitat de Girona, en Gestió i Administració Pública entre altres matèries. Des de 2006 i fins a l'actualitat, va entrar a formar part de la FECASARM (Federació Catalana d'Associacions d'Activitats Recreatives Musicals), com a Cap del departament jurídic i secretari general.
Boadas fou el 33è president del Girona FC des del 3 d'abril de 2012. Va formar consell d'administració amb el Vicepresident: Salvador Capdevila i Bas, consellera delegada: Kat Gorska, els vocals Daniel Sambola Cabrer, Ignasi Sambola Cabrer, Carles Lugo Pantoja, M. Creu Guerrero Casamián i Secretari del Consell: Ricard Capdevila Pla.

## Referències

* 1 2 «Perfil professional de Joaquim Boadas i de Quintana» (en castellà). linkedin. [Consulta: 29 juny 2013].
* ↑ «Web de Boadas Advocats». [Consulta: 29 juny 2013].
* ↑ «Història del Girona FC». Galeria de Presidents del Girona FC. Web oficial del Girona FC. Arxivat de l'original el 2013-05-24. [Consulta: 29 juny 2013].
* ↑ «Joaquim Boadas ha estat nomenat nou president del Girona». Diari de Girona, 03-04-2012. [Consulta: 29 juny 2013].
# Rodplumsita

La rodplumsita és un mineral de la classe dels sulfurs. El seu nom fa referència als dos metalls que el componen rodi i plom (plumbum en llatí).

## Característiques

La rodplumsita és un mineral de plom, rodi i sofre, químicament és un sulfur doble, de fórmula química Rh₃Pb₂S₂. És de color blanc, i té una densitat de 9,74 g/cm³. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la rodplumsita pertany a «02.BD: Sulfurs metàl·lics, M:S > 1:1 (principalment 2:1), amb Pb (Bi)» juntament amb els següents minerals: betekhtinita, furutobeïta, shandita, parkerita, schlemaïta i pašavaïta.

## Formació i jaciments

Fou descoberta el 1983 als Urals, Rússia, per A.D. Genkin, L.N. Vyal'sov, T.L. Evstigneeva, I.P. Laputina i G.V. Basova. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Rhodplumsite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 desembre 2019].
* ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100 [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Rhodplumsite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005 [Consulta: 4 abril 2012].
# Canet (Solsonès)

Canet és una masia situada al municipi de Clariana de Cardener, a la comarca catalana del Solsonès. Es té constància de l'edificació des de l'any 1059, tot i que l'estructura actual és del segle XVII o possiblement anterior. Actualment és un complex agrícola, amb tres cases més, als peus del Cardener. Pertany a l'entitat de població de Clariana de Cardener.
És un edifici de construcció habitual a la comarca, a base de pedra i teula en explotació agrícola i ramadera. Ha estat reformada i ampliada. Està feta de paredó, amb cantonades i obertures de carreus escairats, parcialment arrebossada i coberta a dos vessants.
La masia es troba a 471 m d'altitud, a tocar del riu Cardener a l'alçada del Pont del Molí de Canet. Les edificacions s'envolten de camps de conreu i bosquines d'arbres caducifolis joves. Es tracta d'un paisatge agroforestal influït pel paisatge de ribera per la proximitat amb el riu.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ «Canet (Solsonès)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Antoni Bach i Riu. Consell Comarcal del Solsonès. Masies del Solsonès, abril 1995, p. 68. D.L. L-418/95.
* 1 2 3 4 «Clariana de Cardener - Pla especial urbanístic del Catàleg de masies i cases rurals (expedient 2011 / 044133 / N)» (pdf) p. 44. Ajuntament de la Clariana de Cardener, 2011. [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
Viccionari
# Caló del Moro

El Caló del Moro és una petita platja que es troba al litoral de Santanyí a l'illa de Mallorca. Està situada entre l'Almunia i Cala Llombards.

## Enllaços externs

* Platgesdebalears.com Arxivat 2014-04-07 a Wayback Machine.
* Mallorcaquality.com Arxivat 2008-09-15 a Wayback Machine. (castellà)
# Font d'Orcau

La Font d'Orcau és una font del terme municipal d'Isona i Conca Dellà, en territori del poble d'Orcau, de l'antic municipi d'Orcau.
Està situada a 787 m d'altitud, al nord-oest del poble d'Orcau, a llevant de la pista que pel Coll d'Orcau mena a la vall de Montesquiu, en el paratge denominat la Font Vella.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ferran Freixa Jové

Ferran Freixa Jové (Menàrguens, Lleida, 1922 - Barcelona, 19 de setembre de 2008) fou un aparellador i dissenyador industrial.
Realitzà estudis d'arquitectura tècnica a Barcelona. En finalitzar els estudis col·laborà en diversos projectes amb els arquitectes Martinell, Bonet Garí, Sostres, etc. El seu treball es desenvolupà entre l'arquitectura, l'interiorisme i el disseny de producte. Va estar sempre vinculat a institucions relacionades amb la promoció del disseny (l'ADP, l'ADI-FAD o el BCD) i el 1976 va ser guardonat amb la medalla del FAD, institució de la qual va ser vocal (1973-75) i tresorer (1975-85).
Va col·laborar estretament amb Antoni de Moragas Gallissà en la recuperació dels monuments que es desmuntaren en finalitzar la Guerra Civil Espanyola. Pioner de la disciplina a Espanya, el 1959 creà la seva pròpia editora de disseny Bestform que produí, entre d'altres, la cadira BKF del Grupo Austral. Va estar també vinculat a l'empresa de mobles Galo/ben des de la seva fundació el 1972.
Va rebre diversos premis Delta pels seus dissenys. La seva línia de treball se centrà en productes per a interiorisme entre els quals destacaren el llum de suspensió M-4 (1961) amb què va obtenir un Delta d'Or o la sèrie de llums Prisma (1996).

## Referències

* ↑ «M-4 [fitxa en el catàleg del Museu del Disseny de Barcelona]». Museu del Disseny de Barcelona. [Consulta: 15 juny 2023].
* ↑ «Prima [fitxa en el catàleg del Museu del Disseny de Barcelona]». Museu del Disseny de Barcelona. [Consulta: 15 juny 2023].

## Enllaços externs

* Fitxaa la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine.
# Ferenbalm

Ferenbalm (en francès Les Baumettes) és un municipi del cantó de Berna (Suïssa), situat al districte de Laupen.
# The Canterville Ghost

The Canterville Ghost és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Jules Dassin i Norman Z. McLeod, estrenada el 1944. L'argument està inspirat en la novel·la curta El fantasma de Canterville de l'escriptor irlandès Oscar Wilde.

## Argument

El 1644, el senyor de Canterville empareda el seu fill Simon de Canterville per fugir d'un duel i en conseqüència trair l'honor de la família. A partir de llavors el seu fantasma vaga pel recinte, condemnat de per vida fins que un dels seus descendents realitzi una acció valenta. Tres-cents anys després, durant la Segona Guerra Mundial, una companyia d'infanteria nord-americana s'allotja al castell i es dedica a realitzar barrabassades al fantasma. Simon creu que un d'ells, Cuffy Williams, el pot salvar.

## Repartiment

* Charles Laughton: Sir Simon de Canterville / el fantasma
* Robert Young: Cuffy Williams
* Margaret O'Brien: Lady Jessica de Canterville
* William Gargan: Sergent Benson
* Reginald Owen: Lord Canterville
* Rags Ragland: Big Harry
* Una O'Connor: Mrs. Umney
* Donald Stuart: Sir Valentine Williams
* Elisabeth Risdon: Mrs. Polverdine
* Peter Lawford: Anthony de Canterville
* Lumsden Hare: Mr. Potts
# Finneytown

Finneytown és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 13.492 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Finneytown tenia 13.492 habitants, 5.194 habitatges, i 3.807 famílies. La densitat de població era de 1.305,6 habitants/km².
Dels 5.194 habitatges en un 34,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,7% hi vivien parelles casades, en un 14,6% dones solteres, i en un 26,7% no eren unitats familiars. En el 23,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,04.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,6% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 26,3% entre 25 i 44, un 22,9% de 45 a 60 i un 17,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 80,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 52.219 $ i la renda mediana per família de 58.393 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.932 $ mentre que les dones 31.250 $. La renda per capita de la població era de 25.355 $. Aproximadament el 4,3% de les famílies i el 5,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Finneytown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Finneytown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Finnkino Plevna

Plevna és una sala de cinema de Finnkino al centre de Tampere, Finlàndia, al districte de Finlayson. Amb els seus deu auditoris és la sala de cinema més gran de Tampere i una de les més grans de Finlàndia. El teatre es troba a l'antiga zona industrial de Finlayson a l'antic edifici industrial de Plevna. El teatre es va inaugurar l'any 1999 i té un total de 1.653 localitats.
Plevna és una de les seus del Festival de Cinema de Tampere.

## Referències

* ↑ Plevna Arxivat 2017-07-31 a Wayback Machine., Finnkino. Accessed on 31 July 2017.
* ↑ Tällä viikolla (4.–9.3.2020): Tampere Film Festival, Mari Rantasila, Suomen Kameraseurojen Liitto, Virtudes... – Kulttuuritoimitus (in Finnish)