OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mariona Batalla

Mariona Batalla (29 de juny de 1998) és una locutora de ràdio catalana i la cantant del grup de pop punk Flora. És coneguda per acompanyar els directes de Lildami i per ser una de les veus dels programes radiofònics Les gates i Els experts d'ICat.

## Discografia

* Llegenda (Halley Records, 2022)

## Referències

* ↑ «Quan arribin els marcians - Mariona Batalla (Flora): "Les drogues són una eina de control social" - 3Cat». CCMA, 24-10-2022. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Núñez, Sergi. «Flora: «Ens hem volgut desmarcar del discurs optimista hegemònic en el pop en català»». Enderrock.cat, 26-10-2022. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ «5Songs: Mariona Batalla: "Maria Arnal representa la feminitat portada a l'extrem més maco" su Apple Podcasts». ICat. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ «iCat rejoveneix la graella amb ‘Loft’ i ‘Les gates’». Comunicació 21, 19-09-2022. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Rodríguez, Oriol. «Mariona Batalla (Flora): dona, alternativa i amb un discurs no hegemònic a ritme de pop punk». El Nacional, 26-10-2022. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ «Flora ens descobreix 'Llegenda'». Viasona, 26-10-2022. [Consulta: 7 juny 2024].
# Mateu Fletxa el Jove

Mateu Fletxa el Jove (Prades, Baix Camp, 1530 - Sant Pere de la Portella, Berguedà, 20 de febrer de 1604) fou un compositor català, nebot de Mateu Fletxa el Vell
Prengué l'hàbit carmelita a València. Molt apreciat per Sixt V, fou insigne músic i prefecte dels músics de Carles V. Després de residir a Itàlia durant un període incert, el 1564 era capellà de l'emperadriu Maria d'Habsburg, muller de Maximilià II del Sacre Imperi Romanogermànic, i més tard fou cantor de la capella imperial. En morir Maximilià, l'emperador Rodolf II el nomena d'abat de Tihanny (Plattensee, Hongria). Fletxa visità la península Ibèrica els anys 1570, 1581 i 1586, a fi de reclutar cantors per a la capella imperial.
Les seves obres principals foren editades a Venècia i a Praga, ciutat que havia visitat unes quantes vegades. A Venècia publicà Il 1.° libro de madrigali a 4 et 5 (1568), recull de 31 madrigals. A Praga feu imprimir, el 1581, tres llibres de música polifònica: el Libro de música de punto, en quatre volums i perdut, Divinarum completarum psalmi, incomplet, i Las ensaladas, dedicades a Joan de Borja i Castro. Aquesta última col·lecció conté vuit ensalades de Fletxa el Vell, tres de Fletxa el Jove, dues de Pere A. Vila, una de Cárceres i una de Xacón. El 1593 publicà a Praga un llibre poètic a la mort de la reina de França Elisabet d'Àustria. Dues obres notables seves, conservades en forma manuscrita, són Harmonia a 5, per a cinc instruments de corda, i un Miserere a 4 veus. El 1599 Felip III de Castella el nomenà abat del monestir de la Portella, lloc on es retirà.

## Referències

* ↑ Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 256 [Consulta: 25 setembre 2013]. «Torres i Amat publicà com a lloc de naixement Prades, diòcesi d'Elna»
* ↑ «El Renaixement». Web. Generalitat de Catalunya, 01-03-2013. [Consulta: març 2013].
* ↑ Gómez Muntané, Maricarmen. ed. F. Matheo Flecha: Il Primo Libro de Madrigali. Madrid: Sociedad Española de Musicología, 1985. ISBN 84-86415-02-0.
* ↑ Lambea, Mariano. ed. Mateo Flecha el Joven (1530-1604): Il Primo Libro de Madrigali. Barcelona: Consejo Superior de Investigaciones Científicas, Instituto Español de Musicología, 1988 (Monumentos de la Música Española, 46). ISBN 84-00-06858-0.
* ↑ Gómez Muntané, Maricarmen «Un Miserere de Flecha. Edición y breve comentario». Recerca Musicològica, 6-7, 1986-1987, pàg. 29-39.
# Fables of the Reconstruction

Fables of the Reconstruction (també conegut com a Reconstruction of the Fables) és el tercer àlbum d'estudi de la banda estatunidenca R.E.M.. Es va publicar el 10 de juny de 1985 per I.R.S. Records amb la producció de Joe Boyd.

## Producció

Malgrat l'augment de seguidors i la bona rebuda per part la crítica dels dos primers àlbums, la banda va decidir fer canvis en el seu estil musical i en el procés d'enregistrament i producció. El més destacat fou el canvi de productor musical, van comptar a Joe Boyd per substituir el duet Mitch Easter i Don Dixon, que havien produït els dos primers discs. Per aquesta ocasió van realitzar l'enregistrament a Londres, i per primer cop sortien dels Estats Units per fer aquest procés.
La majoria del material compost per la banda per aquest treball prové bàsicament de dos orígens, per una banda les pròpies experiències dels membres de la banda viatjant pel país a causa de les anteriors gires musicals, i per l'altra l'augment del seu activisme polític. Es tracta d'un àlbum conceptual i líricament explora la mitologia i els paisatges del Sud dels Estats Units.
L'àlbum va arribar a la 28è lloc en la llista estatunidenca i posteriorment va ser certificat com a disc d'or (1991). Amb el pas dels anys va quedar sobrevolar la sensació que la banda no va quedar satisfeta amb el resultat del disc, i despertava poc entusiasme, però el cert és que va marcar un punt d'inflexió en la sonoritat dels següents treballs que van ser els més destacats de R.E.M. en quan a popularitat.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Bill Berry, Peter Buck, Mike Mills i Michael Stipe.
En les publicacions de vinil i casset, la cara 1 era etiquetada com a "A side" (cara A), i la cara 2 com a "Another side" (una altra cara). La portada d'aquestes publicacions mostrava el títol "Fables of the" mentre que la contraportada "Reconstruction of the". En canvi, els CDs es titulaven "Fables of the Reconstruction" en la portava però en els laterals es titulava "Reconstruction of the Fables". Aquesta ambigüitat era una referència a les eres de Reconstrucció dels Estats Units i a la posterior Desconstrucció.

## Posició en llistes

| Llista (1985) | Posició |
| Billboard 200 | 28 |
| UK Albums Chart | 35 |

## Crèdits
### R.E.M.

* Bill Berry – bateria, veus addicionals
* Peter Buck – guitarra, banjo, harmònica
* Mike Mills – baix, veus addicionals, piano
* Michael Stipe – cantant

### Músics addicionals

* David Bitelli – saxòfon a "Cant Get There from Here"
* Camilla Brunt – violí on "Feeling Gravitys Pull"
* Jim Dvorak– trompeta a "Cant Get There from Here"
* Philippa Ibbotson – violí a "Feeling Gravitys Pull"
* David Newby – violoncel a "Feeling Gravitys Pull"
* Pete Thomas – saxòfon a "Cant Get There from Here"

### Producció

* Joe Boyd – producció
* Berry Clempson – enginyeria d'àudio
* Tony Harris – enginyeria
* M. K. Johnston – fotografia i art

## Referències

* ↑ «Official Albums Chart Top 100» (en anglès). OfficialCharts.com, 29-06-1985. [Consulta: 26 maig 2020].
# Estadi d'Alexandria

L'Estadi d'Alexandria (àrab: ستاد الإسكندرية, Stād al-Iskandariyya) és un estadi multiusos situat en Mohram Bek, suburbi de la ciutat d'Alexandria. És l'estadi La seua construcció va ser completada el 1929. Amfitrió dels Campionat del Món de Futbol sub-20 2009, el 2005 va ser objecte d'una remodelació, com a part dels preparatius de cara a la Copa Africana de Nacions de 2006.

## Referències

* ↑ البطولة العربية.. ما لا تعرفه عن استاد الإسكندرية البوابة نيوز
# Estadi Xeic Zayed

L'Estadi Xeic Zayed (àrab: إستاد مدينة زايد, Istād Madīnat Zāyid) o Ciutat Esportiva Zayed (àrab: مدينة زايد الرياضية, Madīnat Zāyid ar-Riyāḍiyya) és un estadi multifuncional ubicat a la ciutat d'Abu Dhabi, als Emirats Àrabs Units. Habitualment és usat per la pràctica del futbol, tot i que també pot albergar proves d'atletisme. Porta el nom del xeic Zayed bin Sultan Al Nahyan, fundador i primer president dels Emirats Àrabs Units. La construcció de l'estadi es completà l'any 1979 i tenia una capacitat per a 60.000 persones, però les normes de la seguretat de la FIFA l'han reduït a 49.500 persones. Ha estat seu de diversos esdeveniments internacionals i regionals com el torneig de futbol GCC el 1982, 1994, i 2007. També fou seu de la final de la Copa Federació Asiàtica el 1996 entre els EAU i Aràbia Saudita, que guanyà aquest darrer des del punt de penal. També s'hi disputà el partit inaugural i el final de la Copa del Món Juvenil de la FIFA del 2003. També és la seu habitual de la final de la Copa dels Emirats Àrabs Units de futbol. Ha estat designat seu de les edicions dels anys 2009 i 2010 del Campionat del Món de Clubs de futbol. El desembre de 2017 va ser la seu de la final del Campionat del Món de Clubs de futbol 2017, entre el Reial Madrid i el Grêmio de Porto Alegre.

## Referències

* ↑ «El Reial Madrid renova la corona mundial». Superdeporte, 16-12-2016 [Consulta: 19 desembre 2017].
# Marítim

«Marítim» té aquests significats:
Relatiu o pertanyent a la mar:
* Dret marítim, conjunt de regles jurídiques referents als diversos drets i obligacions que afecten la navegació
* Edifici del Marítim, edifici bè cultural d'interès local de Cadaqués
* Museu Marítim de Barcelona
* Club Marítim Altafulla
* Club Marítim Castelldefels
* Club Marítim Cubelles
* Reial Club Marítim de Barcelona
# Halichoeres adustus

Halichoeres adustus és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Revillagigedo.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald (1985).
# Cantó d'Ajaccio-6

El cantó d'Ajaccio-6 és una antiga divisió administrativa francesa situat al departament de Còrsega del Sud i la regió de Còrsega. Va existir de 1982 a 2015.

## Geografia

El cantó és organitzat al voltant d'Ajaccio dins el districte d'Ajaccio. La seva altitud vaira de 0 m (Ajaccio) a 787 m amb una altitud mitjana de 38 m.

## Consellers generals

Lista de consellers generals :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1982-2001 | Jacques Simongiovanni | DVD |
| 2001-2009 | Jean Casili | UMP |
| 2009-2015 | Nathalie Ruggieri | UMP |

## Composició

Lista de Municipis :
| Ajaccio | 52 880 (1) | 20000 | 2A004 |
(1) Fracció de comuna
# Casado (menjar)

El casado és un plat tradicional de la gastronomia de Costa Rica. Es tracta d'un plat que consisteix en arròs bullit, mongeta i un plàtan dolç fregit, s'acostuma a acompanyar de carn de boví, carn de porc, peix o pollastre. De vegades s'inclou una guarnició en forma de amanida i usualment se l'afegeix pasta en diverses variants. Aquest plat és considerat un blue-plate special a Costa Rica.

## Característiques

El plat és una varietat d'ingredients "casats" amb l'arròs. Acostuma a contenir entre tres i quatre cullerades d'arròs. Altres autors esmenten que el plat es denomina així per ésser l'aliment d'un home casat, Diu la història local a Costa Rica que aquest és «el primer menjar en un matrimoni», el plat és elaborat per petites porcions de diversos plats amb l'objectiu de saber que guisat és el favorit de la parella des del primer dia.
El contingut tradicional consta de: mongetes seques, arròs, plàtan, margalló, ou i principalment carn de boví, pollastre, porc o peix. Les amanides que l'ho acompanyen depèn de la disponibilitat dels ingredients, que poden anar-hi des de la patata, la iuca, un variat de confitat en vinagre o cols, entre moltes altres. A més a més, amb regularitat es combina amb pastes, que poden anar-hi des de macarrons o canelons a en salsa de tomàquet fins a una amanida freda de cargolins amb maionesa i tonyina.
El casado és un dels tres principals plats de la cuina costa-riquenya, juntament amb el gallo pinto i l'olla de carn i sempre representa una opció econòmica i típica en un menú del país. En essència és un plat mestís, que combina les tres principals influències gastronòmiques a Costa Rica -europea, indígena i africana-, en integrar: l'arròs portat pels espanyols, els fesols consumits per africans i indígenes, la pasta aportada pels italians, el plàtan fregit provinent de la cuina afro-antillana i els «picadillos» inspirats en els plats andalusos.

## Referències

* 1 2 Bruce Morris, (2003), «Costa Rica Alive!», Hunter Publishing, Inc., p:17
* ↑ «Insight guide Costa Rica», Insight Guides, pp:109
# Éste es mi barrio

Éste es mi barrio és una sèrie de televisió escrita i dirigida per Vicente Escrivá i estrenada per Antena 3 el 13 de setembre de 1996, seguint el camí marcat amb Lleno, por favor i ¿Quien da la vez?, també dirigides per ell. Només se'n va fer una temporada amb 31 episodis.

## Argument

Ambientada en un barri de classe obrera de Madrid, narra la vida de Cándido Cabrales, un home de mitjana edat que s'enfronta amb problemes laborals i acaba sent acomiadat quan, sent vidu, ha de tirar endavant als seus dos fills: Nacho i Elisa. Cándido afronta la seva nova vida tractant de millorar les relacions de bon veïnatge amb tots els que l'envolten al barri.

## Repartiment

* José Sacristán…Cándido Cabrales.
* Alberto San Juan…Nacho Cabrales.
* Melanie Olivares…Elisa Cabrales.
* Carmen Rossi…Justina.
* Alejandra Grepi…Nati.
* Marc Martínez…Toño.
* Javier Cámara…Don Justo.
* Nuria González…Puri.
* Ángeles Martín…Alma.
* Maru Valdivieso…Silvana.
* Marta Belenguer…Emma.
* Carlos Iglesias…Ramón.
* Arévalo…Remi.
* Saturnino García…Alejo.
* Agustín González.
* Javivi.
* Paloma Hurtado.
* Guillermo Ortega…"Piri".
* Pedro Casablanc.
* José Carabias.
* María Kosty.
* Jaroslaw Bielski

## Referències

* ↑ Escrivá cierra su «trilogía costumbrista», ABC, 16 de gener de 1996
* ↑ Un espectacular decorado y grandes actores arropan «Este es mi barrio» de Escrivá, ABC, 11 de juny de 1996
* ↑ Antena 3 estrena la serie más ambiciosa de Vicente Escrivá, EL Mundo, 13 de setembre de 1996
* ↑ Decorado de "Éste es mi barrio" a carta-de-ajuste.blogspot.com

## Enllaços externs

* Éste es mi barrio a atresplayer
* Capçalera de la sèrie a YouTube
# Nucli històric d'Aiguamúrcia

El Nucli històric d'Aiguamúrcia és un conjunt d'Aiguamúrcia (Alt Camp) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aiguamúrcia està situat a la vora esquerra del Gaià, a 373 metres d'altitud. El nucli es va formar al voltant d'uns edificis, possiblement de l'edat mitjana, que estan més a prop del riu. El poble té una estructura aproximadament triangular, formada per una petita xarxa de carrers on s'arrengleren cases unifamiliars, generalment de planta baixa i dos pisos.

## Història

El poble s'originà l'any 1173 en el lloc anomenat Camp de la Torre, més tardanament dit Camp d'Aquamurcia, situat a un extrem de l'antiga jurisdicció de l'Albà. L'any 1179 sorgí una disputa sobre el domini jurídic del poble entre el monestir de Santes Creus i el senyor del castell de l'Albà, disputa que es va resoldre en favor del monestir, del qual fou un domini a partir d'aleshores.

## Referències

* 1 2 «Nucli històric d'Aiguamúrcia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2018].
# Frederic Caballé i Pintaluba

Frederic Caballé i Pintaluba (Barcelona, 17 de febrer de 1893 - 7 d'octubre de 1929) fou un baríton català.
Va néixer al número 2 del carrer Nou de Barcelona, fill de Joan Caballé i Escudé, de Ciutadella de Menorca, i de Maria Pintaluba i Vila, de Barcelona.
Va estar casat amb la cantant valenciana Amparo Saus i Canet (1889-1971), amb qui va tenir tres fills: Manuel, Frederic i Amparo. Amb ella va formar la companyia de sarsuela que duia el seu nom, companyia Caballé.

## Discografia

* La montería, duo amb Tana Lluró, 1923, Gramophone BS-859

## Referències

* ↑ Radigales, Jaume. Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear. Tom núm, 9. Barcelona: Edicions 62, p. 113.
* ↑ «Frederic Caballé i Pintaluba». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1893, número de registre 1081. El cognom de la mare apareix al registre com a Pintolaba.
* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 13-10-1929, pàg. 2.
* ↑ Discography of American Historical Recordings
# Apuntador làser

* No s'ha de confondre amb Punter làser.
Un apuntador làser és una font de llum làser utilitzada per a il·luminar un objectiu militar.
Els apuntadors làser proveeixen guies per bombes guiades per làser, míssils, o peces d'artilleria de precisió, com les bombes de la sèrie Paveway, Hellfire de Lockheed Martin. Els apuntadors poden ser instal·lats en avions, vehicles terrestres o dispositius de mà. La Força aèria dels Estats Units i l'Armada dels Estats Units utilitzen actualment el apuntador Litening II Targeting Pod en avions de combat. Els controladors de la Força Aèria, i els controladors del Cos de Marines dels Estats Units empren dispositius lleugers, com el AN/PED-1 Lightweight Laser Designator Rangefinder (LLDR), que permet identificar objectius per al suport aeri proper de forces amigues.
Quan un objectiu és marcat per l'apuntador, el feix de llum és invisible i no brilla. En el seu lloc, una sèrie de polsos codificats de llum làser són disparats. Aquests senyals reboten en l'objectiu cap al cel, on són detectades pel cercador d'una bomba guiada per làser, que ajusta el seu rumb en l'aire per centrar-se sobre el làser.
Llevat que els objectius marcats disposin d'equips de detecció de làser o puguin escoltar les aeronaus en aproximar-s'hi, és pràcticament impossible que s'assabentin que són l'objectiu d'un atac. Els apuntadors làser funcionen millor quan hi ha bones condicions atmosfèriques. Núvols, pluja o fum poden deteriorar la precisió del sistema de guiat.

## Vegeu també

* Paveway

## Referències

* ↑ «apuntador làser». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Factsheets: Litening II/ER/AT» (en anglès). Air Force Link, 01-03-2003. Arxivat de l'original el 2003-06-24. [Consulta: 24 juliol 2012].
* ↑AN/PED-1 LLDR Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine.
# Onofre Cabell

Onofre Cabell (Barcelona, ? - L'Alguer, Sardenya, 1618) fou un músic i teòleg català.
Formà part de l'escolania de Montserrat i prengué l'hàbit de l'orde benedictí en aquest monestir el 1596. Fou vicari general i visitador de la diòcesi de l'Alguer. Deixà un Salteri vesperal i ferial, il·lustrat pel monjo Pere Navarro.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Calpe
# Aristòclia

Aristòclia (en grec Άριστόκλεια) fou una sacerdotessa de Delfos del segle vi aC de la qual Pitàgores diu haver rebut molts dels seus preceptes, sobretot les doctrines morals, segons explica Porfiri. Diògenes Laerci l'anomena Temistòclia, i Suides Teòclia, i per error la fa germana de Pitàgores.

## Referències

* ↑ Aristocleia a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 302
# Aristídies

Aristídia (Aristideae) és una tribu de la subfamília de les Arundinoides, família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Genères

* Aristida
* Sartidia
* Stipagrostis
# Galeria dels Bells Oficis

És una obra arquitectònica de Girona situada al carrer de Germans Busquets, 2. Entre 1919 i 1920 Rafael Masó i Valentí va remodelar aquest petit espai pensat per ser una galeria d'art que s'inaugurà a la tardor del 1920. Presidint el local hi ha un plafó ceràmic de sant Narcís i les mosques dibuixat per Masó i realitzat a la Gabarra.

## Referències

* ↑ Tarrús, Joan i COMADIRA, Narcís. Rafael Masó arquitecte noucentista. Barcelona: Lunwerg Editores, 1996.

## Enllaços externs

* Galeria dels Bells Oficis a la Fundació Rafael Masó.
# Antiga Casa de Correus (Berga)

Antiga Casa de Correus és una obra de Berga protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres situat al carrer del Roser. Es tracta d'una construcció formada per baixos, dos pisos i golfes. Les influències modernistes es fan ben paleses en la composició de la façana, en els materials constructius i, molt especialment, en la profusió dels elements decoratius emprats (finestra oval, reixes de ferro i vidrieres). La casa fou reformada a principis dels anys trenta, moment en què augmentà la seva altura i fou aixecat el segon pis, amb la tribuna característica que sobresurt del perfil. Destaca també el coronament de la façana, amb una mena de frontons de composició mixtilínia i ulls de bou.

## Història

Aquest edifici s'atribueix a Alexandre Soler i March, si bé aquesta atribució no és del tot segura. L'any 1931, el seu propietari, Joan Ramon Selgas, encarregà la reforma de l'habitatge a Josep Marfà, el qual va respectar força l'estil original de la casa. Durant uns anys, als baixos de l'edifici s'hi ubicà el servei de correus.

## Referències

* 1 2 «Antiga Casa de Correus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Antônio Augusto Ribeiro Reis Júnior

Antônio Augusto Ribeiro Reis Júnior, conegut com a Juninho Pernambucano (n. 30 de gener de 1975, Recife, Brasil) és un exfutbolista brasiler que jugava com a centrecampista ofensiu. Actualment és el director de futbol de l'Olympique Lyonnais.

## Clubs

| Club | País | Any |
| Sport Club do Recife | Brasil | 1993−1994 |
| Vasco da Gama | Brasil | 1994−2001 |
| Olympique Lyonnais | França | 2001−2009 |
| Al-Gharafa SC | Qatar | 2009-2011 |
| Vasco da Gama | Brasil | 2011-2013 |
| New York Red Bulls | EE.UU. | 2013 |

## Palmarès
### Campionats nacionals

| Títol | Club | País | Any |
| Campionat pernambucano | Sport Club do Recife | Brasil | 1994 |
| Campeonato Brasileiro | Vasco da Gama | Brasil | 1997 |
| Campionat carioca | Vasco da Gama | Brasil | 1998 |
| Torneig Rio-São Paulo | Vasco da Gama | Brasil | 1999 |
| Campeonato Brasileiro | Vasco da Gama | Brasil | 2000 |
| Ligue 1 | Olympique Lyonnais | França | 2002 |
| Supercopa de França | Olympique Lyonnais | França | 2002 |
| Ligue 1 | Olympique Lyonnais | França | 2003 |
| Supercopa de França | Olympique Lyonnais | França | 2003 |
| Ligue 1 | Olympique Lyonnais | França | 2004 |
| Supercopa de França | Olympique Lyonnais | França | 2004 |
| Ligue 1 | Olympique Lyonnais | França | 2005 |
| Supercopa de França | Olympique Lyonnais | França | 2005 |
| Ligue 1 | Olympique Lyonnais | França | 2006 |
| Supercopa de França | Olympique Lyonnais | França | 2006 |
| Ligue 1 | Olympique Lyonnais | França | 2007 |
| Supercopa de França | Olympique Lyonnais | França | 2007 |
| Ligue 1 | Olympique Lyonnais | França | 2008 |
| Copa de França | Olympique Lyonnais | França | 2008 |

### Copes internacionals

| Títol | Club | País | Any |
| Copa Libertadores | Vasco da Gama | Brasil | 1998 |
| Copa Mercosur | Vasco da Gama | Brasil | 2000 |
| Copa Confederacions | Brasil | Alemanya | 2005 |

## Referències

* ↑ «Management - Olympique Lyonnais Groupe». [Consulta: 14 agost 2020].

## Enllaços externs

* «Perfil i estadístiques de Juninho» (en alemany). transfermarkt.de.
# Antónovo

Antónovo (en rus: Антоново) és un poble de l'óblast de Vólogda, a Rússia, que el 2002 tenia 20 habitants.

## Referències

* ↑ Постановление Губернатора области «Об изменениях в административно-территориальном устройстве Вытегорского района» от 27.06.2001 № 620Plantilla:Недоступная ссылка