OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Llaverias i Labró

Joan Llaverias i Labró (Vilanova i la Geltrú, 1865 - Lloret de Mar, 18 de novembre de 1938) va ésser un dibuixant, pintor i membre fundador del Cercle Artístic de Sant Lluc.
Fou membre fundador del Cercle Artístic de Sant Lluc i es va formar, en ple període modernista, com a il·lustrador i pintor. La seva formació com a il·lustrador va començar en revistes com Lecturas i Hispania. Com a pintor, el 1896 abandonà la pintura a l'oli per l'aquarel·la, tècnica que contribuí a recuperar a Catalunya. L'activitat, però, que el feu més popular, va ser la de dibuixant humorístic i il·lustrador.
Era molt afeccionat a navegar i amb una barca de vela va recórrer tot el litoral català entre Tarragona i Cadaqués. Se'l considera el descobridor pictòric de la Costa Brava. També es va dedicar a l'activitat docent per complementar els escassos ingressos com a dibuixant, i va comptar amb Lola Anglada, Josep Maria de Togores i Valentí Castanys entre els seus alumnes.
Col·laborà en revistes satíriques, principalment al Cu-cut!, i en revistes per a infants com En Patufet, on es destacà com a il·lustrador animalista.
Bona part de l'obra existent de Llaverias està en mans de l'Ajuntament de Lloret de Mar, poble on passà els estius i els darrers dies de la seva vida.
A Catalunya es poden trobar obres d'aquest artista a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, com La porta de Sant Pau (Vista d'un port), Marina, Cala d'en Trons o el retrat de Manuel de Cabanyes.

## Bibliografia

* Cadena, Josep Maria: Joan Llaverias (1) 1902-1904. Barcelona, Àmbit serveis editorials, 2016. ISBN 9788496645318

## Referències

* ↑ Tharrats, Joan Josep. Cent Anys de Pintura a Cadaqués. Barcelona: Parsifal Edicions, 2007, p. 207. ISBN 84-95554-27-5.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 125. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* 1 2 Mas Peinado, 2012.
* ↑ Mas i Peinado, Ricard: Els artistes catalans i la publicitat (1888-1929). Parsifal Edicions, Barcelona, 2002. ISBN 84-95554-16-X, plana 26.
* ↑ Trullén, Josep Maria (dir). Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les Col·leccions del Museu. Organisme Autònom BMVB, 2001, p.151. ISBN 84-931438-3-9.

## Enllaços externs

* Mas Peinado, Ricard. «Cu-cut! Sàtira política en temps trasbalsats (1902-1912)». Full de mà de l'exposició a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona, 2012. Arxivat de l'original el 2014-11-06. [Consulta: 28 juliol 2012].
# Central Manchester

Central Manchester és una població dels Estats Units a l'estat de Connecticut. Segons el cens del 2005 tenia 55.572 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Central Manchester tenia 30.595 habitants, 13.080 habitatges, i 7.586 famílies. La densitat de població era de 1.831,4 habitants per km².
Dels 13.080 habitatges en un 27,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40% hi vivien parelles casades, en un 13,9% dones solteres, i en un 42% no eren unitats familiars. En el 32,7% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,4% tenia menys de 18 anys, un 8,4% entre 18 i 24, un 33,3% entre 25 i 44, un 20,1% de 45 a 60 i un 14,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.977 $ i la renda mediana per família de 53.979 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.913 $ mentre que les dones 30.218 $. La renda per capita de la població era de 22.656 $. Aproximadament el 6,8% de les famílies i el 9,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Central Manchester». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Central Manchester». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Raïssa Strutxkova

Raïssa Strutxkova (Moscou, 5 d'octubre de 1925 - Moscou, 2 de maig de 2005) va ser una ballarina russa i artista popular de l'URSS.

## Biografia

Strutxkova va néixer el 5 d'octubre de 1925 a Moscou filla d'un treballador de la fàbrica. Va estudiar a l'Escola de Ballet de Moscou, la seva professora era Ielizaveta Guerdt. El 1944, es va graduar a l'escola de Ballet Bolshoi i es va convertir en el seu membre el mateix any. Dos anys més tard, va aparèixer en una obra anomenada La fille mal gardée, on va interpretar el paper de Lise, que es va convertir en el seu primer paper principal. Tot i que els anteriors ballarins, a partir del 1945, feia La Ventafocs, la va perfeccionar el 1947 sent la mateixa Ventafocs. A diferència d'altres famoses ballarines de ballet d'aleshores com Galina Ulànova i Maia Plissétskaia es va convertir en una estrella internacional, però el paper de la Ventafocs va fer-la famosa a tot el país. El 1949 va actuar com Dawn a Coppélia i el mateix any va fer un paper de Parasha en El cavaller de bronze. Al llarg de la seva carrera, va ballar com a protagonista en obres com Giselle, Don Quixot, El llac dels cignes, La Bella Dorment, El Trencanous i moltes altres.
Més tard, es va convertir en professora de ballet el 1962 a l'Institut Teatral Estatal de les Arts i el 1978 es va convertir en entrenadora de ballet al Bolxoi. Va ser fundadora de la revista Ballet i hi va treballar com a editora des del 1981 fins al 1995.
Va morir a Moscou el 2 de maig de 2005 a l'edat de 79 anys.

## Referències

* 1 2 Anna Kisselgoff (May 4, 2005). "Raisa Struchkova Dies at 79; Ballerina Who Leapt Into Husband's Arms". The New York Times. Retrieved 16 January 2019.
* ↑ Raisa Struchkova". For Ballet Lovers Only. Retrieved 16 January 2019.
# Raïssa Surnatxévskaia

Raïssa Nefedovna Surnatxévskaia (rus: Раиса Нефедовна Сурначевская) (Moscou, 8 d'agost de 1922 – Dnipropetrovsk, 18 de desembre de 2005) va ser una aviadora de combat soviètica, comandant d'esquadró durant la Segona Guerra Mundial, així com una de les poques dones embarassades que han volat en combat.
L'any 1941, després de la invasió alemanya de la Unió Soviètica, es va oferir voluntària per a unir-se a un regiment d'aviació femení, fundat per Marina Raskova, i va rebre entrenament per fer volar avions caces Iàkovlev Iak-1 a l'Escola d'Aviació Militar d'Engels. Va ser assignada al 586è Regiment d'aviació de caces per a la guerra; en una missió amb Tamara Pamiatnikh, va abatre dos bombarders Junkers Ju-88 mentre patrullava un nus ferroviari, després que se li acostés una formació de 42 bombarders. Després que cadascuna abatés dos avions i Pamiatnikh intentés un tercer, la formació va girar cua sense descarregar la seva munició contra els ferrocarrils.

## Referències

* ↑ Glancey, Jonathan. «The very few» (en anglès). The Guardian, 15-12-2001. [Consulta: 23 abril 2018].
* ↑ «Сурначевская Раиса Нефедовна» (en rus). [Consulta: 23 abril 2018].
* ↑ «Раиса Сурначевская / Raisa Surnachevskaya» (en anglès). Persones.ru. Arxivat de l'original el 2018-09-06. [Consulta: 23 abril 2018].
* ↑ Noggle, Anne. A Dance With Death: Soviet Airwomen in World War II (en anglès). Texas: Texas A&M University Press, 1994, p. 188–191. ISBN 9781585441778.
# Raó d'estat

La raó d'Estat és una expressió que significa assumir i actuar d'acord amb els interessos propis de l'Estat (per exemple, de la seva pervivència o enfortiment). Fou una expressió encunyada per Nicolau Maquiavel, per la qual l'Estat o els seus governants defensen els seus interessos fins i tot a risc de perjudicar els ciutadans o grups de persones que s'hi oposen. Els defensors de "la raó d'Estat" solen considerar que la defensa dels "interessos" de l'Estat legitima que aquest o els governants ignorin i violentin les pròpies lleis. Tal és l'argument esgrimit, per exemple, en certs assassinats selectius o en certs casos de terrorisme d'estat.
# Centre de Vols Experimentals Atlas

El Centre de Vols Experimentals Atlas és un centre d'experimentació i assaig amb avions no tripulats (drons) de baix tonatge (fins a 500 kg) situat a Villacarrillo (província de Jaén, Andalusia), inaugurat el març de 2014. És complementari al Centre per a Assajos, Entrenament i Muntatge d'Aeronaus no Tripulades (C.E.U.S.) de gran tonatge (fins a 15.000 kg) que està en construcció a Moguer.
Té una pista principal d'aterratge i enlairament de 600 metres de longitud i una auxiliar d'herba de 400 m, una plataforma d'espera i carrer de rodatge per a accés a les pistes, una zona especial d'aterratge per a petits helicòpters i un edifici tècnic de tres plantes per a la planificació i el seguiment de les missions. A més, compta amb diversos hangars independents amb tallers de manteniment i reparació i altres instal·lacions per al suport logístic-tècnic del centre, així com una reserva d'espai aeri segregat amb una extensió aproximada de més de mil metres quadrats.
Ha estat desenvolupat per la Conselleria d'Economia, Innovació, Ciència i Ocupació de la Junta d'Andalusia, a través del Centre Avançat de Tecnologies Aeroespacials (CATEC) i la Fundació Andalusa per al Desenvolupament Aeroespacial (FADA), amb una inversió de 4,5 milions d'euros cofinançats amb fons del Programes Operatiu FEDER.

## Referències

* ↑ Inaugurado en Jaén primer centro español de ensayo de aviones no tripulados, La Razón, 21 de març de 2014
* ↑ Se inaugura en Jaén primer centro español de ensayo de aviones no tripulados, La Vanguardia, 21 de març de 2014
* ↑ El Centro de Vuelos Experimentales de Villacarrillo acogerá un congreso sobre drones, Europa Press, 4 d'octubre de 2017
* ↑ Abre sus puertas en Jaén el primer centro de vuelos experimentales Atlas, Canal Sur, 21 de març de 2014

## Vegeu també

* Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial d'Espanya
* Centre d'Experimentació del Arenosillo
* Drons

## Enllaços externs

* Web del Centre de Vols Experimentals Atlas
# Centre de dia

Un centre de dia és un servei d'acolliment diürn que complementa l'atenció pròpia de l'entorn familiar, amb els objectius d'afavorir la recuperació i el manteniment de l'autonomia personal i social, mantenir la persona en el seu entorn personal i familiar en les millors condicions i proporcionar suport a les famílies en l'atenció a les persones grans dependents. La gent que en té cura d'ells s'anomenen auxiliar, aquestes persones tenen una titulació: auxiliar d'infermeria o auxiliar de geriatria. Normalment hi ha un infermer i un fisioterapeuta. També hi pot haver una persona especifica per fer activitats, que pot ser un educador social o un animador social.

## Referències

* ↑ «Centres de dia per a gent gran». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2013].
# Ramón Encinas Dios

Ramón Encinas Dios, també conegut com a Moncho Encinas, (Pontevedra, 19 de maig de 1893 - Madrid, 21 de març de 1967) fou un futbolista i entrenador de futbol gallec.

## Trajectòria

Començà a practicar el futbol al Pontevedra Fútbol Club el 1907, als 14 anys. També va jugar al Closvin de Vigo, Eiriña de Pontevedra i Racing de Vigo, club aquest darrer amb el qual arribà a ser seleccionat per jugar amb la selecció espanyola els Jocs Olímpics d'Anvers de 1920, sense arribar a participar-hi. La temporada 1922-23 arriba a Catalunya, per jugar al FC Barcelona, bàsicament a l'equip reserva, arribant a participar en 16 partits amistosos amb el primer equip. El 1924 fou fitxat pel RCD Espanyol, però no jugà gaire.
Aviat inicià la seva brillant carrera a les banquetes, a diversos equips catalans, FC Tàrrega, Reus Deportiu, FC Palafrugell i UE Figueres. El 1925 marxa a Sevilla, contractat pel Sevilla FC, i el 1928 fou entrenador del Celta de Vigo. L'any 1929 fou nomenat entrenador de la selecció espanyola de futbol (càrrec compaginat amb el de seleccionador, que era per a José María Mateos i després Amadeo García de Salazar). Compaginà aquest càrrec amb el d'entrenador de club, al Deportivo Alavés i Sevilla FC, fins al Mundial de 1934 a Itàlia. Finalitzada la Guerra Civil, entrenà al València CF, Reial Madrid i novament al Sevilla FC. Els seus majors èxits els visqué a València i Sevilla, on fou campió de lliga i copa amb ambdós clubs.

## Palmarès
### Entrenador

* Lliga espanyola:
** 1941-42 (València), 1945-46 (Sevilla)
* Copa espanyola:
** 1934-35 (Sevilla), 1940-41 (València)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «El futbol español ha perdido a uno de sus forjadores». Diari Odiel, 01-04-1967. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Los últimos traspasos». Mundo Deportivo, 02-07-1924. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Encinas entrenador de la US Figueras». Mundo Deportivo, 29-10-1924. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Ramón Encina, entrenador del Sevilla FC». Mundo Deportivo, 23-09-1925. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Perfil Celta». fameceleste. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Perfil Sevilla CF». Sevilla CF. Arxivat de l'original el 2011-07-16. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Perfil Real Madrid». Reial Madrid. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Perfil ciberche». ciberche.net. [Consulta: 17 gener 2016].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Ramón Espinar Merino

Ramón Espinar Merino (Madrid, 30 de març de 1986) és un polític, politòleg i activista espanyol. El maig de 2015 va ser elegit diputat de l'Assemblea de Madrid per Podem. El juliol va ser designat senador en representació de la Comunitat de Madrid.

## Biografia

Fill del polític socialista Ramón Espinar Gallego. Va militar des de molt jove en plataformes socials i associacions. En la seva etapa d'estudiant universitari es va vincular a les associacions Contrapoder i ATTAC-UCM. Va ser activista del moviment 15M. Ha militat a Joventut Sense Futur, col·lectiu qual ha estat portaveu i membre del col·lectiu promotor de la Iniciativa Legislativa Popular per la Renda Bàsica de Ciutadania.
Llicenciat en ciències polítiques i de l'administració i màster en anàlisi política per la Universitat Complutense de Madrid. Entre 2011 i 2013 va treballar com a becari predoctoral en el Departament de Ciència Política de la Facultat de Dret de la Universitat Autònoma de Madrid, adscrit al projecte Neoliberal_Citi, desenvolupant línies de recerca a les àrees d'estudis urbans, moviments socials, teoria de la democràcia i ciutadania. També ha treballat com teleoperador.
En els últims anys, ha col·laborat amb diversos mitjans de comunicació com eldiario.es, Público, La Marea, GrundZine, Rebelión i Las mañanas de Cuatro.
Va ocupar el tercer lloc a la llista de Podem a l'Assemblea de Madrid en les eleccions autonòmiques de maig de 2015 i va ser escollit parlamentari. Abans havia participat en la plataforma Guanyem Madrid i va ser designat com a part de la primera taula coordinadora de la candidatura Ara Madrid, de la qual va dimitir en ser designat candidat per Podem a l'Assemblea de Madrid.
El 16 de juliol de 2015 va prendre possessió com a senador designat per l'Assemblea en representació de la Comunitat de Madrid.

## Referències

* ↑ «Ficha de Senador». Senado. [Consulta: 17 juliol 2015].
* 1 2 «Ramon Espinar. Perfil». El Diario. [Consulta: 17 juliol 2015].
* ↑ «El Movimiento 15M en España. Un diálogo entre la Teoría Política y la Geografía Urbana». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 17 juliol 2015].
* ↑ «Declaración de bienes de diputados y senadores». Senado. [Consulta: 17 juliol 2015].
* ↑ «El senador de Podemos por Madrid rotará cada año y el primero será Ramón Espinar, número tres de la lista». El Diario, 07-07-2015. [Consulta: 17 juliol 2015].
* ↑ «Asamblea de Madrid. Senadores en Representación de la Comunidad de Madrid». Arxivat de l'original el 2017-04-22. [Consulta: 17 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Entrevista a Ramón Espinar 2011 Colectivo Contrapoder-Juventud sin futuro Vídeo
* El Movimiento 15M en España Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. por Ramón Espinar y Micahel Janoschka
* La NBC retrata la “generación perdida” española en un documental sobre el paro juvenil mundial Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.. Intervención de Ramón Espinar. 2013
# Joaquim Pinto de Andrade

Joaquim Pinto de Andrade (1926 - 23 de febrer de 2008) fou un sacerdot i un dels fundadors del MPLA.

## Biografia

Format en Teologia per la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma en 1953, l'any 1956 participà en el I Congrés dels Homes de Cultura Negra, realitzat a París.
Fou President honorari del MPLA en 1962 i a partir de 1974 va formar part de la fracció Revolta Activa, contrari a la política oficial del partit que l'11 de novembre d'aquell any va assumir el govern.
Va estar lligar al Partit Renovador Democràtic, que va obtenir un escó a les eleccions generals d'Angola de 1992, que posteriorment va deixar.
Era Canceller de l'Arxidiòcesi de Luanda, i va ser membre de la Societat Africana de la Cultura. va morir el 23 de febrer de 2008 després d'una llarga malaltia, el mateix dia en què va morir el seu company polític del MPLA Gentil Ferreira Viana.

## Referències

* 1 2 Lloyd-Jones, Stewart; António Costa Pinto. The Last Empire: Thirty Years of Portuguese Decolonization, 2003, p. 27.
* 1 2 Angola: "Históricos" do MPLA Joaquim Pinto Andrade e Gentil Viana morrem no mesmo dia Arxivat 2017-06-02 a Wayback Machine., 23 de febrer de 2008
* ↑ Sellström, Tor. Sweden and National Liberation in Southern Africa, 1999, p. 378.
# Josep Ros Casadevall

Josep Ros Casadevall (Bescanó, 1926 - Girona, 2018) va ser un arquitecte català actiu a les comarques de Girona. Va obtenir la titulació d'arquitecte a Barcelona l'any 1957. Va estar lligat a la seu de la Demarcació de Girona del COAC, de la qual va ser president entre els anys 1968 i 1971.
És autor d'obres conegudes i valorades, com per exemple la Torre Catalunya a la plaça de Catalunya de Girona, el gratacel de Salt o l'estadi de Montilivi de Girona. També va col·laborar en el projecte del Camp Nou del FC Barcelona. En l'àmbit de l'arquitectura religiosa destaca la seva participació en la reforma de la Catedral de Girona, l'església de l'Assumpta de Bescanó o la parròquia de Sant Gregori.
Josep Ros fou també autor de nombrosos habitatges particulars: la casa Sarasa o la casa Falló, ambdues a Girona i de les urbanitzacions de la Costa Brava, Fané de Dalt, Puig-Rom, Empuriabrava, Treumal de Dalt o Roca Grossa.

## Referències

* ↑ COAC «Mor l'arquitecte Josep Ros i Casadevall». Col·legi Oficial d'Arquitectes de Catalunya, 07-07-2018.
* ↑ Alba Juanola «Mor Josep Ros, l'arquitecte de l'estadi de Montilivi i del «Bolet»». Diari de Girona, 06-08-2018.
# Jorge Alberto Rojas

Jorge Alberto Rojas (castellà: Jorge Alberto Rojas Méndez) (Mérida, 10 de gener de 1977) és un futbolista veneçolà de la dècada de 2000.
Fou 91 cops internacional amb la selecció de Veneçuela.
Pel que fa a clubs, fou jugador, entre d'altres, de Atlético Nacional, Caracas FC, América de Cali i New York Red Bulls.

## Referències

* ↑ International statistics at rsssf
* ↑ Venezuela - Record International Players RSSSF
* ↑ Jorge Alberto Rojas a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «MLS player profile». Arxivat de l'original el 2009-08-22. [Consulta: 23 març 2019].
* ↑ Jorge Alberto Rojas at BDFA.com.ar (castellà)
# Jorge Alberto Mendonça

Jorge Alberto Mendonça Paulino (Luanda, 19 de setembre de 1938 - ?) és un antic futbolista angolès-portuguès de la dècada de 1960.
Nascut a Luanda, a l'Angola portuguesa, començà a destacar al club portuguès SC Braga. Passà la part més gran de la seva carrera a la lliga espanyola, en la qual jugà 205 partits i marcà 70 gols durant 12 temporades. El 1958 fitxà pel Deportivo de La Coruña i un parell de mesos després per l'Atlètic de Madrid. Al conjunt madrileny guanyà tres copes, una lliga i una recopa europea. Entre 1967 i 1969 jugà al FC Barcelona, on guanya una nova copa. Acabà la seva carrera al RCD Mallorca.

## Palmarès
### Atlètic de Madrid

* Recopa d'Europa de futbol:
** 1961-62
* Lliga espanyola:
** 1965-66
* Copa espanyola:
** 1959-60, 1960-61, 1964-65

### Barcelona

* Copa espanyola:
** 1967-68

## Referències

* 1 2 3 4 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* 1 2 «Técnica y magia angoleña». Mundo Deportivo, 22-12-2004. [Consulta: 7 maig 2016].
* ↑ El Atlético cumple medio siglo como campeón de Europa (Atlético celebrates half century as European champion); ABC, 5 setembre 2012 (castellà)

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Charles Blagden

Charles Blagden (Wooten-under-Edge, Gloucestershire, Anglaterra, 1749 — Arcueil, 1820) va ser un metge i químic anglès. Va servir com a metge militar a l'exèrcit (1776-1780) i més tard secretari de la Royal Society (1784–1797). El 1788 va guanyar la Medalla Copley.
És conegut per l'enunciat de la llei de Blagden segons la qual a temperatures baixes la disminució de la temperatura de solidificació d'una solució és proporcional a la concentració de solut (vegeu Descens crioscòpic).

## Referències

* ↑ «Charles Blagden». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Charles Beslay

Charles Victor Beslay (1795, Dinan, Costes del Nord – 1878, Neuchâtel) va ser el membre més vell de la Comuna de París.
Enginyer, va ser conseller general de Morbihan el 1830. Més tard, a París, va fundar una fàbrica de màquines de vapor, i va tractar d'aplicar les idees del seu amic Proudhon sobre l'associació del capital per treballar. Després de la Revolució de 1848 el govern provisional el va nomenar Comissari de la República a Morbihan. Va ser un membre moderat de l'Assemblea Constituent, on va suprimir els insurgents de la insurrecció de juny de 1848. No es va incorporar a l'assemblea legislativa. En el Segon Imperi, es va declarar en fallida creant un banc que intercanviava i descomptava utilitzant idees proudhonianes. El 1866 es va unir a l'Associació Internacional de Treballadors.
Durant el setge de París pels alemanys (setembre de 1870 - març de 1871), va ser delegat al Comitè Central República dels Vint Districtes representant el 6è districte. El 26 de març va ser elegit membre del Consell de la Comuna del 6è districte. El 29 de març es va convertir en membre de la Comissió de Finances i es va convertir en delegat de la Comuna pel Banc de França. A finals de maig de 1871, gràcies a un salconduit del govern de Thiers, es va convertir en refugiat a Suïssa després del fracàs de la Comuna. A desembre de 1872, el consell de guerra no va interposar cap cas contra ell.