OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pasifèids

Els pasifèids (Pasiphaeidae) són una família de crustacis decàpodes carideus, l'única de la superfamília dels pasifeoïdeus (Pasiphaeoidea).
Viuen en el plàncton, on arriben a formar grans concentracions d'individus principalment a la primavera; per això són una de les preses habituals de peixos i cefalòpodes.
L'espècie més comuna en el Mediterrani occidental és Pasiphaea sivado, i és fàcil trobar-la en la panxa de peixos com la maire (Micromesistius poutassou) o el lluç (Merluccius merluccius).

## Sistemàtica

La família del pasifèids inclou 102 espècies en 7 gèneres:
* Alainopasiphaea Hayashi, 1999
* Eupasiphae Wood Mason i Alcock, 1893
* Glyphus Milne-Edwards, 1863
* Leptochela Stimpson, 1860
* Parapasiphae S. I. Smith, 1884
* Pasiphaea Savigny, 1816
* Psathyrocaris Wood Mason i Alcock, 1893

## Referències

* ↑ Història Natural dels Països Catalans. Enciclopèdia Catalana. Vol 9, "Artròpodes I", pp. 347.
* ↑ Història Natural dels Països Catalans. Enciclopèdia Catalana. Vol 9, "Artròpodes I", pp. 349.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Pasiphaeidae Dana, 1852». [Consulta: 28 setembre 2021].
# París-Roubaix 1920

La París-Roubaix 1920 fou la 21a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 8 d'abril de 1920 i fou guanyada pel belga Paul Deman.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip |
| 1 | Paul Deman | - |
| 2 | Eugène Christophe | - |
| 3 | Lucien Buysse | - |
| 4 | Honoré Barthélémy | - |
| 5 | Jules Van Hevel | - |
| 6 | Henri Pélissier | JB Louvet |
| 7 | Robert Gerbaud | - |
| 8 | Giuseppe Azzini | Bianchi - Pirelli |
| 9 | Félix Goethals | La Sportive |
| 10 | Marcel Buysse | - |

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats de l'edició de 1920 a les-sports.info
* Resultats de l'edició de 1920 a cyclebase.nl
# Pas del Caragol

El Pas del Caragol és una collada situada a 1.180 metres d'altitud del terme municipal de Conca de Dalt (antic terme d'Hortoneda de la Conca), al Pallars Jussà, a l'àmbit de l'antic poble de Senyús.
És el pas més practicable per baixar des de la Rebolleda a través dels Rocs de la Torre per tal de baixar cap a la vall del barranc del Vinyal. És al sud-oest de la Torre de Senyús i al nord-est de la Cabana del Parrot, al nord-oest de l'Obaga del Vinyal.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
# Pas del Brenner

El pas del Brenner o coll del Brenner (italià: Passo del Brennero; alemany: Brennerpass; llatí: Brennus Mons) és un coll de muntanya dels Alps al Tirol. Travessa la frontera actual entre els estats d'Itàlia i Àustria i és un dels passos més importants de la serralada.
Es tracta del més baix (1.372 m) i més fàcils dels colls alpins i un dels pocs a la regió del Tirol, raó per la qual la seva possessió sempre ha estat motiu de disputes. El ferrocarril i una autopista travessant el coll de Brenner uneixen les ciutats de Múnic, Insbruck, Verona i Roma.

## Referències

* 1 2 «Brenner | enciclopèdia.cat». [Consulta: 4 octubre 2019].
# Palol d'Avall

Palol d'Avall és un antic poble, castell i església del Rosselló (Catalunya del Nord), en el territori de l'actual comuna d'Elna.
Estava situat a prop a llevant de la ciutat d'Elna, en el camí que menava a la Torre d'Elna.

## Història

El lloc de Palol d'Avall està documentat des del 915, amb la forma de Palatiolo i el 932, com a Palatiolo subteriore.
El 1100, preparant-se per marxar a Jerusalem, un personatge anomenat Rosselló, aconsegueix un préstec i fa establir una donació, per si de cas no pot tornar els diners prestats. Dona terres i vignes a Palatiolo subteriore; les vinyes eren dins de la parròquia de Santa Maria de Palad (Palol d'Avall, probablement), i dos cellers a Palol d'Avall.
El 1184, el bisbe d'Elna Guillem, després d'un assassinat comès per Arnau Jocbert, accepta d'atorgar-li el perdó. A canvi, rep d'Arnau el castrum de Palol d'Avall, la cellaria i totes les fortificacions que es troben en un i altre llocs. Arnau Jocbert assegura també que no hi posseirà més cap mena de fortificació o d'habitatge, cap mur, ni en terra campa, ni al bosc, ni a la roca, ni cap fossat.
El 1312, un matrimoni de la Torre d'Elna ven a un habitant de Palol una casa (hospicium) amb els camps i els horts o vergers que hi ha a tocar, in villa de Palacio, per un preu de set lliures i mitja de Barcelona.
El 1316, es detalla que un hort es troba in terminis de Palaciolo, in decimali (possiblement referit a la catedral d'Elna).
Aparentment, a Palol es va formar un nucli agrupat a l'entorn de l'església, amb cellers que formaven una cellera. Una torre o un castell s'hi va establir, per militars locals, petits senyors lligats al bisbe d'Elna, sovint en conflicte amb ell. La cellera va esdevenir aleshores, amb la torre-castell, un enjeu dels conflictes entre aquestes dues forces: un espai fortificat, del qual el bisbe volia limitar el paper militar. Aquesta situació recorda la de la cellera de Tatzó d'Avall.

## L'església de Santa Maria

L'església parroquial del lloc era dedicada a santa Maria, i està documentada des del 1136. En queden unes restes de parets enderrocades, en un indret on en unes excavacions van aparèixer restes romanes, a més de les medievals. Aquesta església depenia del capítol de canonges de la catedral d'Elna.

## Bibliografia

* Catafau, Aymat. «Palol-d'Avall». A: Les celleres et la naissance du village en Roussillon Xe-XVe siècles. Perpinyà: Presses universitaires de Perpignan. Éditions Trabucaire, 1998 (Études). ISBN 978-29-05828-97-2.
* Gibert Rebull, Jordi. «Els Palatia septimans: indicis de l'organització territorial andalusina al nord dels Pirineus». A: Anuario de estudios medievals (AEM), 37/1. Barcelona: Consejo Superior de Investigaciones Científicas (revista electrònica), 2007 (Études). ISBN ISSN 0066-5061.
* Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Elna». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ Catafau 1998.
# Cerimònia d’homenatge

La cerimònia d'homenatge era una cerimònia en la qual el vassall (noble) li jurava fidelitat al rei o a un senyor feudal. En el feudalisme, el vassallatge era la base del feudalisme: -El vassallatge era un pacte de fidelitat que s'establia en una dole cerimònia. -L'homenatge, en el qual el vassall, agenollat davant del rei, li prometia fidelitat, consell en el govern i ajuda militar. -La investidura, en el qual el rei entregava un territori del seu regne (feu) al vassall perquè l'explotara econòmicament. Aleshores el vassall passe a denominar-se ~senyor feudal~. Al seu torn, un senyor feudal podia cedir una part del seu feu a altres nobles menys poderosos, els cavallers, perquè el governaren i hi mantingueren un exèrcit petit.
# Pedro Cruz Villalón

Pedro Cruz Villalón (Sevilla, 25 de maig de 1946) és un jurista espanyol.

## Biografia

Pedro Cruz va estudiar Dret a la Universitat de Sevilla, on es va llicenciar en 1968. En 1975 va obtenir el doctorat a la mateixa universitat, després de cursar estudis de postgrau entre 1969 i 1971 a la Universitat de Friburg (Alemanya). Entre 1978 i 1986 va ser professor adjunt de Dret polític a la Universitat de Sevilla, any en el qual va obtenir la càtedra de Dret constitucional. Va ser lletrat del Tribunal Constitucional entre els anys 1986 i 1987, accedint finalment al mateix en qualitat de magistrat en 1992, i presidint l'òrgan entre 1998 i 2001. Després d'una estada d'un any com fellow de l'Institut d'Estudis Avançats de Berlín (2001-2002), va exercir la càtedra de Dret constitucional de la Universitat Autònoma de Madrid, fins a la seva incorporació, el 30 de novembre de 2009, com a advocat general del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, càrrec en el qual es manté en l'actualitat.
Entre 2004 i 2009 va ser, igualment, conseller d'Estat electiu, i des de 2011 és membre del Consell Econòmic i Social.
Entre els seus molts honors i distincions, destaquen la gran creu de l'Ordre de Carlos III, la Medalla de l'Ordre del Mèrit Constitucional i el seu nomenament com a Fill Predilecte d'Andalusia.

## Publicacions

* El estado de sitio y la constitución: la constitucionalización de la protección extraordinaria del Estado (1789-1878). Centro de Estudios Constitucionales, Madrid 1980, ISBN 84-259-0637-7.
* Estados excepcionales y suspensión de garantías. Tecnos, Madrid 1984, ISBN 84-309-1089-1.
* La formación del sistema europeo de control de constitucionalidad (1918-1939). Centro de Estudios Constitucionales, Madrid 1987, ISBN 84-259-0767-5.
* La curiosidad del jurista persa, y otros estudios sobre la Constitución. Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, Madrid 1999, ISBN 84-259-1100-1.
* La Constitución inédita. Estudios ante la constitucionalización de Europa. Editorial Trotta, Madrid 2004, ISBN 84-8164-735-7.

## Referències

* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 72. ISBN 84-930048-0-4.
# Peace on Earth

Peace on Earth és un curtmetratge d'animació de la Metro-Goldwyn-Mayer, dirigit per Hugh Harman el 1939. La història mostra un món postapocalíptic habitat per animals.
Segons l'obituari d'Hugh Harman en el New York Times i Ben Mankiewicz, presentador del programa Cartoon Alley en Turner Classic Movies, el curtmetratge animat va ser nominat per al Premi Nobel de la Pau. Tanmateix, no apareix en la llista de nominats. Mankiewicz a més afirma que va ser el primer dibuix animat d'un estudi gran en tractar un tema seriós. El 1994 va quedar al lloc número 40 de la llista the 50 Greatest Cartoons, gràcies als vots de diversos membres de la indústria de l'animació. També va ser nomenat per a l'Oscar al millor curtmetratge animat de 1939, però el premi el va rebre The Ugly Duckling, curtmetratge de la sèrie Silly Symphonies de The Walt Disney Company.
El curtmetratge mostra a dos esquirols que li pregunten al seu avi sobre la paraula "home" en la lletra d'una cançó de Nadal. L'avi els explica que abans va existir una raça que estava constantment enfrontant-se en guerres, la qual cosa els va portar a la seva extinció. Després d'això, els animals van reconstruir el món.
William Hanna i Joseph Barbera van fer una nova versió en Cinemascope el 1955. Aquesta nova versió, titulada Good Will to Men, va ser nominada a un Premi Oscar. Aquesta versió, que va aparèixer després de la Segona Guerra Mundial, mostra armament més actualitzat (i destructiu) com bazookes o armament nuclear. A banda, també hi ha referències religioses més explícites, doncs si al curtmetratge original els animals reconstruïen el món a partir de trobar un llibre, al remake de Hanna-Barbera aquest llibre és citat com La Bíblia.

## Referències

* ↑ Obituari d'Hugh Harman
* ↑ Llista de nominats en nobelprize.org
# Peaceful Valley

Peaceful Valley és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 2.448 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Peaceful Valley tenia 2.448 habitants, 787 habitatges, i 571 famílies. La densitat de població era de 55,8 habitants per km².
Dels 787 habitatges en un 45% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,9% hi vivien parelles casades, en un 11,4% dones solteres, i en un 27,4% no eren unitats familiars. En el 18,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,11 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,61.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 38,1% tenia menys de 18 anys, un 8,8% entre 18 i 24, un 30,9% entre 25 i 44, un 16,8% de 45 a 60 i un 5,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 103,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.357 $ i la renda mediana per família de 34.141 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.853 $ mentre que les dones 19.833 $. La renda per capita de la població era de 12.733 $. Aproximadament el 27,7% de les famílies i el 36,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Peaceful Valley». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Peaceful Valley». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Chiconcuac

Chiconcuac és un municipi de l'estat de Mèxic. Chiconcuac és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part oriental de l'estat de Mèxic. Limita al nord amb els municipis de Acolman, al sud amb Texcoco, a l'oest amb Tezoyuca i a l'est amb Papalotla.

## Vegeu també

* Municipis de l'estat de Mèxic

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Chiconcuac Arxivat 2016-09-07 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Portal de l'estat de Mèxic (castellà)
# Chicourt

Chicourt és un municipi francès, situat al departament del Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 101 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Chicourt era de 101 persones. Hi havia 36 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 48 habitatges, 37 eren l'habitatge principal de la família, 10 eren segones residències i 1 estava desocupat. 47 eren cases i 1 era un apartament. Dels 37 habitatges principals, 32 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien una cambra, 1 en tenia tres, 6 en tenien quatre i 28 en tenien cinc o més. 32 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 20 habitatges hi havia un automòbil i a 16 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Chicourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 4 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 8 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 8 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 66 persones, 45 eren actives i 21 eren inactives. De les 45 persones actives 40 estaven ocupades (21 homes i 19 dones) i 5 estaven aturades (2 homes i 3 dones). De les 21 persones inactives 11 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials i 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils.
L'any 2000 a Chicourt hi havia 8 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 492 hectàrees.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Chicourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Chicourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Chicontepec

Chicontepec és un municipi a l'estat de Veracruz. Chicontepec de Tejeda és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud de l'estat de Veracruz. Limita al nord amb els municipis de Veracruz, al sud amb Soledad Doblado, a l'oest amb l'Estat d'Hidalgo i a l'est amb Temapache.

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Chicontepec Arxivat 2022-05-15 a Wayback Machine., INAFED, 2015. (castellà)
# Chicora

Els chicora foren petita tribu d'amerindis dels Estats Units a l'àrea Pee Dee al nord-est de Carolina del Sud, que va cap al riu Cape Fear a Carolina del Nord. Es tracta de la tribu més antiga dels Estats Units d'Amèrica de la qual existeix un registre escrit, de 1521.
La bibliografia acadèmica els considera un subgrup dels catawbes, possiblement Edisto, i que probablement parlava una de les llengües siouan. De fet, el seu nom podria tenir l'origen en el mot catawba «Yuchi-kĕré» (en català, «els Yuchi són allà»).
El 1521 una expedició espanyola de Santo Domingo, liderada per Francisco Gordillo, desembarcà a l'àrea. Prengué com a captius 70 nadius i se'ls emportaren a l'Hispaniola. Si bé la majoria dels van morir al cap de dos anys, un nadiu, a qui els espanyols anomenaren Francisco de Chicora, fou batejat i aprengué a parlar castellà. Treballà per a Lucas Vázquez de Ayllón, qui se'l va endur a Espanya en un viatge. Chicora informà sobre el seu poble i llurs pràctiques al cronista de la cort, Pere Màrtir d'Angleria. Anys més tard, el 1526, de Chicora acompanyà una altra expedició espanyola a Amèrica del Nord. Quan el grup arribà a terra ferma al riu Santee, s'escapà i es reuní amb el seu poble.
L'obra de Pere Màrtir De Orbe Novo fou publicada a l'obra Década de 1930, que fou traduïda a l'anglès el 1555 i en una exposició més àmplia el 1912. L'obra The Testimony of Francisco de Chicora és inclosa en la setena Década. Pel que fa a les restes de la tribu, romanen a Conway (Carolina del Sud) i cerquen el reconeixement oficial de l'estat.

## Vegeu també

* Indis de Cape Fear
* Waccamaw

## Referències

* ↑ Howard, Tommy. «Chicoras host local tribes to celebrate heritage» (en anglès). Georgetown Times, 21-12-2020. [Consulta: 5 febrer 2021].
* 1 2 Hodge, 1912, p. 263.
* ↑ Schoolcraft, 1857, p. 179.
* 1 2 Hoffman, 1984, p. 419–421.
* ↑ Withrow, 2010, p. 109.

## Bibliografia

* Hodge, Frederik Webb. Handbook of American Indians North of Mexico (en anglès). Washington: U.S. Government Printing Office, 1912 (Bulletin (Smithsonian Institution. Bureau of American Ethnology); 30).
* Hoffman, Paul E. «The Chicora Legend and Franco-Spanish Rivalry in La Florida» (en anglès). The Florida Historical Quarterly, 62, 4, 1984, pàg. 419–438. JSTOR: 30146593.
* Schoolcraft, Henry Rowe. History of the Indian Tribes of the United States (en anglès). Historical American Indian Press, 1857 (General history of the North American Indians; 6).
* Withrow, Scott. Carolina genesis : beyond the color line (en anglès). Palm Coast: Backintyme, 2010. ISBN 978-0-939479-32-0.
# Charles Louis Victor de Broglie

Charles Louis Victor, príncep de Broglie, conegut com a Victor de Broglie (1756 – 1794) fou un aristòcrata, militar i polític francès.

## Biografia

Victor de Broglie va néixer a París, essent el fill gran de Victor-François, 2n duc de Broglie. El príncep de Broglie va assolir la posició de maréchal de camp en l'exèrcit. Va adoptar opinions radicals i va servir amb el marquès de La Fayette i el comte de Rochambeau en la Guerra d'Independència americana.
El Príncep era membre del Club dels Jacobins i va formar part de l'Assemblea Constituent Nacional després de la Revolució Francesa, votant constantment al costat liberal. Va servir com a cap de personal a l'exèrcit del Rin de la Primera República però durant el Terror va ser denunciat, arrestat, i guillotinat a París.
Donat que el vell duc de Broglie li va sobreviure, el fill gran del príncep de Broglie, Victor, va esdevenir finalment el tercer duc de Broglie.

## Referències

* Aquest article incorpora text d'una publicació ara sota domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica 4 (11a ed.). Cambridge University Press. pp. 626–628.
# Charles Louis L'Héritier de Brutelle

Charles Louis L'Héritier de Brutelle (París, 15 de juny de 1746 - 16 d'agost de 1800) va ser un magistrat francès apassionat per la botànica. Va treballar especialment amb les geraniàcies (Geraniaceae): va publicar el 1792 l'obra titulada Geranologia. Li devem la diferenciació dels tres gèneres de geraniàcies: Geranium, Pelargonium i Erodium.

## Vegeu també

* Dicksonia.

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* Il·lustracions de l'obra Geraniologia, seu Erodii, Pelargonii, Geranii, Monsoniae et Grieli, Historia iconibus illustrata. Arxivat 2007-07-14 a Wayback Machine.
# Per sempre i un dia

Per sempre i un dia és una escultura-banc de l'artista Lawrence Weiner que està ubicada a la plaça Joan Capri, just al davant del Mercat de Santa Caterina. L'obra és una donació de l'artista a la ciutat de Barcelona gràcies a la intervenció de la Fundació ArtAids. Es va col·locar el mes de febrer i es va inaugurar el març de 2014 en un acte on van intervenir Jaume Ciurana, regidor de cultura de l'Ajuntament de Barcelona, Raimon Blasi, regidor de Comerç, consum i mercats, i el president de la Fundació, Han Nefkens, entre altres personalitats. L'obra es va dur a terme gràcies al patrocini de la Fundació Banc Sabadell.

## Descripció

L'obra està creada amb materials reciclats i està concebuda "com una manera d'expressar que no hi ha cap lògica en l'exclusió". L'obra vol ser un lloc de trobada, per a fomentar el diàleg sobre la lluita contra la sida.

## Referències

* ↑ Lawrence Weiner, Revista Bonart, 164. Pàgina 37. Abril i Maig 2014.