OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Simbad, el mariner

Simbad, el mariner (original: Sinbad the Sailor) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Richard Wallace, estrenada el 1947 i doblada al català

## Argument

A l'Orient de Les mil i una nits, en Simbad és un cèlebre aventurer fantasiós que explica a una assistència crèdula i atenta els periples del seu vuitè viatge. En Simbad navega en companyia de l'Abbu, a la recerca d'una illa llegendària on es troba el fabulós tresor de Deriabar. En ruta, coneix nombrosos personatges tan desitjosos com ell d'apoderar-se d'aquestes riqueses. Així, coneix la captivadora Shireen, que espera servir-se de l'aventurer per posar la mà sobre el fabulós tresor, i cau sota el seu encant. Coneixerà també el cobdiciós emir de Daibul i el murri mag Jamal/Melik. En Simbad serà detingut abans d'arribar a l'illa, però trobarà una bona còmplice en la Shireen, que se n'ha enamorat. Com en els seus viatges precedents, en Simbad sabrà triomfar sobre tots els seus cruels enemics i acabarà als braços de la bella heroïna.

## Repartiment

* Douglas Fairbanks Jr.: Simbad el mariner
* Maureen O'Hara: Shireen
* Walter Slezak: Melik/Jamel
* Anthony Quinn: L'Emir de Daibul
* George Tobias: Abbu
* Jane Greer: Pirouze
* Alan Napier: Aga
* Mike Mazurki: Yusuf
* Sheldon Leonard: El subhastador
* John Miljan: Moga
* Brad Dexter: Muallin
* Altres actors, que no surten als crèdits: Glenn Strange, George Chandler, Louis-jean Heydt, Cy Kendall, Hugh Prosser, Harry Harvey, George Lloyd, Paul Guilfoye, Nick Thompson, Billy Bletcher, Max Wagner, Norbert Schiller, Wade Crosby, Ben Welden, Charles Soldani, Mikandor Dooraff, Joe Garcio, Chuck Hamilton, Phil Warren, Jamiel Hasson, Al Murphy, Bill Shannon, Dave Kashner, Eddie Abdo, Charles Stevens, Gordon Clark, Jean Lind, Mary Bradley, Norma Creiger, Vonne Lester, Lida Durova, Dolores Castelli, Milly Reauclaire, Teri Toy, Joan Webster, Leslie Charles, Norma Brown, Ann Cameron

## Vegeu també

* Les aventures de Simbad

## Referències

* ↑ Simbad, el mariner
# Canal Street

Canal Street («carrer del canal» en anglès) és un carrer de New York, als Estats Units.

## Localització

Canal Street està situat al sud de l'illa de Manhattan, que travessa integralment en direcció Nord-oest - Sud-est. Comença a l'oest a l'altura del Hudson River i de l'Holland Tunnel (que connecta l'illa amb Nova Jersey) i s'acaba a l'est quan troba Broadway.
Canal Street és una de les artèries principals de Chinatown i separa aquest barri de Little Italy. És també la frontera nord del barri Tribeca i la frontera sud del barri de SoHo.

## Històric

Canal Street pren el seu nom d'un canal que va ser cavat al començament del segle xix per tal de fer el drenatge de Collect Pond - una bassa insalubra - al riu Hudson. La bassa va ser omplerta el 1811 i Canal Street va ser acabat el 1820 seguint el trajecte que prenia el canal. La desaparició de Collect Pond va transformar de fet els voltants en aiguamolls, les nombroses fonts de la zona no van ser drenades. Els edificis construïts al llarg de Canal Pond es van degradar ràpidament i les condicions de vida de la banda oriental del carrer es van esfondrar, provocant la seva inclusió al barri de barraques dels Five Points.
Actualment, Canal Street és una zona comercial vibrant, plena de botigues de lloguers baixos i de venedors de carrer a l'oest i de bancs i de joieries a l'est.

## Enllaços externs

* (anglès) Fotografies i plànol turístic de Canal Street
* Canal Street: A New York Songline - un tomb virtual.
# Iowa Energy

Iowa Energy és un equip de bàsquet nord-americà que juguen en l'NBA Development League, la lliga de desenvolupament afavorida per l'NBA. Tenen la seua seu en la localitat de Das Moines, en l'estat de Iowa. L'equip es va fundar l'any 2007, i forma part de la Divisió Central juntament amb Dakota Wizards, Fort Wayne Mad Ants i Sioux Falls Skyforce.

## Enllaços externs

* IowaEnergy.com – Lloc web oficial (anglès)
# Ruta 1 (Uruguai)

La Ruta 1 Brigadier General Oribe (R1) és una de les carreteres i autovies més importants de l'Uruguai i l'única autovia —al costat de l'antiga Ruta 5— que connecta directament Colonia del Sacramento (sud-oest) amb la capital del país, la ciutat de Montevideo (sud).
Comunica Montevideo amb el litoral oest passant per la franja meridional riuplatenca i travessant els departaments de Montevideo, San José i Colonia, a més de les poblacions i municipis de Santiago Vázquez, Delta del Tigre, Libertad, Ecilda Paullier, Rosario i Juan Lacaze. Al km. 67 connecta amb la Ruta 3 Gral. José Gervasio Artigas, amb direcció nord i nord-oest.
El peatge està a càrrec de la Corporació Viària de l'Uruguai (Corporación Vial del Uruguay) des del 2005.

## Referències

* ↑ La Corporación Vial del Uruguay reanuda cobro de peaje en Ruta 1, diari La República, 06/08/2005 (castellà)
# Canal Sur 2

Canal Sur 2 és la segona cadena de televisió pública d'Andalusia, el qual el seu primer dia d'emissió el 5 de juny de 1998. Amb el Canal 2 Andalucía, l'oferta televisiva de la RTVA es va dividir, on es va quedar Canal Sur com una televisió de caràcter general i entreteniment, mentrestant Canal 2 Andalucía se centraria més en una programació cultural i divulgativa, amb una especial atenció a les franges infantils i esportives. Des l'1 d'octubre de 2012, la cadena està sense programació pròpia. Ja que la Junta d'Andalusia no té prou diners per mantenir-la, s'espera reobrir la seva programació en un futur.

## Història

La cadena va néixer el 5 de juny de 1998 amb l'objectiu de diversificar l'oferta autonòmica andalusa dins el panorama televisiu.
Així, aquesta cadena, que als seus inicis comptava amb unes 18 hores diàries d'emissió, des de les 9 del matí fins a les 2 de la nit, es va dirigir a un públic més juvenil i de mitjana edat, amb programes documentals, informatius, infantils, etc.
* Logotip usat des del 1998 fins al 2008.
* Logotip usat des del 2008 fins al 2011.
* Logotip usat des del 2011 fins al 2012.
* Logotip usat des del 2012 fins al 2017.
* Logotip usat des del 2017.

## Canal 2 en l'actualitat

En l'actualitat el programa insígnia de la cadena és "La banda", dirigit a un públic infantil i amb una durada de 5 hores i d'emissió diària. Això sí, cal dir que els caps de setmana la duració del programa s'escurça. Altres programes d'interès que emet la cadena són "Espacio Protegido", "Tododeporte", "La noche al día", "Telenoticias", "Telesigno", "Retratos" (documental de caràcter autobiogràfic), "A caballo", entre d'altres. Des l'1 d'octubre de 2012, la cadena està sense programació pròpia. Emetent els continguts de Canal Sur per a persones sordes.
# Font d'Hèrcules (Reus)

La font d'Hèrcules és una font ornamental esculturada al municipi de Reus (el Baix Camp) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Monument ubicat al centre de la plaça que pren el seu nom, una rotonda a l'inici del camí de Salou.

## Composició

Està formada per diverses parts; primer de tot trobem un basament octogonal que conserva encara les piques però ja no els brolladors, ja que en origen es feia servir com a font. Com a prolongació del basament s'aixeca un prisma amb una cornisa i un pedestal que suporta la figura de pedra de l'heroi romà. Hèrcules té un cos robust i musculós, els trets són durs, aconseguits gràcies al tractament donat al rostre, cabells i barba. Porta una pell de lleó a les espatlles i un escut de guerrer amb l'emblema de la vila com a símbols de poder. Tot el conjunt està tallat en pedra calcària.

## Història

Al mateix monument hi figura la data de març de 1857, moment de la seva inauguració. L'alcalde Francesc Subirà Parera va fer anivellar l'hort de l'antic convent de sant Francesc, enderrocà uns murs de tancament, una part de les dependències del convent de Sant Francesc, convertí la zona en espai públic, i hi situà la font. Segons l'historiador reusenc Pere Anguera, la font va ser feta en recordança del títol de «ciutat esforçada» guanyat per Reus el 1843. El basament és un element arquitectònic característic del segle xviii, mentre que la talla de la figura, molt possiblement podria ser anterior. La seva primera ubicació va ser als jardins arbrats de la plaça de Sant Francesc. Després va quedar tancada al pati de l'Institut, quan la plaça es va convertir en camp d'esbarjo dels seus alumnes i quedà en un recinte privat, fins que se la va desplaçar a la situació actual quan es va reordenar el trànsit d'aquella zona amb la construcció d'una rotonda.

## Referències

* 1 2 «Font d'Hèrcules». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ Banús i sans, Josep. Del Reus de antaño: fascicle 1. Reus: Ràdio Reus, 1952, p. 18.
* ↑ Anguera, Pere. Comportament polític i actituds ideològiques al Baix Camp: 1808 - 1868. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1983, p. 126.
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 282. ISBN 8486387655.
# Ip Man

* Per a altres significats, vegeu «Yip Man».
Ip Man (en xinès tradicional: 葉問; en xinès simplificat: 叶问; en pinyin: 'Yè Wèn') és un film d'arts marcials de l'any 2008. És en part biogràfic i està inspirat en la vida de Yip Man, un gran mestre de l'art marcial anomenada Wing Chun i la primera persona a ensenyar aquesta art de manera oberta. Un dels seus estudiants va ser l'aclamat i molt influent actor d'arts marcials i productor cinematogràfic Bruce Lee. La pel·lícula tracta sobre esdeveniments en la vida d'Ip que suposadament es van desenvolupar a la ciutat de Foshan durant la Segona Guerra sinojaponesa. La pel·lícula va ser dirigida per Wilson Yip, i Donnie Yen interpreta el paper d'Ip Man; Sammo Hung fou el responsable de la coreografia d'arts marcials. L'elenc inclou també Simon Yam, Lynn Hung, Lam Ka-tung, Xing Yu i Hiroyuki Ikeuchi. Ha estat doblada al català.
La idea de realitzar una pel·lícula pseudobiogràfica sobre Ip Man es remunta a 1998 quan Jeffrey Lau i Corey Yuen van discutir la idea de realitzar-ne una basada en el mestre d'arts marcials de Bruce Lee. No obstant això, l'estudi que havia de produir la pel·lícula va tancar, i el projecte va ser abandonat. El productor Raymond Wong decidir fer la seva pròpia pel·lícula sobre Ip Man comptant amb la plena aprovació dels fills d'Ip, i va ordenar al seu equip que es dirigís a Foshan per investigar sobre la vida d'Ip. Ip Chun, el fill gran d'Ip Man, juntament amb el mestre d'arts marcials Leo Au-Yeung i diversos altres practicants de Wing Chun van ser els consultors tècnics de la pel·lícula. La filmació d'Ip Man s'inicià el març del 2008 i es va completar l'agost. Es van realitzar preses a Xangai, que es va fer servir per recrear l'arquitectura de Foshan.
Durant la filmació, hi va haver alguns conflictes entre els productors d'Ip Man i el realitzador cinematogràfic Wong Kar-wai sobre el títol de la pel·lícula. Wong, que havia estat realitzant la seva pròpia biografia d'Ip Man, es va enfadar amb els productors després de descobrir que la seva pel·lícula portaria el títol Grandmaster Ip Man (xinès tradicional:一代宗師葉問), que era molt similar al títol de la pel·lícula de Wong. Encara que la pel·lícula de Wong es trobava amb serioses demores en la seva producció els productors d'Ip Man van acceptar modificar el títol.
Ip Man fou estrenada el 10 de desembre del 2008 a Beijing, i es va projectar per primera vegada a Hong Kong el 19 de desembre del 2008, rebent una crítica molt positiva del públic i de la crítica especialitzada. Abans de l'estrena de la pel·lícula, Raymond Wong anuncià que hi hauria una segona part, i l'abril del 2010 es va estrenar una pel·lícula anomenada Ip Man 2. Ip Man va recaptar més de 21 milions de dòlars arreu del món, tot i no haver estat projectada als Estats Units ni a la major part d'Europa.

## Referències

* ↑ «Ip Man». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Ip Man - Lloc web oficial (anglès)
* Ip Man at MandarinFilms.com Arxivat 2009-04-03 a Wayback Machine. (anglès)
* Ip Man at MandarinFilms.com Arxivat 2009-03-11 a Wayback Machine. (xinès)
# Iowaïta

La iowaïta és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de l'hidrotalcita. Rep el seu nom de l'estat on va ser descoberta: Iowa, als Estats Units.

## Característiques

La iowaïta és un òxid de fórmula química Mg₆Fe₂$^{3+}$(OH)$_{16}$Cl₂·4H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1,5. És de color verd blavós, convertint-se en verd pàl·lid amb un tint vermell rovellat que s'exposa a l'aire, alterant-se a piroaurita. Químicament és similar a la kuliginita, la qual no obstant és anhidre.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la iowaïta pertany a «04.FL: Hidròxids (sense V o U), amb H2O+-(OH); làmines d'octaedres que comparetixen angles» juntament amb els següents minerals: trebeurdenita, woodallita, jamborita, meixnerita, fougerita, hidrocalumita, kuzelita, aurorita, calcofanita, ernienickelita, jianshuiïta, woodruffita, asbolana, buserita, rancieïta, takanelita, birnessita, cianciul·liïta, jensenita, leisingita, akdalaïta, cafetita, mourita i deloryita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1967 a un nucli de perforació del comtat de Sioux, a Iowa, Estats Units. També ha estat descrita al Canadà, Austràlia, Polònia, Rússia, Sud-àfrica, Uzbekistan i a l'oceà Pacífic.

## Referències

* ↑ «Iowaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 abril 2017].
Supergrup de la hidrotalcita :
# Ivan Gundulić

Ivan Gundulić (Italià: Giovanni Gondola) va néixer el 8 de gener de 1589 a Ragusa (Dubrovnik), i fou un destacat poeta barroc, amb treballs centrats en la contrareforma religiosa.
Fill de Franco Gundulić, conseller i ambaixador de la República de Ragusa a Constantinoble, que va tenir una molt bona educació.
El seu poema principal es diu "Osman" (poema inacabat publicat el 1626, i complet el 1844, escrivint els dos darrers capítols Ivan Mažuranić) en el que apel·la a la unió dels catòlics sota el rei de Polònia contra els turcs; també cal esmentar el poema religiós "Suze sina razmentnoga (Trets del fill pròdig)" (1622), inspirat en la coneguda història de la Bíblia. El drama Dubravka fou un cant a la llibertat de Ragusa (Dubrovnik).
Va ser influït per Torquato Tasso i va contribuir a l'estandardització de l'idioma croat. La seva imatge apareix als bitllets de 50 kunas, i també a alguns segells de correus. Té una estàtua dedicada a Dubrovnik a la plaça Gunduliceva.
Fou membre del Baix Consell i magistrat en cap de la República. Va morir a Ragusa el 8 de desembre de 1638
# Iñaki Rubio Manzano

Iñaki Rubio Manzano (Barcelona, 1974) és un professor de literatura i escriptor andorrà, que destaca en els gèneres de narrativa i els contes. Humanista de vocació i formació, es va llicenciar en humanitats per la Universitat Autònoma de Barcelona i fou Premi extraordinari de llicenciatura. Col·labora habitualment al Diari d'Andorra i a Ràdio Nacional d'Andorra. És membre de la Comissió Nacional Andorrana per la UNESCO, membre fundador del Col·lectiu Portella i membre del consell editor de la revista Portella; Andorra, lletres, arts.

## Obres

* Suite eterna. 3Quartans, 2007 (ISBN 978-84-934-8655-6)
* Trencadís. L'últim llibre de Frederic Picàbia. Editorial Andorra, 2012 (ISBN 978-99920-53-50-8)
* Els caus secrets. Editorial Moll, 2013 (ISBN 978-84-273-2199-1)
* L'altre costat del Mirall. Pagès, 2014 (ISBN 978-84-9975-553-3)
* La vida en contes; contes 2.0. Contes publicats al bloc La vida en contes Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine.
* Castellbó, crema o llorer reverdit, a: La muntanya escrita, La Seu d'Urgell: Edicions Salòria [et al.], 2015 (ISBN 978-84-944006-4-3) (ISBN 978-84-944197-5-1)
* Diversos autors. El joc que estimem. Andorra: Unicef Andorra, 2016 (ISBN 978-99920-3-088-2)
* Diversos autors. Visions del purgatori. Barcelona: Males Herbes, 2018 (ISBN 978-84-947800-6-6)
* Bestiari Pirinenc. Lleida: Pagès, 2021 (ISBN 978-84-1303-263-4)
* Morts, qui us ha mort?. Barcelona: Comanegra, 2021 (ISBN 978-84-18022-95-1)
* Pau de Gósol: Picasso al Pirineu. Barcelona: Comanegra, 2023 (ISBN 978-84-19590-40-4)

## Premis literaris

* Guanyador del “IV Concurso Literario Eau de Rochas – Qué leer” (2001)
* Tercer premi del concurs “Literatura Exprés (relats breus del bus exprés)" (2008)
* Guanyador del XXV Concurs de Contes de Nadal del Govern d'Andorra (2012)
* Premi Recvll de narració "Joaquim Ruyra" (2014)
* Guanyador del certamen literari del festival Cryptshow-Males Herbes (2018)

## Referències

* ↑ «Iñaki Rubio: «Volem tenir una identitat pròpia, però acabem sent tots iguals»». El Periòdic d'Andorra, 19-03-2015.
* ↑ «Iñaki Rubio: ‘els relats han de ser intensos i contundents, no haurien de deixar-te indiferent’». L'Illa dels Llibres, 22-03-2015. [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ «AND'Art». Govern d'Andorra. Arxivat de l'original el 2020-06-14. [Consulta: 9 maig 2015].
* ↑ «Iñaki Rubio presenta a la Seu el seu llibre de relats “L'altre costat del mirall”». Consell Comarcal de l'Alt Urgell, 19-03-2015. [Consulta: 12 maig 2015].
* ↑ «La vida en contes». Iñaki Rubio Manzano. Arxivat de l'original el 2021-05-13. [Consulta: 9 maig 2015].
* ↑ Guimerà, Cesc «Un amor solidari». Diari d'Andorra, 10-05-2016, p. 27.
* ↑ «Un llibre sobre bàsquet i valors». Ràdio i Televisió d'Andorra, 06-05-2016. [Consulta: 10 maig 2016].
* ↑ Comas, Eva «El ganivet de Picasso». Núvol, 08-09-2023.
* ↑ Luengo, Andrés. «Iñaki Rubio: “El que fa que la vida sigui tediosa o pura poesia és la pròpia mirada”». Diari BonDia. La Veu del Poble SA, 19-03-2015. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 13 maig 2015].

## Enllaços externs

* Iñaki Rubio Manzano a AND'Art
* Iñaki Rubio Manzano - Lloc web oficial
# Iñaki Sandoval

Iñaki Sandoval Campillo és un pianista de jazz. Després dels seus dos primers treballs com a líder (Sausolito, 2005, i Usaquén, 2008), presenta el 2011 un nou disc, Miracielos, gravat a trio al costat d'Eddie Gómez i Billy Hart. La seva intensa carrera com a pianista, tant al piano sol com amb el seu trio estable amb Horacio Fumero (contrabaix) i David Xirgu (bateria), l'ha portat a fer concerts i classes magistrals a Espanya, Europa i Amèrica. De 2003 a 2015 va viure a Barcelona, on compaginava la seva activitat artística amb la docència.Hi va ser el director del Departament de Jazz del Conservatori del Liceu de l'any 2003 a 2015 on imparteix classes de piano i improvisació. El 2015 va ser elegit director de Acadèmia de Cultura Viljandi de la Universitat de Tartu a Estònia.

## Referències

* ↑ «Iñaki Sandoval». Catalan Sounds. (Institut Ramon Llull). Arxivat de l'original el 2015-11-26. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ Tamme, Virge. «TÜ Viljandi kultuuriakadeemia direktoriks valiti Iñaki Sandoval Campillo (Iñaki Sandoval Campillo va ser elegit director de l'Acadèmia de Cultura de Viljandi)» (en estonià). Universitat de Tartu, 24-07-2015. [Consulta: 11 gener 2020].
# James Walker

* Per a altres significats, vegeu «Jim Walker (músic)».
James Walker (1897 - valor desconegut) va ser un ciclista sud-africà que va competir durant la dècada de 190.
El 1920 va prendre part va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar dues medalles en les diferents proves en què competí, una de plata en tàndem, formant parella amb William Smith i una de bronze en persecució per equips, formant equip amb el mateix Smith, Sammy Goosen i Henry Kaltenbrun. A més a més va córrer les curses dels 50 kilòmetres i la contrarellotge individual, sense acabar cap d'elles; i la velocitat individual, quedant eliminat en les sèries.

## Referències

* ↑ «Olympedia – James Walker». [Consulta: 28 gener 2022].
# Jasagh

Un jasagh (засаг, or засаг ноён: засаг - Poder, Autoritat) va ser el cap d'un ban o khoshun mongol durant la dinastia Qing i el kasnat Boghda de Mongòlia. El terme es representa com "zhasake" (札薩克) en els documents xinesos contemporanis. La posició era obtinguda per la successió hereditària d'alguns prínceps mongols, la major part dels quals eren descendents de Genguis Kan. Els prínceps que no servien com Jasagh eren dits sula (сул - vacant lliure buida, solt) o hohi taiji (хохь тайж).
# Jarvis (cràter)

Jarvis és un cràter d'impacte que es troba a la cara oculta de la Lluna, dins del cràter Apollo, i a la meitat oriental de la conca que ocupa el seu anell interior.
* Localització de Jarvis (dreta de la imatge)
* Cràters dedicats als astronautes morts a l'accident del Challenger
Presenta una vora exterior baixa, una mica desgastada i aproximadament circular. Una àmplia fractura a la part sud-sud-est de la vora està parcialment coberta pel cràter McNair. Aquest darrer és més recent que Jarvis, ja que la vora es superposa a l'interior de Jarvis. La seva plataforma no té trets distintius, marcada només per diminuts cràters i algunes de les crestes baixes de la vora de McNair.
El nom del cràter va ser aprovat per la UAI el 1988 en honor de Gregory Jarvis, mort a l'accident del transbordador espacial Challenger el 28 de gener de 19861 El cràter triat es denominava anteriorment Borman Z, un cràter satèl·lit de Borman.

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Jarvis Cocker

Jarvis Branson Cocker (Sheffield, 19 de setembre de 1963) és un músic i locutor de ràdio anglès. Com a fundador, lletrista i cantant del grup Pulp, es va convertir en un dels líders del gènere Britpop a mitjan dècada dels 90. Després de la separació de Pulp, Cocker va fer carrera en solitari, i durant set anys va presentar el programa Jarvis Cocker's Sunday Service a BBC Radio 6 Music.
Nascut a Sheffield, el seu pare va abandonar la família quan Cocker tenia set anys. Als quinze anys, va formar Pulp sota el nom Arabacus Pulp mentre estudiava a l'escola municipal. No va ser fins als anys noranta, amb l'èxit dels àlbums His 'n' Hers (1994) i Different Class (1995), que va saltar a la fama. Cocker és conegut pel seu enginy i les seves observacions del panorama social i cultural, que apareixen a les seves cançons.

## Referències

* ↑ «Index entry». Freebmd.org.uk. [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ «COMMON PEOPLE – THE STORY OF PULP». BBC. [Consulta: 21 desembre 2019].
* ↑ «Jarvis's Sunday Service». BBC. [Consulta: 11 març 2012].
* ↑ «Pulp frontman Jarvis Cocker reveals jealousy over Morrissey and the Smiths». Manchester Evening News, 19-10-2011. [Consulta: 5 juny 2016].
* ↑ «Jarvis Cocker on the Music of His Life» (en anglès). Pitchfork, 28-03-2017. [Consulta: 1r octubre 2023].