OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Condes (Jura)

Condes és un municipi francès situat al departament del Jura i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 118 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Condes era de 118 persones. Hi havia 50 famílies de les quals 16 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 13 parelles sense fills, 17 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 65 habitatges, 47 eren l'habitatge principal de la família, 17 eren segones residències i 1 estava desocupat. 56 eren cases i 9 eren apartaments. Dels 47 habitatges principals, 33 estaven ocupats pels seus propietaris i 15 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 3 tenien dues cambres, 4 en tenien tres, 19 en tenien quatre i 21 en tenien cinc o més. 38 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 26 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Condes el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 8 | 30 a 34 | 12 |
| 0 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 12 | 5 a 9 | 0 |
| 8 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 68 persones, 55 eren actives i 13 eren inactives. De les 55 persones actives 54 estaven ocupades (28 homes i 26 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 13 persones inactives 2 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva, 1 d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials i 1 d'una empresa de construcció.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Condes a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Condes a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Pont Gran Duquessa Charlotte

El Pont Gran Duquessa Charlotte (en luxemburguès: Groussherzogin-Charlotte-Bréck; en francès: Pont Gran-Duchesse Charlotte; en alemany: Großherzogin-Charlotte-Brücke) és un pont de carretera a la ciutat de Luxemburg, en el sud de Luxemburg.
Porta a través de la N51 del Alzette, que connecta l'avinguda John Fitzgerald Kennedy, en Kirchberg, amb el Bulevard Robert Schuman, en Limpertsberg. El pont també es coneix com el Pont Vermell (luxemburguès: Breck Rout, en alemany: Brücke Rote, en francès: Pont Rouge) a causa de la seva pintura vermella distintiva.

## Referències

* ↑ http://www.pch.public.lu/infrastructure/ponts_viaducs/pont_grande-duchesse-charlotte/construction_roud-breck.pdf
# Polioptílids

Els Polioptílids (Polioptilidae) són una família de petits ocells de l'ordre dels passeriformes, que viuen en diferents hàbitats de les dues Amèriques. Les 21 espècies es troben a Amèrica del Nord i del Sud (excepte a l'extrem sud i les regions altandines). La majoria d'espècies d'aquest grup principalment tropical i subtropical són residents, però el mosquiter blau-gris dels Estats Units i el sud del Canadà migra cap al sud a l'hivern. Són parents propers dels roguets.

## Llistat de gèneres

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 11.1, 2021) aquesta família està formada per tres gèneres amb 20 espècies:
* Gènere Microbates, amb dues espècies.
* Gènere Ramphocaenus, amb dues espècies.
* Gènere Polioptila, amb 16 espècies.

## Referències

* ↑ Atwood, J. & Lerman, S. (2006) Family Polioptilidae (Gnatcatchers). pp. 350–377 in: del Hoyo, J., A. Elliott, and D. Christie. eds (2006). Handbook of Birds of the World Vol. 11. Old World Flycatchers to Old World Warblers. Lynx Edicions, Barcelona. ISBN 978-84-96553-06-4
# Can Pasteller

Can Pasteller és una masia del municipi de Martorell (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia bastida amb reble que, tot i les moltes modificacions que ha sofert, presenta restes de l'edificació originària. La casa té diversos cossos i actualment s'utilitza només una petita part.
Hi ha un dibuix del segle IX-X incís sobre una petita llosa de gres roig situada a la façana del paller. Representa una figura femenina, possiblement orant amb el braç esquerre enlairat i el dret abaixat paral·lel al cos.
També hi ha un dibuix del segle xviii. Situat al costat de l'anterior, representa amb un traç ingenu tres personatges. Hi ha inscrita la data de construcció del paller, 1754.

## Història

Molt possiblement la casa sigui bastida sobre les restes d'alguna de les cases que integraven el priorat de Sant Genís de Rocafort. La llosa de gres amb el dibuix incís es localitzà el 1978 i podria provenir de l'església de Sant Margarida, situada molt a prop.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Pasteller». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 febrer 2016].
# Can Pastallé (Castellbisbal)

Can Pastallé és una masia de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Gran masia de diversos cossos amb una torre a l'angle. El cos principal, de planta baixa i primer pis, presenta una planta quadrangular amb el cobert a doble vessant al qual s'adossen altres cosses amb alçades i plantes diferents.

## Referències

* ↑ «Can Pastallé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2021].
# Plancheïta

La plancheïta és un mineral de la classe dels inosilicats, i dins d'aquesta pertany a l'anomenat “grup dels piroxens”. Va ser descoberta l'any 1908 a una mina de Mindouli, al departament de Pool (República del Congo), sent nomenada així en honor de J.Planché, que ho va descobrir.
Un sinònim poc usat és el de katangaita.

## Característiques químiques

És un silicat de coure, hidroxilat i hidratat, de doble cadena de tetraedres de sílice o grup dels piroxens. És fàcilment confusible amb la shattuckita (Cu₅(SiO₃)₄(OH)₂).

## Formació i jaciments

És un mineral d'aparició rara, que es pot formar com a secundari a la zona d'oxidació dels jaciments de minerals del coure.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: crisocol·la, dioptasa, malaquita, conicalcita o tenorita.

## Referències

* ↑ Dana, E.S. y W.E. Ford, 1909.
* Plancheïta, mindat.org.
* Plancheïta, webmineral.com.
* Manual de plancheïta, Mineral Data Publishing.
# Casa d'Oms

La Casa d'Oms és una obra de Blanes (Selva) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És l'antiga casa senyorial de la família d'hisendats d'Oms, actualment de propietat municipal. Conserva l'antic pont sobre el carrer Tapioles.
Es tracta d'un conjunt de tres cases de cos de planta baixa més dos pisos, unides i tractades conjuntament. Aquestes cases tenen una profunditat que va del carrer Ample a la plaça interior dels Dies Feiners.
Les façanes del carrer Ample estan compostes seguint un eix vertical. Han estat modificades a nivell de planta baixa, mentre que conserven els elements originals a la resta. Aquests són balcons en degradació conforme els pisos són més alts. Les cases es coronen amb una cornisa de motllures que amaga la canal de recollida d'aigües. Aquesta façana té un tractament superficial d'estuc. Els balcons del primer pis són de permòdols de forja i els del segon pis de llosana. Totes les baranes són de forja.
Les façanes de la plaça dels Dies Feiners es mostra tal com era originàriament, és a dir, amb alçaries lleugerament diferents així com també les obertures. El tractament superficial és molt senzill a base d'arrebossat i pintura de calç. Existeix un pont testimonial que unia una d'aquestes cases amb la d'en front abans d'enderrocar-la.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa d'Oms». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 maig 2020].
# Canigó (desambiguació)

«Canigó» té aquests significats:
* Canigó, massís situat als Pirineus catalans.
* Canigó (poema), poema escrit per Jacint Verdaguer.
* Sant Martí del Canigó, monestir situat al massís del Canigó.
* Canigó (revista), revista catalanista
* Muntanyes del Canigó, cançó tradicional catalana.
* Cobla Canigó, cobla de sardanes.
* Entorn java Canigó, Java framework.
* Canigó (Massana), òpera d'Antoni Massana.
* El Canigó, quadre de Juan Gris.
* Canigó 1883, pel·lícula dirigida per Albert Naudín amb previsió d'estrena pel 2023.
# Canillas

«Canillas» té aquests significats:
* Canillas (Madrid), barri de Madrid integrat en el districte d'Hortaleza
* Canillas de Abajo, municipi a la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya)
* Canillas de Aceituno, municipi a la província de Màlaga (Andalusia, Espanya)
* Canillas de Albaida, municipi a la província de Màlaga (Andalusia, Espanya)
* Canillas de Esgueva, municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó (Espanya)
* Canillas de Río Tuerto, municipi a la regió de la Rioja Alta (Espanya)
# Ören (Muğla)

Ören és un poble de Turquia situat al districte de Seydikemer i la província de Muğla. Es troba a 180 km de Muğla i 40 km de Fethiye. Antigament coneguda com a Cèram (grec medieval: Κέραμος, Kéramos), podria ser la mateixa ciutat que apareix amb el nom de «Camares» en fonts medievals catalanes.

## Referències

* ↑ Dölger, 1977, p. 38.

## Bibliografia

* Dölger, F; Wirth, P. Regesten der Kaiserurkunden des oströmischen Reiches von 565-1453. Teil 3: Regesten von 1204-1282 (en alemany). 2a edició. C.H. Beck, 1997. ISBN 9783406007385.
# Ponç I de Cervera

Ponç I de Cervera, conegut també com a Ponç Hug de Cervera o Ponç I de Bas, (-1130) fou castlà del castell de Cervera, senyor dels castells de Ferran, Malacara, Sant Esteve i l'Espluga de Francolí. Posteriorment fou vescomte de Bas per casament.

## Família

Fill de Hug Dalmau de Cervera i d'una dama anomenada Adelinda (o Adelaida). Es va casar amb Beatriu de Bas, hereva del Vescomtat de Bas, amb la qual tingueren diferents fills:
* Pere I de Cervera (-1137), vescomte de Bas
* Ponç II de Cervera (-1155), vescomte de Bas
* Ramon de Cervera (-1178/82), senyor de l'Espluga Jussana

## Referències

* ↑ Tresserras Graupera, Jaume. «Ponç de Cervera». geneanet.org. [Consulta: 31 març 2019].

## Bibliografia

* «Ponç I de Cervera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Ponç I de Cervera (Línia troncal dels Cervera)(Branca menor de: Llinatge Cervera) :
| Títols |||
| Precedit per: Hug Dalmau | Senyor de Ferran, Malacara, Sant Esteve i l'Espluga de Francolí | Succeït per: Ponç II fill |
| Càrrec de govern |||
| Precedit per: Hug Dalmau | Castlà de Cervera | Succeït per: Pere I |
| Càrrec de govern |||
| Precedit per: Beatriu | Vescomte de Bas | Succeït per: Pere I |
# Castell d'Orzorrotz

El castell de Orzorrotz estava situat a la part alta de la muntanya d'Ekaitza d'1.046 metres d'altura, sobre les localitats de Ituren i Zubieta de Navarra.
Actualment subsisteixen restes de la seva fonamentació. La base era de 16 metres de longitud per 13 d'amplària. La seva data de construcció podria datar de 1200, encara que només es tenen referències del mateix a partir de 1298. La dotació militar habitual era d'uns 10 o 15 homes segons consta en els arxius. En alguns casos va arribar a haver-hi fins a 40 homes.
Va ser destruït en 1522, durant la Conquesta de Navarra.

## Bibliografia

* Sagredo, Iñaki (2006). Sagredo, Iñaki. Navarra, castillos que defendieron el reino. Pamplona: Pamiela, 2006. ISBN 84-7681-477-1.
# Castell d'Ortenburg

El castell d'Ortenburg és una fortalesa medieval en ruïnes situada a Baldramsdorf (Caríntia), en el sud d'Àustria, molt prop dels Alps orientals. Va ser propietat i erigit al segle xi pels avantpassats dels comtes d'Ortenburg, que havien format part del principat-bisbat de Freising.
Va quedar semidestruit després del terratrèmol de Friuli de 1348, i la seua importància va disminuir després de l'extinció de la família dels Ortenburg en 1418. La propietat va ser heretada pel comte Armant II de Celje i en 1456 va ser finalment confiscada per ordre imperial de la Casa dels Habsburg. En 1524 el títol comtal va ser transferit a Gabriel von Salamanca, qui va establir la seua residència al castell de Porcia, construït a la població propera de Spittal an der Drau.

## Referències

* ↑ Sociedad de literatos. Diccionario geográfico universal. vi, 1832.
# Portada/article gener 26
## Apol·lo

L'apol·lo (Parnassius apollo) és un lepidòpter ropalòcer de la família Papilionidae. Es tracta d'una espècie tradicionalment associada a hàbitats de muntanya. Les seves poblacions s'estenen per una bona part d'Europa i d'Àsia, i es distribueixen per la majoria de les grans regions muntanyoses del Vell Continent fins al Tian Shan (Xina) i l'oest de Sibèria. A pesar de l'amplitud d'aquesta distribució, rara vegada és comuna.
# Casa Sans (la Vall de Boí)

La Casa Sans és una obra de Barruera, al municipi de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici d'habitatges, singular. De tres plantes i base rectangular, és un immoble amb tipologia fora de context per ésser una construcció urbana en un medi rural.
Destaca l'ordre i modulació de les balconades amb barana de forja industrial.

## Referències

* 1 2 «Casa Sans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Casa Sant Pere (Vilada)

Cal Sant Pere (o el Solet) és una masia situada al terme municipal de Vilada, al Berguedà que està inventariada com a patrimoni immoble pel mapa de patrimoni de la Generalitat de Catalunya amb el número d'element IPAC-3731. Originàriament tenia un ús agropecuari i en l'actualitat és una casa de colònies amb el nom de "El Solet". Està en bon estat de conservació.

## Situació geogràfica i accessos

S'arriba a Cal Sant Pere des d'una pista forestal que surt del km 34 de la carretera C-26 entre Vilada i Borredà.

## Descripció i característiques

Cal Sant Pere és una construcció civil. Es tracta d'una masia d'estructura clàssica, amb galeries pròpies del segle xviii. Orientada a llevant, està coberta a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana i presenta l'aparell típic de les zones de l'Alt Berguedà als segles XVII-XVIII, desigual i totalment irregular -fins i tot als dos grans arcs de mig punt de la façana-. La masia ha estat restaurada i habilitada per tal de condicionar-la com a Casa de Colònies d'Estiu i rebatejada com "El Solet".

## Història

Cal Sant Pere era, juntament amb la pairalia de les Eres de Guardiolans i la veïna casa del Soler, un dels nuclis principals de la parròquia de Santa Magdalena de Guardiolans, esmentada ja el 839, i un dels primers nuclis de població de la futura Vilada. Al redós de Santa Magdalena, s'apleguen moltes de les més importants masies de Vilada, que resten parcialment deshabitades.
Pere de casa Sempere, de la parròquia de Guardiolans, baronia de la Portella, posseí, pel Monestir de Montbenet, els masos de la Vila i Mas de Ramon Arnau de la parròquia de Sant Sadurní de Rotgers, segons el Capbreu de Montbenet de l'any 1538. El cens deia que havia de pagar 36 sous dels 40 s. i 1 florí i que ho tenia tot per successió de son pare i son avi.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Sant Pere». Fitxes de patrimoni material. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 setembre 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments del Berguedà
# Pont de Llavorsí

El Pont de Llavorsí és una obra de Llavorsí (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Arc d'arrencada d'un pont, entrada a Llavorsí en l'antic camí, anterior al túnel i nou pont actuals. Passa per sobre del Noguera Pallaresa.

## Història

Llavorsí «en la confluència de los rios Noguera Pallaresa i Noguera de Cardós. Cruzándoles dos Puentes construidos en la población» (Madoz pàg.93).
«Se descubre el pueblo de Llavorsí entre montes horribles i antes de llegar se pasa UNA PLANCA, dejando a la derecha el camino que va Tirvia i los valles de Vallferrera, i Cardós» (Viajes, Zamora, pàg.184).

## Referències

* 1 2 3 «Pont de Llavorsí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Pont de Kazarma

El pont micènic de Kazarma o Pont d'Arkadiko està situat a Argòlida, al Peloponès, Grècia, a la carretera que uneix Micenes i Tirint amb Epidaure. És visible a algunes desenes de metres al nord de la carretera moderna, a l'altura del quilòmetre 15. Sempre ha estat en servei i serveix encara avui per a la circulació local i agrícola.

## Tres ponts micènics

Partint de Nàuplia, es conserven tres ponts micènics en aquesta carretera: des d'un lloc elevat, un primer pont permet apreciar plenament l'amplitud de la carretera micènica, que fàcilment podria donar pas als carros de guerra de l'època. El segon, molt més conegut, és el pont de Kazarma. El tercer pont, situat prop de la ciutat d'Arkadikó, està en molt mal estat.

## Història

Aquests ponts foren probablement construïts cap el 1300 aC, a l'època micènica, més concretament en el Hel·làdic IIIb (c. 1340-1200 aC) La carretera unia les grans ciutats estat micèniques de Micenes, Argos i Tirint amb el port de Palaia Epidavros.

## Descripció

Els tres ponts, de tècnica semblant, estaven composts d'una volta amb arcs en mènsula de grans blocs calcaris d'aparell ciclopi apilades sense argamassa, característic de les construccions micèniques, com les que es poden trobar a Micenes, Tirint, Gla i altres fortaleses contemporànies. Aquests ponts figuren entre els més antics del món.

## Referències

* ↑ Simpson, R. Hope; Hagel, D. K. «Mycenaean Fortifications, Highways, Dams and Canals». Studies in Mediterranean Archaeology. Paul Aströms Förlag, CXXXIII.

## Bibliografia

* R. Hope Simpson et D.K. Hagel, «Mycenean Fortifications, Highways, Dams and Canals.», a Paul Aströms Förlag, Studies in Mediterranean Archaeology, Vol. CXXXIII, Sävedalen 2006, ISBN 91-7081-212-8
* R. Hope Simpson, «The Mycenaean Highways», Classical Views, XLII, n.s. 17, 1998, pàg. 239-260

## Enllaços externs

* Pont de Kazarma (en francès)
* Pont micènic de Kazarma Arxivat 2022-11-19 a Wayback Machine., Ministeri grec de cultura (en anglès)
# Plaça de la Independència (Girona)

La Plaça de la Independència és una plaça pública del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El nom fa referència a la Guerra de la Independència d'Espanya contra Napoleó Bonaparte.

## Descripció

El conjunt respon als models establerts durant el segle xix de places neoclàssiques. La plaça té 92x45 m. Els porxos tenen una alçada de 6.70 m i una amplada mitjana de 4,5 m. Les arcades del porxo tenen una amplada que oscil·la entre 2,20 m i 3,5 m i consta de 50 columnes. El projecte preveia la definició d'una façana unitària en tot els perímetre, formada pel porxo amb arcs semicirculars a la planta baixa, tres plantes pis amb balcons i golfes amb obertures quadrades. Originàriament s'arribaren a construir les dues façanes laterals. En els darrers anys del segle XX s'han construït els dos extrems, seguint la mateixa façana.

## Història

L'actual solar era ocupat pel convent i les hortes de la congregació dels Agustins, fins que el 1835 sofriren la desamortització. L'any 1855 l'arquitecte Martí Sureda Deulovol presentà el projecte d'urbanització de la nova plaça porticada, amb un model de façana ben definit i unitari pel conjunt, de caràcter neoclàssic. L'any 1856 s'iniciaren les obres seguint el projecte inicial que fou modificat i ampliat posteriorment el 1857. Les ordenances que defenien els volums, la composició i els materials s'aprovaren el 1859. La urbanització de l'espai central és de 1860 i es completà el 1869 amb una columna que commemorava la Constitució. El 1894 es va substituir per l'actual escultura dedicada als defensors de Girona. El 1924 Ricard Giralt Casadesús realitzà els actuals jardins.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça de la Independència». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Casal de Catalunya de París

El Casal de Catalunya de París és una associació fundada el 9 juliol del 1945, amb la voluntat de ser el lloc de trobada de tots aquells catalans exiliats a París. Més de seixanta anys després, l'associació continua existint.
Entre els fundadors de l'associació, hi ha personalitats com Lluís Nicolau d'Olwer (conseller de la Generalitat de Catalunya, ministre del Govern republicà i ambaixador a Mèxic), l'escultor Joan Rebull i Torroja o el pintor Antoni Clavé. L'emblema del Casal de París representa un vaixell i la divisa fluctuat nec mergitur de la capital francesa, les quatre barres són les de la senyera i l'oreneta és l'ocell dels emigrants.

## Activitats

L'associació va arribar a tenir 1360 socis el 1964. Josep Bailina i Sivila, supervivent del camp de concentració de Mauthausen, en fou president el 1984, i l'any 2007, l'associació va decidir, en assemblea general extraordinària, la venda del local del Casal, a la rue Berzélius, perquè ja no corresponia a les seves necessitats. Actualment, l'adreça postal del casal es troba a un local d'associacions que es comparteix amb altres entitats similars a la rue Saint-André-des-Arts i les activitats s'han anat diversificant, passant per la celebració d'una Calçotada, la participació en la Marató de TV3, la participació en lipdub, o la creació d'un grup de Teatre amateur i la colla dels Castellers de París.
El Casal de Catalunya segueix sent avui el punt de Trobada dels Catalans o catalanòfils residents, o simplement de pas, en l'Illa de França.

## Referències

* ↑ «Casal de Catalunya de París». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La «Jenifer» se'n va de viatge a París, Mèxic, Brussel·les, Toronto...». Nació Digital, 31-01-2012. [Consulta: 17 agost 2020].
* ↑ «Els Castellers de Lleida i del Poble Sec actuaran a París amb motiu del bateig dels Geperuts». El Mon Casteller, 29-03-2017. [Consulta: 17 agost 2020].

## Bibliografia

* Xavier Tudela Catalans de Fora Edicions el Llamp, 1985, col·lecció La Rella.

## Vegeu també

* Casal català

## Enllaços externs

* Pàgina web del Casal de Catalunya de París