OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Privà

Castell de Privà és un castell del poble de Vilanova de la Sal, al municipi de les Avellanes i Santa Linya (Noguera) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Les restes del castell i l'església de Santa Margarida de Privà es troben en un turó, dominant el barranc de la Ribera, única via de comunicació des del riu Noguera Pallaresa cap a Vilanova de la Sal. Aquesta vila, que avui dia és una entitat de població de Les Avellanes i Santa Linya, s'originà en el poble medieval de Privà, fundat a mig segle xii pel comte d'Urgell. Al segle xiv fou Vilanova de Privà i, posteriorment, degut a les salines del terme, es denominà Vilanova de la Sal.

## Història

La primera notícia que es coneix del castell de Privà és de l'any 1085, en què el comte Ermengol IV cedeix als esposos Brocard Guillem i Caritat el puig de Privà, reservant-se part del delme per a obres del castell. El 1093 el comte Ermengol V feu donació a Santa Maria de Solsona de l'església de Privà. El mateix any Guillem Brocard cedia a l'esmentada canònica el castell de Privà. El 1155 el castell consta que es troba sota la guarda de castlans de la canònica de Solsona. Al segle xiv el castell de Privà s'incorporà al marquesat de Camarasa.

## Arquitectura

Es conserven escasses restes visibles del castell de Privà, a causa principalment de dos factors; l'espessa vegetació de la zona que fa difícil distingir els elements constructius i l'acció humana que ha saquejat els murs i ha reaprofitat els carreus per abancalar sobretot el vessant oest. Sembla que el castell es trobava perfectament adaptat a la topografia allargada del sector septentrional del turó i es van construir defenses en aquest sentit, com en el vessant oest. La cara de llevant deuria tenir també muralla, doncs, defensivament, és la part més feble. Es conserven restes de la muralla a la cara oest fins a una alçada d'entre 1,20 i 1,60 m; és feta de maçoneria irregular de pedra calcària i argamassa de guix i calç. Sembla que es pot afirmar l'existència d'habitacions rectangulars adossades a la muralla de la cara oest. Al centre del turó destaca una estructura que per l'arrebossat que presenta podria tractar-se d'una cisterna. El material ceràmic que s'ha trobat fins ara per tota la superfície indica una ocupació feudal durant els segles xiii i XIV. Una intervenció arqueològica podria donar dades referents a les cites documentals del segle xi.

## Referències

* 1 2 3 Alòs i Trepat, Carme; Carreño i Aguilar, Carles; Giralt i Balagueró, Josep. «Castell de Privà». A: La Noguera. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1994, p. 206-207 (Catalunya romànica, XVII). ISBN 84-7739-098-3.

## Enllaços externs

* Generalitat de Catalunya Patrimoni
# Cementeri Municipal (Catarroja)

El Cementeri Municipal és el cementiri de Catarroja (Horta Sud), una obra protegida com a Bé immoble de rellevància local amb el número 46.16.094-E9.
A la dècada del 2010 el consistori va invertir 281.000 en la construcció de 350 nous nínxols. El 2014 el consistori va anunciar la creació de 64 nous nínxols més amb una inversió de 50.000 euros.

## Referències

* ↑ «Cementeri Municipal (Picassent)». http://eduwp.edu.gva.es. Patrimoni cultural valencià. [Consulta: 6 setembre 2017].
* ↑ «Catarroja inverteix més de 50.000 euros en la millora del cementiri municipal». Ajuntament de Catarroja, 28-02-2014 [Consulta: 11 setembre 2017].
# Kolésnikov (Stàvropol)

* Per a altres significats, vegeu «Kolésnikov».
Kolésnikov (en rus: Колесников) és un poble (un khútor) del krai de Stàvropol, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 197 habitants. Pertany al districte rural de Zelenokumsk.

## Referències

* ↑ Исполнительный комитет Ставропольского краевого Совета депутатов трудящихся ; сост. С. Т. Перепелятников, ред. Б. Чернов. {{{títol}}}. Ставрополь: Ставропольское книжное издательство, 1966, p. 64.
# Chilton

Chilton és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 3.708 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Chilton tenia 3.708 habitants, 1.512 habitatges, i 952 famílies. La densitat de població era de 368 habitants per km².
Dels 1.512 habitatges en un 30,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,6% hi vivien parelles casades, en un 8,5% dones solteres, i en un 37% no eren unitats familiars. En el 31,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,2% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 29,8% entre 25 i 44, un 19% de 45 a 60 i un 18,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.401 $ i la renda mediana per família de 51.581 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.163 $ mentre que les dones 22.672 $. La renda per capita de la població era de 19.778 $. Aproximadament el 4,9% de les famílies i el 7,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Chilton» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Chilton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# La Courbe

La Courbe és un municipi francès situat al departament de l'Orne i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 63 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de La Courbe era de 63 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 8 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 53 habitatges, 25 eren l'habitatge principal de la família, 19 eren segones residències i 10 estaven desocupats. Tots els 49 habitatges eren cases. Dels 25 habitatges principals, 18 estaven ocupats pels seus propietaris i 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 4 tenien dues cambres, 3 en tenien tres, 5 en tenien quatre i 13 en tenien cinc o més. 14 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de La Courbe el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 8 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 8 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 46 persones, 30 eren actives i 16 eren inactives. De les 30 persones actives 27 estaven ocupades (17 homes i 10 dones) i 3 estaven aturades (2 homes i 1 dona). De les 16 persones inactives 6 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 6 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a La Courbe hi havia 8 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 296 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de La Courbe a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de La Courbe a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Koga (Ibaraki)

Koga (古河市, Koga-shi) és una ciutat de la prefectura d'Ibaraki, al Japó.
El 2015, tenia una població estimada de 145.214 habitants i una densitat de població de 1175 habitants per km². Té una àrea total de 123,58 km².

## Geografia

Koga està situada a l'extreme sud-oest de la prefectura d'Ibaraki. El riu Tone voreja la ciutat pel sud-oest.

### Municipalitats veïnes

* Prefectura d'Ibaraki
** Yūki
** Bandō
** Sakai
** Goka
** Yachiyo
* Prefectura de Saitama
** Kuki
** Kazo
* Prefectura de Tochigi
** Oyama
** Tochigi
** Nogi

## Història

Koga es desenvolupà durant el període Muromachi com el Koga kubō, un govern secundari del shogun Ashikaga per governar l'est del Japó. No obstant, el lloc ha estat poblat des del període Jomon i fou un dels centres més grans de producció de ferro de l'est del Japó en el període Heian. En el període Sengoku, es desenvolupà com a poble a voltant d'un castell, i fou controlat pel daimyo del domini de Koga del shogunat Tokugawa durant període Edo.
El poble de Koga fou establert l'1 d'abril de 1889 amb la creació del sistema de municipalitats. La ciutat moderna de Koga fou fundada l'1 d'agost de 1950. El 12 de setembre de 2005, Koga s'expandí mitjançant l'absorció els pobles de Sanwa i Sōwa (ambdós del districte de Sashima). El nou ajuntament de la ciutat està situat on es trobava l'antic poble de Sōwa.

## Economia

Durant el període Meiji i principis del període Showa, Koga fou coneguda com un centre sericultural. Actualment, l'economia de la ciutat es troba altament industrialitzada. Dins de la prefectura d'Ibaraki, només la ciutat de Hitachi té més fàbriques que Koga.

## Educació

Koga disposa de 23 escoles de primària, nou instituts de secundària baixa, i sis instituts de batxillerat.

## Agermanament

* – Sanhe, Hebei, Xin

## Referències

* ↑ «Population of Cities» (XLS) (en japonès). Statistics Bureau of Japan, 01-01-2015. [Consulta: març 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament de Koga Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine. (japonès)
# Kogarkoïta

La kogarkoïta és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom de Lia Nikolaievna Kogarko (1936–), geoquímica i petròloga russa, investigadora de les roques alcalines.

## Característiques

La kogarkoïta és un sulfat de fórmula química Na₃(SO₄)F. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kogarkoïta pertany a «07.B - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations grans només» juntament amb els següents minerals: sulfohalita, galeïta, schairerita, caracolita, cesanita, aiolosita, burkeïta, hanksita, cannonita, lanarkita, grandreefita, itoïta, chiluïta, hectorfloresita, pseudograndreefita i sundiusita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Al·luaiv, al massís de Lovozero, a l'óblast de Múrmansk, Rússia. També ha estat descrita a altres països, com Canadà, Etiòpia, Itàlia, Kenya, Tanzània i els Estats Units; tot i això, els jaciments on poder trobar aquest mineral no arriben a la desena.

## Referències

* ↑ «Kogarkoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 9 juliol 2017].
* ↑ «Kogarkoite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 9 juliol 2017].
# Kutcharo

Kutcharo (també anomenada Kussharo o Kuccharo) és una gran caldera de 26 x 20 km de diàmetre a NE Hokkaido, Japó, i conté el volcà Atosanupuri (アトサヌプリ). La caldera es va formar durant una sèrie d'erupcions explosives importants entre fa 340.000 i 30.000 anys. El llac Kutcharo (Kutcharo-ko), de forma creixent, cobreix la major part de la meitat occidental de la caldera.
No hi ha erupcions històriques conegudes, però el volcà ha estat freqüentment actiu en els últims 10.000 anys i ha construït diverses cúpules de lava i l'estratovolcà Atosanupuri prop del centre de la caldera. Naka-jima és una cova de lava dacítica-rítmica de menys de 10.000 anys que forma una illa al llac.
La intensa activitat fumaròlica es produeix al voltant del volcà Atosanupuri i al llarg de les costes del llac Kutcharo (Kutcharo-ko).
# Ceratinops

Ceratinops és un gènere d'aranyes araneomorfes de la subfamília Erigoninae dins de la família Linyphiidae.
Fou descrit per primera vegada per Nathan Banks l'any 1905.
Es pot trobar a l'Amèrica del Nord.

## Llista d'espècies

Segons The World Spider Catalog 12.0:
* Ceratinops annulipes (Banks, 1892) (Espècie tipus)
* Ceratinops carolinus (Banks, 1911)
* Ceratinops crenatus (Emerton, 1882)
* Ceratinops inflatus (Emerton, 1923)
* Ceratinops latus (Emerton, 1882)
* Ceratinops littoralis (Emerton, 1913)
* Ceratinops obscurus (Chamberlin & Ivie, 1939)
* Ceratinops rugosus (Emerton, 1909)
* Ceratinops sylvaticus (Emerton, 1913)
* Ceratinops uintanus Chamberlin, 1949

## Referències

* 1 2 Banks, N. «Synopses of North American invertebrates. XX. Families and genera of Araneida.». American Naturalist, vol. 39, 461, 1905, pàg. 293–323. DOI: 10.1086/278514.
* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog (American Museum of Natural History).

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
# Ceratarges

Ceratarges és un gènere de trilobits de l'ordre Lichida. Van viure durant el Devonià mitjà i el Devonià superior. S'han localitzat fòssils a Alemanya, França, al Marroc i a Rússia. Eren animals detritívors.

## Referències

* 1 2 «Devonian Depot». Arxivat de l'original el 22 de gener 2013. [Consulta: 30 abril 2010].
* ↑ «Ceratarges, Moroccan Trilobite». [Consulta: 30 abril 2010].
* ↑ «The Paleobiology Database». Arxivat de l'original el 22 de juliol 2012. [Consulta: 30 abril 2010].
# Celsius (cràter)

Celsius és un petit cràter d'impacte que es troba en el terreny accidentat de l'hemisferi sud a la cara visible de la Lluna, a menys d'un diàmetre al sud-sud-oest del cràter Zagut, i al nord del cràter Büsching.
* Localització de Celsius (centre dreta superior de la imatge)
* Cràters satèl·lit
Es tracta d'un cràter molt desgastat, amb la vora de la banda sud-oest que ha estat danyat per múltiples impactes de cràters petits. Hi ha un buit en forma de vall a la vora nord que uneix Celsius amb Celsius A. El sòl interior de Celsius no té trets distintius, a excepció d'un petit cràter a la meitat nord.

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més proper a Celsius.
| Celsius | Coordenades | Diàmetre |
| A | 33° 00′ S, 20° 30′ E﻿ / ﻿33.0°S,20.5°E﻿ / -33.0; 20.5﻿ (Celsius A) | 14 km |
| B | 34° 36′ S, 19° 42′ E﻿ / ﻿34.6°S,19.7°E﻿ / -34.6; 19.7﻿ (Celsius B) | 6 km |
| D | 34° 42′ S, 19° 06′ E﻿ / ﻿34.7°S,19.1°E﻿ / -34.7; 19.1﻿ (Celsius D) | 19 km |
| E | 32° 54′ S, 20° 06′ E﻿ / ﻿32.9°S,20.1°E﻿ / -32.9; 20.1﻿ (Celsius E) | 11 km |
| H | 33° 48′ S, 20° 06′ E﻿ / ﻿33.8°S,20.1°E﻿ / -33.8; 20.1﻿ (Celsius H) | 6 km |

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Cerro Gordo

«Cerro Gordo» té aquests significats:
* Volcà de Cerro Gordo, volcà al terme de Granátula de Calatrava, província de Ciudad Real
* Cerro Gordo (Carolina del Nord), població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord
* Cerro Gordo (Illinois), població dels Estats Units a l'estat d'Illinois
# LBS

LBS té els següents significats:
* London Business School, col·legi universitari d'administració i direcció d'empreses de la Universitat de Londres
* Servei basat en localització (del seu nom en anglès Location-Based Service), programari que ofereix serveis relacionats amb la situació geogràfica
* lbs sovint també s'utilitza impròpiament com a plural de lb, abreviatura de la lliura, unitat de massa
# La mort de Iugoslàvia

La mort de Iugoslàvia (títol original en anglès, The Death of Yugoslavia) és un documental de la BBC en 6 episodis i de cinc hores de duració que es va emetre per primera vegada el 1995, i és també el nom d'un llibre escrit per Allan Litle i Laura Silber que acompanya la sèrie documental. Cobreix el col·lapse de Iugoslàvia i les guerres posteriors que hi van seguir. És notable en la seva combinació d'imatges d'arxiu documental intercalades amb entrevistes de la majoria dels principals actors en el conflicte, incloent-hi Slobodan Milošević, Radovan Karadžić, Franjo Tuđman i Alija Izetbegović.
A causa de la gran quantitat d'entrevistes amb prominents líders i comandants del conflicte, s'hi ha utilitzat amb freqüència pel Tribunal Penal Internacional per a l'antiga Iugoslàvia en els judicis.
Tots els documents relacionats amb la sèrie de documentals, incloses les transcripcions completes de les moltes entrevistes valuoses realitzades amb els participants, es van presentar al Liddell Hart Centre for Military Archives del Kings College, Universitat de Londres.

## Repartiment

* Blagoje Adžić
* Yasushi Akashi
* Slobodan Milošević
* Ivan Stambolić
* Borisav Jović
* Raif Dizdarević
* Azem Vllasi
* Radovan Karadžić
* Franjo Tuđman
* Alija Izetbegović

## Referències

* ↑ «ICTY». Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 14 juny 2014].
* ↑ here
# La mort de Mario Ricci

La mort de Mario Ricci és una pel·lícula franco -suïssa dirigida per Claude Goretta, estrenada l'any 1983. Ha estat doblada al català.

## Argument

El periodista de televisió Bernard Fontana arriba a una petita ciutat suïssa per entrevistar un sociòleg alemany especialista en la gana en el món. Durant la seva estada, el periodista queda intrigat per un accident de cotxe en el qual un jove immigrat italià ha mort. Pacientment, intenta de resoldre l'enigma i de demostrar que una acusació d'assassinat cap al mecànic del poble no està no fundada. L'entrevista s'acaba, amb resultats sorprenents.

## Repartiment

* Gian Maria Volontè: Bernard Fontana
* Magali Noël: Solange
* Heinz Bennent: Henri Kremer
* Mimsy Farmer: Cathy Burns
* Jean-Michel Dupuis: Didier Meylan
* Michel Robin: Fernand Blondel
* Lucas Belvaux: Stephane Coutaz
* Claudio Caramaschi: Giuseppe Cardetti
* Roger Jendly: Francis
* Bernard-Pierre Donnadieu: Jacky Vermot
* Jean-Claude Perrin: Edgar Simonet
* André Schmidt: Maurici Coutaz
* Bernard Soufflet: Gérard Simonet
* Claude-Inga Barbey: Sylvia Deruaz
* Neu Dolsky: Mathilde Blondel
* Michèle Gleizer: Jeanine

## Premis

* Premi d'interpretació masculina del Festival de Canes per Gian Maria Volontè

## Referències

* ↑ esadir.cat. La mort de Mario Ricci. esadir.cat.
* ↑ «La mort de Mario Ricci». The New York Times.
# Centre de Coordinació d'Alertes i Emergències Sanitàries

El Centre de Coordinació d'Alertes i Emergències Sanitàries (CCAES), creat l'any 2004, és el centre responsable a Espanya de coordinar la gestió de la informació i donar suport a la resposta davant de situacions d'alerta o emergència sanitària nacional o internacional que suposin una amenaça per a la salut de la població. Dependent de la Direcció General de salut Pública (DGSP) del Ministeri de Sanitat i dirigit en actualment per l'epidemiòleg Fernando Simón. Aquest centre és, a més, la unitat responsable de l'elaboració i desenvolupament dels plans de preparació i resposta per fer front a les amenaces de salut pública dins l'estat espanyol principalment.

## Funcions

D'acord amb l'ordre de la seva creació, el Centre de Coordinació d'Alertes i Emergències Sanitàries és la unitat que coordina la informació, procedent tant de les xarxes existents com d'altres fonts no integrades, i els sistemes de respostes davant de situacions de crisi i emergències per a la salut i consum de forma permanent, les 24 hores del dia i tots els dies de l'any.
Les seves principals funcions són:
* Desenvolupar i mantenir el sistema ràpid de detecció, comunicació, avaluació i resposta davant d'alertes sanitàries (SIAPR).
* Donar seguiment en l'acompliment dels requisits sobre les capacitats nacionals recollits en l'Annex IA del Reglament Sanitari Internacional (2005) i treballar amb les comunitats autònomes i la Administració General de l'Estat per garantir la implementació del Reglament Sanitari Internacional (2005) a Espanya.
* Elaborar, en coordinació amb altres organismes públics implicats, plans de preparació i resposta davant amenaces actuals o emergents per a la salut pública.
* Coordinar la Xarxa Nacional de Vigilància Epidemiològica (RENAVE) en col·laboració amb l'Institut de Salut Carlos III.

## Vegeu també

* Covid19

## Referències

* ↑ «Orden SCO/564/2004, de 27 de febrero, por la que se establece el sistema de coordinación de alertas y emergencias de Sanidad y Consumo.». Butlletí Oficial de l'Estat, 56, pàg. 9993-9995. ISSN: 0212-033X. BOE-A-2004-4022.

## Enllaços externs

* Centre de Coordinació d'Alertes i Emergències Sanitàries - Lloc web oficial