OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 2422 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2422 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada el 27 de juny de 2018. El Consell torna a nomenar el jurista belga Serge Brammertz com a fiscal del Mecanisme Residual per als Tribunals Penals Internacionals establert a la Resolució 1966 (2010) per un període que començaria l'1 de juliol de 2018 i finalitzaria el 30 de juny de 2020, instant a tots els estats que cooperin completament amb el mecanisme pel que fa a l'entrega de sospitosos.
La resolució fou aprovada per 14 vots a favor, cap en contra i l'abstenció de Rússia.

## Referències

* ↑ Security Council Reappoints Serge Brammertz as Prosecutor of International Residual Mechanism for Criminal Tribunals, Adopting Resolution 2422 (2018), un.org, 27 de juny de 2018

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2401 a la 2500 (2018 -)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Miquel Duran Portas

* Per a altres significats, vegeu «Miquel Duran».
Miquel Duran Portas (Maià de Montcal, Garrotxa, 16 de febrer de 1957) és catedràtic de química física a la Universitat de Girona, en la qual imparteix docència a la Facultat de Ciències, duu a terme recerca en el marc de l'Institut de Química Computacional i Catàlisi, i és membre de la Càtedra de Cultura Científica i Comunicació Digital. Ha ostentat diversos càrrecs acadèmics a la mateixa Universitat.

## Biografia

Pertany a l'Institut de Química Computacional i Catàlisi de la Universitat de Girona, concretament al grup de recerca de Química Teòrica i Metodologia i Modelatge Molecular. El seu àmbit de recerca se centra en l'estudi teòric de la química (química-física i química quàntica). També va impulsar el projecte LaQuimica.net per apropar la ciència als estudiants de secundària i a la societat. Ha escrit més de dos-cents articles de recerca en química quàntica.
Es va doctorar en ciències químiques a la Universitat Autònoma de Barcelona l'any 1984 i va fer la investigació postdoctoral a la Universitat de Berkeley, a Califòrnia (1985-1986). Des del 1992 és catedràtic de química a la Universitat de Girona, on ha ocupat els següents càrrecs:
* Vicedegà de la facultat de ciències (1992-1994)
* Coordinador del Programa de Doctorat de Química Teòrica i Computacional (1993)
* Vicerector de Professorat (1994-1996)
* Vicerector de personal acadèmic (1996-2002)
* Vicerector d'informàtica (1996-1999)
* Director del departament de química (2003-2007)
* Vicerector de política científica (2007-2008)
* Vicerector de política científica i planificació estratègica (2008-2009)
* Comissionat per al Programa UdG2.0 (2010-2013)
* Director del Departament de Química (2014-)
El 2016 va ser reconegut amb la Medalla Narcís Monturiol.

## Referències

* ↑ Alfaro Lucas, Anna. «El mag de la ciència». La Mira, 05-12-2022. Arxivat de l'original el 2022-12-05. [Consulta: 5 desembre 2022].
* ↑ El Govern aprova la concessió de la Medalla i de la Placa Narcís Monturiol a 16 personalitats i 3 institucions Arxivat 2015-09-25 a Wayback Machine. gencat.cat

## Enllaços externs

* Perfil a la web de la UdG Arxivat 2018-01-13 a Wayback Machine.
* Blog Edunomia
# Luigi Ferraris

Luigi Ferraris (Florència, 18 de novembre de 1887 - Monte Maggiore, 23 d'agost de 1915) va ser un futbolista italià del Genoa CFC..
També va ser enginyer i militar. Quan va esclatar la Primera Guerra Mundial es va allistar com a voluntari a l'exèrcit italià, on va arribar al grau de tinent. Va morir en una expedició al Monte Maggio (979m), muntanya que es troba a 30 km. de Gènova.
El Govern italià li va concedir la Medalla d'Argent al Valor.
En la seva memòria, el camp de futbol de Gènova, on juguen els equips del Genoa CFC. i la U.C. Sampdoria, porta el nom d'Estadi Luigi Ferraris.

## Trajectòria

Va començar a jugar en l'equip juvenil del Genoa CFC. l'any 1902. Dos anys més tard, va jugar en l'equip reserva, jugant l'anomenat Campionat de Segona Categoria, (un campionat jugat pels equips reserves de la Primera Categoria) proclamant-se campió amb el Genoa l'any 1904. Entre els anys 1907 i 1911 va jugar en el primer equip del Genoa, disputant un total de 35 partits i marcant un gol. Va ser capità de l'equip rossoblù.

## Palmarès

Segona categoria de la Lliga italiana de futbol:
* Genoa CFC. 1904

## Homenatges

El mes de setembre de 1919, el Genoa va decidir posar en el seu estadi, l'Stadio comunale di Via del Piano, una placa en homenatge al jugadors morts en la Primera Guerra Mundial, entre ells, Luigi Ferraris.
L'1 de gener de 1933, en memòria de Luigi Ferraris i com a acte del 40è aniversari del Genoa, l'estadi situat a la Via Giovanni de Prà de Gènova, i anomenat fins aleshores 'Stadio comunale di Via del Piano, va ser batejat amb el nom de Luigi Ferraris.

## Referències

* ↑ «La favola bella del Luigi Ferraris» (en italià). A.C.G..
* ↑ «Stadio Luigi Ferraris» (en italià). Genoa C.F.C..
# Maria Teresa Andreu i Grau

Maria Teresa Andreu Grau (Barcelona, 21 de gener de 1952) és una exfutbolista i dirigent esportiva catalana, considerada com una de les pioneres del futbol català.
Va jugar com a portera a la Penya Femenina Barcelona, l'equip femení de futbol creat pel FC Barcelona, participant a diversos campionats oficiosos, partits amistosos, quadrangulars i d'altres competicions no oficials.
Després de la seva retirada esportiva el 1982, va continuar vinculada a l'entitat blaugrana, exercint com a entrenadora i presidint la secció de futbol femení. A més, va ser vocal de la junta directiva entre 2000 i 2003. Per altra banda, va ser presidenta de la comissió de futbol femení de la Federació Catalana de Futbol entre 1980 i 2005, potenciant la creació d'una lliga catalana federada la temporada 1981-82 i el debut oficial de la primera Selecció catalana femenina el maig de 1985. A nivell estatal, va ser presidenta del comitè de futbol femení de la Federació Espanyola de Futbol entre 1980 i 1998, on va consolidar les competicions nacionals de futbol femení. També va formar part del Comitè Olímpic Català Femení i de la Comissió Dona i Esport de la UFEC, i va contribuir a crear la Fundació Catalana de Futbol, que té com a primera finalitat la de promoure activitats d'inclusió social mitjançant el futbol.

## Referències

* ↑ «Maria Teresa Andreu i Grau». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Les pioneres del futbol femení al Barça». FC Barcelona, 06-03-2016. [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ «Una selecció històrica: el primer títol femení». FCF, 21-05-2020. Arxivat de l'original el 2020-10-17. [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ Roldán, Isabel. «“Tras la carta, Ignacio Quereda se vengó de las jugadoras”» (en castellà). As, 03-07-2015. [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ «FUNDACIO CATALANA DE FUTBOL». Coordinadora Catalana de Fundacions. [Consulta: novembre 2020].
* ↑ «Fundació Privada Catalana de Futbol | FCF». [Consulta: 25 novembre 2020].
# Prosper Depredomme

Prosper Depredomme (Thouars, França, 26 de maig de 1918 - Anderlecht, 8 de novembre de 1997) va ser un ciclista belga que fou professional entre 1940 i 1954.
Durant la seva carrera professional aconseguí 34 victòries, les més destacades de les quals foren les dues edicions de la Lieja-Bastogne-Lieja (1946, 1950).

## Palmarès

* 1940
** 1r a Wichelen
* 1941
** 1r a Tongres
* 1942
** 1r de l'Omnium de la Ruta i vencedor de la 1a prova
** 1r del Circuit de les muntanyes flamenques
** 1r del Gran Premi de Brussel·les
** 1r a Diegem
** 1r a La Louvière
** 1r a Marcinelle
** 1r a Vorst-Kempen
* 1943
** 1r a Bellegem
** 1r a Lokeren
** 1r al Gran Premi de la vila de Zottegem
** 1r del Critèrium de Brussel·les
* 1945
** 1r a Peulis
** 1r a Kinrooi
** 1r a Warsage
** 1r del Critèrium de Brussel·les
** 1r del Critèrium de Tournai
* 1946
** 1r de la Lieja-Bastogne-Lieja
** 1r del Critèrium de Delanney
** 1r del Critèrium de Schoenewerth
* 1947
** 1r del Circuit de la Campine
** 1r del Circuit dels 3 Boscos
** 1r a Ledegem
** 1r a Boortmeerbeek
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Luxemburg
* 1949
** 1r a Kortenberg
** 1r a Aspelare
** 1r a Wavre
* 1950
** 1r de la Lieja-Bastogne-Lieja
** 1r del Critèrium de Brussel·les
** 1r a Engis
* 1953
** 1r al Critèrium de Turnhout

### Resultats al Tour de França

* 1947. Abandona (3a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1948. Abandona (18a etapa)
* 1951. Abandona (3a etapa)

## Enllaços externs

* Palmarès de Prosper Depredomme (francès)
# Nasik

Nasik o Nashik és una ciutat i municipi del nord de l'estat de Maharashtra (Índia), capital de la divisió de Nasik i del districte de Nasik, a 180 km de Bombai i a 220 km de Poona. És considerada la capital del vi de l'Índia. A més de donar nom al famós diamant Nassak, la ciutat és coneguda pel seu pintoresc entorn i el seu clima agradable. És als Ghats Occidentals, a la riba del Godavari, que neix no lluny de la ciutat, a Trimbakeshwar o Trimbak.

## Demografia

Consta al cens del 2001 amb una població d'1.076.967 d'habitants per a l'àrea municipal i 1.152.326 oer a l'aglomeració urbana de Nasik (Nashik Urban Agglomeration, o Nashik UA); es calcula que aquesta darrera va arribar el 2008 a una població d'1.620.000 habitants, la qual cosa la fa la quarta àrea urbana de Maharashtra quant a població. Nashik és la tercera ciutat més industrialitzada de Maharashtra després de Mumbai i Poona. L'àrea de l'aglomeració urbana és de 264,23 km². La ciutat està administrada per la Corporació Municipal de Nasik, creada el 1982 amb la municipalitat de Nasik i algunes poblacions de la rodalia. La ciutat té un aeroport a Ozar, a 24 km.

## Història

Rama, rei d'Ayodhya, hauria fet de Nasik la seva residència durant els catorze anys que va durar el seu exili. Al mateix lloc, Laxman, amb la benedicció de Rama, va tallar el nas de Shurpnakha i per això el lloc fou anomenat Nasik (de la paraula sànscrita Nasika). Sobre Nasik hi ha altres referències al Ramayana, entre les quals les coves de Sita Gumpha, on Sita, l'esposa de Rama, fou segrestada per Ravana.
Nashik, el 150 aC, es creu que era el mercat més gran del país.
Del 1296 al 1347 va estar sota el soldanat de Delhi, dependent del virrei de Daulatabad; després va passar als bahmànides i al final del segle xv als nizamshàhides d'Ahmednagar; aquest estat fou conquerit per Shah Jahan el 1636 i Nasik fou en endavant part de l'Imperi mogol dins del qual va ser coneguda com a Gulshanabad ('Ciutat dels Jardins'). El 1760 va passar als marathes i va estar sota el peshwa; en el domini maratha va agafar altre cop el nom de Nasik. L'abril de 1818, enderrocat el peshwa, la ciutat va passar als britànics. El 1864 s'hi va establir la municipalitat i el 1869 fou declarada capital del districte de Nasik, format aquell mateix any. La població era el 1850 de 21.860 habitants, el 1872 de 22.436, el 1881 de 23.766, el 1891 de 24.429 i el 1901 de 21.490.

## Referències

* 1 2 «Official website of Nashik district».

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Vegeu també

* Districte de Nasik.
* Agència de Nasik.

## Enllaços externs

* Mapa de Nashik Arxivat 2010-05-27 a Wayback Machine..
* Nashik ciutat.
* Overview of Nashik on Wikimapia.
* Nasik district Gazetteers.
# Servili

Servili és el nom dels següents personatges:
* Espuri Servili Prisc, censor el 378 junt amb Quint Cleli Sícul.
* Espuri Servili Prisc Estructe, cònsol el 476 aC amb Aule Virgini Tricost.
* Gai Servili, diversos personatges.
* Gneu Servili Cepió, diversos personatges.
* Gneu Servili Gemí, magistrat romà cònsol el 217 aC junt amb Gai Flamini.
* Publi Servili Prisc Estructe, diversos personatges.
* Publi Servili Rul·le, tribú de la plebs el 63 aC.
* Publi Servili Vàtia, diversos personatges.
* Quint Servili Cepió, diversos personatges.
* Quint Servili Prisc Estructe, diversos personatges.
* Quint Servili Prisc Fidenes, diversos personatges:
* Servili Prisc, família de la gens Servília.
# Taze fasulye

Taze fasulye (mongetes fresques) o Yeşil fasulye (monguetes verdes) són mongetes (fesols) en la cuina turca. A Turquia s'hi fan dos tipus de plats de mongetes verdes: Zeytinyağlı taze fasulye (Mongetes amb oli d'oliva) i Etli taze fasulye (Mongetes amb carn). Ambós plats són similars de cocció, però el primer es fa amb menys salça i es menja fred, i el segon es fa amb carn, generalment de vedella i es menja calent. A la preparació de tots dos plats s'utilitzen ceba i pastanagues com a ingredients addicionals, però la versió calenta té, generalment, també una mica de patates.
Zeytinyağlı yeşil fasulye i Etli yeşil fasulye són els noms alternatius de les dues varietats d'aquests plats, un fred i l'altre calent.

## Vegeu també

* Kuru fasulye
* Zeytinyağlı bakla

## Referències

* ↑ http://www.nefisyemektarifleri.com/havuclu-patatesli-taze-fasulye/
# Resolució 2424 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2424 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 29 de juny de 2018. Després de recordar la Resolució 2360 (2017) sobre la República Democràtica del Congo, el Consell va acordar ampliar les sancions econòmiques (embargament d'armes, congelació d'actius i prohibició de viatjar) a persones o entitats designades en virtut de la Resolució 1533 (2004) fins l'1 de juliol de 2019 i el mandat del Grup d'Experts que assisteix al Comitè de Sancions fins l'1 d'agost de 2019.
També va demanar al grup d'experts l'elaboració d'un informe el 30 de desembre de 2018 i que el govern congolès investigui i resolgui l'assassinat de dos membres del Grup d'Experts i quatre congolesos que els acompanyaven.

## Referències

* ↑ Extending Sanctions on Democratic Republic of Congo, Mandate of Expert Group, Security Council Unanimously Adopts Resolution 2424 (2018), un.org, 29 de juny de 2018
* ↑ Who killed U.N. experts in Congo? Confidential prosecutor's file offers clues, Reuters, 20 de desembre de 2017

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2401 a la 2500 (2018 -)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Azovi

Azovi (en rus: Азовы ) és un poble de Rússia, del Districte Autònom de Iamàlia. Segons el cens rus del 2010, té una població de 359 habitants. Es troba a 198 km al sud-est de Salekhard, la capital de la regió, i a 59 km al sud-oest de Muji.

## Història

La primera menció del poble és del 1871. Aquest any està datat pel contracte entre els camperols de Berezovski i els pescadors d'Azov, descobert durant una recerca als arxius de Berezovo, Tobolsk i Tiumén durant els anys 2000.
El poblat khanti d'Azov (traduït de la llengua khanti com "desembocadura del riu") va aparèixer el 1909 a la vora del riu Kotxegatka. Es coneix el cognom dels primers colonitzadors: la família Tarassov. Des del 1911, comerciants dels Novitski es van establir al poblat, comprant peix i pells als khantis. Exportaven els productes a Tobolsk, d'on portaven xarxes i aliments. El negoci lucratiu del comerç amb els habitants locals va atreure altres comerciants: se sap que a l'estiu venia des del poble de Muji el comerciant Konev, que vivia a la desembocadura del riu Kanevskaia, i des de Berezovo, el comerciant Karepanov.
Per al 1931, a Azov hi vivien 6 famílies, i ja hi havia col·lectius agrícoles no estatutaris. El 1936, els van fusionar en una granja col·lectiva multibranquial "Novi Put'", on conreaven patates, naps, naps, cols, remolatxa, sembraven ordi i civada, criaven cavalls, vaques, ovelles i es dedicaven a l'artesania.
El 27 de juny de 1944 es va formar el consell rural.
El 3 d'octubre de 1961, la granja col·lectiva "Novi Put'" va ser liquidada i convertida en una zona de pesca.
El 19 de setembre de 2009, Azov va celebrar per primera vegada el seu aniversari com a poble: inicialment es pretenia celebrar el seu centenari, però les llargues recerques als arxius van endarrerir l'aniversari 20 anys.
Des del 2005 fins al 2022, el poble va ser el centre del poblat rural d'Azov, abolit el 2022 a causa de la transformació del districte municipal en un districte municipal.

## Referències

* ↑ «Село Азовы». Arxivat de l'[www.komandirovka.ru/cities/azovyi/ original] el 2018-08-09. [Consulta: 1r setembre 2018].
# Majd al-Mulk

Majd-al-Mulk o Abu-l-Fadl Àssad ibn Muhàmmad al-Kummí al-Balasaní Majd-al-Mulk, en persa Abu'l-Fazl As'ad ibn Mohammad Qomi al-Balasani Majd-al-Molk (1048 - 7 de setembre del 1099), fou un visir seljúcida. La seva nisba derivaria de Baravestan o Balasan, un poble a la regió de Qom.
Fou primer mustawfi és a dir director de les finances, succeint a Xaraf-al-Mulk Khwarazmí, durant el sultanat de Màlik-Xah I, i sota el sultà Barkyaruq (1093-1104), als primers anys del seu regnat, va mantenir el càrrec i fou el poder a l'ombra mercès al suport de la reina mare Zubayda Khatun. El 1095 va obligar a dimitir al visir Muayyid al-Mulk ibn Nizam al-Mulk i el va substituir pel germà, Fakhr al-Mulk, menys capacitat, al que s'havia aliat a causa d'un conflicte sobre l'herència paterna. Durant dos anys va governar a través del visir. El 1097 fou nomenat visir (wazir) i va seguir exercint les funcions que de fet ja feia sense tenir el càrrec. Els caps militars, que lluitaven contra Muhàmmad ibn Malik-Xah, el germà de Barkyaruq, estaven descontents. Un general, Öner, es va revoltar a Rayy però fou derrotat i mort (1099) però altres caps turcs de l'exèrcit dirigits per Zengi, Ak Buri i els fills de Bursuk van aprofitar el moment de l'assassinat de Bursuk pels ismaïlites per presentar un ultimàtum al sultà, al que exigien a canvi del seu suport el cap del visir al que acusaven d'unes suposades simpaties xiïtes o ismaïlites (que hauria posat en relleu durant la breu lluita contra Muhàmmad ibn Màlik-Xah) i de la complicitat en l'assassinat de Bursuk. El sultà s'hi va negar segons Rāvandī, i segons Alí ibn al-Athir va acceptar a contracor i va acordar la seva destitució però va demanar la seva vida salvada. Però abans d'arribar-se a una entesa els emirs van matar a Majd al-Mulk el 7 de setembre del 1099.

## Referències

* Cambridge history of Iran, V
* Enciclopèdia Irànica, sv. Balasani.
* Enciclopèdia de l'Islam, V, 1024
# Tamio Kageyama

Tamio Kageyama (japonès: 景山民夫) (Chiyoda, 20 de març de 1947 - Setagaya, 27 de gener de 1998) va ser un novel·lista japonès.
Atret per les arts, l'exescriptor i assagista de televisió va sorprendre molts crítics quan va guanyar el prestigiós premi Naoki el 1988 per la seva novel·la, Tōi Umi kara Kita Coo (1993). Tamio també va participar en 'pel·lícules com Sakana kara daiokishin !! (1992), Saraba itoshiki hito yo (1987) i Hoshikuzu kodai no densetsu (1985).
Una altra contribució de Tamio és la seva freqüent aparició com a jutge a la sèrie de televisió Iron Chef. Iron Chef enfronta els xefs competidors entre ells en un entorn relativament melodramàtic. Durant les seves aparicions a Iron Chef, Tamio es vesteix amb elegància, amb corbata de llaç, de manera que destaquen els seus comentaris sobre les delícies culinàries que se li serveixen.
Tamio va morir a 50 anys quan es va cremar la seva residència. Es va obrir una investigació al voltant de la mort de l'escriptor.

## Referències

* ↑ «公益財団法人日本文学振興会» (en japonès). [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «Obituaries in the News». [Consulta: 11 maig 2021].
# Prosper Auriol pare

Prosper Ambroise Eugène Auriol (Perpinyà. 5 d'abril de 1821 - 9 de novembre de 1870) va ser un banquer i polític nord-català.

## Biografia

Prosper Auriol era fill de Bernard Auriol i nebot de Jean-Jacques Lloubes, fundadors de la Banque Auriol-Lloubes. En 1843 comença a treballar al banc familiar. El 1863, amb el seu cosí Auguste Lloubes va prendre la direcció quan van morir els dos fundadors. El 1866 va morir Auguste i el banc pren el nom de Banque Auriol. Prosper Auriol va morir als 49 anys, deixant dos fills. La seva esposa, Delphine, es va fer càrrec de la direcció del banc, i el seu fill petit Prosper, aleshores amb nou anys, era massa petit per prendre la direcció de l'empresa familiar.
Mentre que Auguste va donar suport al Cop d'Estat francès de 1851 de Lluís Napoleó Bonaparte, Prosper es va mantenir del costat republicà. Va formar part del grup que va rellançar el diari republicà L'Indépendant des Pyrénées-Orientales en 1868. Va donar suport la candidatura d'Emmanuel Arago a les eleccions legislatives de 1869 i va formar part, després de la caiguda del Segon Imperi Francès, de la comissió municipal de Perpinyà.

## Bibliografia

* Marty, Nicolas. «Auriol (Prosper Ambroise Eugène)». A: Nouveau Dictionnaire de biographies roussillonnaises 1789-2011. 1 Pouvoirs et société. Perpignan: Publications de l'olivier, 2011, p. 699. ISBN 9782908866414. .

## Referències

* ↑ Marty, Nicolas. «Auriol (Prosper Ambroise Eugène)». A: Nouveau Dictionnaire de biographies roussillonnaises 1789-2011. 1 Pouvoirs et société. Perpignan: Publications de l'olivier, 2011, p. 699. ISBN 9782908866414.
# Amuse-gueule

Un amuse-gueule [amyzɡœl] o amuse-bouche [amyzbuʃ] o (literalment diverteix-gola i boca respectivament) és un entremès preparat en elements de la talla d'una bouchée, per a ésser consumit fred fora dels menjars com a aliment de menjotejar, o en acompanyament d'un aperitiu o durant un còctel.
Ordinàriament, el consumidor no n'agafa més que un o dos que degusta abans de servir-se novament. Generalment cuinats per composició d'ingredients de totes menes, barrejant textura, sabors, colors, els amuse-bouche sovint es presenten en safates, cada safata essent omplida d'un «model» en nombrosos exemplars o, al contrari, reunint-ne un assortiment enmig del qual el menjador en fa tria.
Als restaurants, es parla d'«amuse-bouche», malgrat el fet que es tracta d'una hipercorrecció que ha aparegut a partir dels anys 1980 tot primer en restaurants turístics. L'expressió «amuse-bouche» no és al diccionari TLFI i «amuse-gueule» no és marcat com familiar. Ell mot «gueule» (gola) significa popularment i familiarment "cara", si bé no té pas connotació vulgar en diverses altres expressions com «fine gueule» ("bocafí" reemplaçat per «gurmet» al restaurant), per exemple
Al plural, s'escriuen «amuse-gueule» o «amuse-gueules» i «amuse-bouche» o «amuse-bouches».

## Referències

* ↑ Grand Dictionnaire Terminologique
* ↑ Trésor de la langue française informatisé
* ↑ « gueule » dans le Trésor de la langue française informatisé
* ↑ Définition d'amuse-gueule sur le portail lexical du CNRTL.

## Vegeu també

* Pastes
* Snack
* Tapes
* Antipasto
* Mezze
* Zakuski