OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Cabra

El castell de Cabra del Camp, avui desaparegut, fou un castell al municipi de Cabra del Camp. Hi ha la tradició que el castell era a la part alta del poble de Cabra. Tanmateix, d'acord amb estudis nous, sembla que és possible que fos a la partida de Castelltallat, a la banda nord del congost que separa aquest poble del del Pla de Santa Maria, on s'han trobat restes de ceràmica.

## Història

El castell, del qual no queda rastre, era la posició més avançada de la línia de fortaleses que el comtat de Barcelona havia fet bastir a la línia del Gaià en la conquesta de la Catalunya meridional. La primera referència documental és del 27 de setembre de l'any 980 el comte de Barcelona Borrell II donà el castell de Cabra, els seus termes i les pertinences, a Ervigi, la seva muller Almentruda i el seu fill Guifré, en lliure i franc alou. El 985 fos tal vegada arrasat per Almansor en la seva ràtzia contra Barcelona si bé no és descartable que ho fos en època almoràvit (1107-1118). L'any 1011, Guifré de Mediona i la seva muller Guisla feren donació del castell al monestir de Sant Martino dell'Isola Gallinaria a d'Albenga (Ligúria). El 1160 Ramon Berenguer IV, rebé de l'abat i els monjos del monestir d'Albenga, les dues terceres parts del domini, i nombrosos documents entre el 1163 i el 1243 demostren que el monestir continuà posseint la tercera part que serà adquirida per l'arquebisbe Pere d'Albalat el 1248.
El 1194 el rei Alfons I, d'acord amb Odó, prior de Sant Pere de Riudebitlles, atorgà carta de poblament autoritzant els veïns de Cabra a viure damunt el Coll Roig i prohibint-los de fer-ho en cap altre lloc del terme. El segle xii consten com a castlans del castell els Clariana. A partir de l'establiment dels cistercencs a Santes Creus, aquest monestir anà adquirint drets dins el terme de Cabra. El 1285, en el seu testament, Pere II cedí al monestir, entre altres béns, el lloc i castell de Cabra, donació que, a causa de l'oposició dels veïns, no fou plena i el castell tardà anys a perdre la condició de lloc reial. El 1393 Joan I vengué Cabra per 12 000 florins d'or a Ramon Alemany de Cervelló encara que, l'any 1448 els veïns es redimiren i tornaren a la jurisdicció reial. El 1450 obtingueren el privilegi de no poder tornar a ser infeudats. Amb tot, el 1653, el lloc i la vila foren cedits per Felip IV a Francisco de Orozco-Ribera, que esdevindria marquès de Sarral. Més tard passà a Cristòfol de Potau, i al seu fill Josep Faust de Potau nomenat marquès de Vallcabra el 1707 per Carles III. El 1831 n'era propietària María José Alonso-Pimentel, duquessa d'Arcos i de Benavente.

## Arquitectura

Castell termenat. No se'n conserven restes.

## Referències

* 1 2 3 4 Piqué i Ferrer, Esperança; Puigferrat i Oliva, Carles; Bolòs i Masclans, Jordi. «Castell de Cabra del Camp». A: Catalunya Romànica, vol. XXI El Tarragonès El Baix Camp L'Alt Camp El Priorat La Conca de Barberà. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 44-45. ISBN 84-412-2512-5.

## Enllaços externs

* Enciclopèdia Catalana
# Mas del Vilanova (Reus)

El Mas del Vilanova és un edifici de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta quadrada, planta baixa, pis i golfes situat entre el Passeig de Misericòrdia i el Camí Vell de Riudoms, a la Partida de les Forques Velles. A la façana principal hi ha dues torres quadrangulars amb un pis més d'alçada utilitzat de colomar o mirador, amb teulada de forma piramidal. La composició és simètrica a partir dels buits de la façana, d'arc carpanell, a la planta baixa que passen a ser finestres partides horitzontalment per travessos de pedra, al pis. Quatre escales porten a la porta principal emmarcades per quatre pilastres, dues d'exemptes i dues d'adossades a la paret. La façana és d'obra vista, i a manera d'ornamentació hi ha pedra als muntants i a les llindes de les portes i finestres, a més de totes les arestes, motllures i careners amb cresteria metàl·lica. La teulada és a dos vessants i sense teules. Obra de fusta i reixes a les finestres de la planta baixa.

## Història

Aquest mas senyorial és el centre d'una hisenda tocant ja al nucli de població. Primer va ser una casa d'estiueig, després deshabitada uns anys. Durant un temps, i fins al curs 1985-1986, era una guarderia, «Parvulari Alel·luia». Posteriorment es va realitzar un projecte a tot l'entorn que fa de l'edifici el centre d'una urbanització residencial, que al construir-se ha respectat tant el mas com el caminal d'entrada, amb dues fileres de plàtans centenaris. Actualment acull el Consorci de Normalització Lingüística «Miquel Ventura». L'autoria del mas s'ha atribuït fins ara a Pere Caselles, més per tradició oral de la seva família que per que n'hagi quedat constància documental.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 616. ISBN 8486387655.
* 1 2 «Mas Vilanova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* 1 2 Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 06: camí de Cambrils. Reus: l'Ajuntament; COAC, 2024, p. 16. ISBN 9788409559350.
* ↑ «CNL de l'àrea de Reus "Miquel Ventura"». Arxivat de l'original el 2014-11-04. [Consulta: 6-XI-2014].
# Hitoshi Sogahata

Hitoshi Sogahata (Prefectura d'Ibaraki, Japó, 2 d'agost de 1979) és un futbolista japonès.
Sogahata va néixer a Kashima el 2 d'agost de 1979. Es va incorporar a la Lliga japonesa de futbol amb el club Kashima Antlers. Va debutar contra Avispa Fukuoka el 8 de maig de 1999 i va jugar diversos partits fins al 2000. Sogahata va jugar les semifinals i finals de la Copa de la lliga japonesa de 2000 i Antlers va guanyar el campionat.
També va ser seleccionat New Hero Awards. El 2001, es va convertir en porter habitual en lloc de Takakuwa, i ambdós van jugar com a porters habituals durant molt de temps. Antlers va guanyar el campionat 2001 de la lliga japonesa durant dos anys consecutius. La temporada 2002, va ser seleccionat el premi Millor Onze. El seu club també va guanyar el campionat del 2002. El 2007, Antlers va guanyar el campionat de lliga japonesa per primera vegada en sis anys, i també va guanyar la Copa de l'Emperador 2007. Va mantenir el campionat de la lliga durant tres anys seguits (2007-2009).
A partir de la temporada 2010, Antlers va guanyar el campionat de la Copa de l'Emperador 2010, 2011 i 2012 de la Lliga Japonesa. També va jugar tots els partits des de la temporada 2008 fins a la temporada 2014. Va jugar 244 partits consecutius fins a l'últim partit de la temporada 2014, que és el rècord de la lliga japonesa. El 2015, tot i que no va poder jugar tots els partits de la temporada, Antlers va guanyar el campionat de la lliga. El 2016, Antlers va guanyar el campionat de la lliga i es va classificar per a la Copa del Món de Clubs 2016 com a campió del país amfitrió. A la Copa del Món de Clubs, va jugar els quatre partits i va quedar en el 2n lloc. El 2017, Antlers va contractar el nou porter Kwoun Sun-tae, i a partir de llavors Sogahata lluitaria per la posició. No obstant això, Sogahata no va poder jugar molts partits. A la Lliga de Campions de l'AFC del 2018, va jugar quatre partits i Antlers va guanyar el primer títol de campió asiàtic de la història del club.
El 24 de desembre de 2020, Sogahata va anunciar la seva retirada després de més de vint anys amb el club.

## Selecció japonesa

Hitoshi Sogahata va disputar 4 partits amb la selecció japonesa.

## Referències

* ↑ «Hitoshi Sogahata - Player profile» (en anglès). transfermarkt.com. [Consulta: 15 octubre 2022].
* ↑ «Hitoshi SOGAHATA». footballdatabase.eu. [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ «Football: Kashima keeper Hitoshi Sogahata retires with 5th-most J1 games». english.kyodonews.net, 24-12-2020. [Consulta: 16 octubre 2022].

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Auchenoglanis occidentalis

Auchenoglanis occidentalis és una espècie de peix de la família dels auquenoglanídids i de l'ordre dels siluriformes.
És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (21 °C-25 °C). Es troba a la major part dels rius de l'Àfrica Occidental, el llac Txad, la conca sencera del riu Congo, el riu Nil, els llacs de l'Àfrica oriental i els rius Omo i Giuba.
Els mascles poden assolir 70 cm de longitud total.
És ovípar. És omnívor: menja plàncton, mol·luscs, llavors i detritus.

## Referències

* ↑ «Auchenoglanis occidentalis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.
* ↑ Diouf, P.S., 1996. Les peuplements de poissons des milieux estuariens de l'Afrique de l'Ouest: L'exemple de l'estuaire hyperhalin du Sine-Saloum. Université de Montpellier II. Thèses et Documents Microfiches Núm.156. ORSTOM, París. 267 p.
* ↑ Blache, J., 1964. Les poissons du bassin du Tchad et du bassin adjacent du Mayo Kebbi. Étude systématique et biologique. Mém. O.R.S.T.O.M. 4(2):483 p.
* ↑ Bailey, R.G., 1994. Guide to the fishes of the River Nile in the Republic of the Sudan. J. Nat. Hist. 28:937-970.
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Willoughby, N.G., 1974. The ecology of the genus Synodontis (Pisces: Siluriodei) in Lake Kainji, Nigeria. p. 160-162. A: N.G. Willoughby. University of Southampton, Gran Bretanya. 288 p. Tesi doctoral.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Divisió d'Indore

La divisió d'Indore és una de les deu grans entitats administratives en què està dividit l'estat de Madhya Pradesh. La seva capital és la ciutat d'Indore. Està formada pels districtes d'Alirajpur (segregat del de Jhabua el 17 de maig de 2008), Barwani, Burhanpur, Dhar, Indore, Jhabua, Khandwa (Districte d'East Nimar); i Khargone (Districte de West Nimar).

## Nota

* ↑ «Madhya Pradesh Department of Public Relations». Arxivat de l'original el 2011-07-27. [Consulta: 26 setembre 2009].
# Desperado City

Desperado City és una pel·lícula dramàtica de l'Alemanya Occidental de 1981 escrita i dirigida per Vadim Glowna. Va guanyar la Càmera d'Or al 34è Festival Internacional de Cinema de Canes.

## Argument

La pel·lícula té lloc a Hamburg. Skoda (Siemen Rühaak) és un antic estudiant d'una família rica. El seu pare és banquer. Skoda busca una vida alternativa, allunyada de l'opulència capitalista de la llar de la seva infància. Es queda amb Eva Buchholz, amb qui comença una història d'amor després que ella li pagui un taxi.
La pel·lícula segueix a Skoda en els seus viatges nocturns per la ciutat, i encara que diferents personatges van i vénen. Agafa el seu taxi fins a St. Pauli. Aquí Skoda coneix la Liane, un esperit afí en forma d'una adolescent que troba la seva pròpia vida familiar igual de difícil de suportar, que està tan farta de la seva vida com ell. Acaba de deixar la seva formació de perruqueria. Ara els dos passen els dies junts i somien amb emigrar a Amèrica. Els dos forasters se senten atrets l'un per l'altre i acaben una nit junts a l'habitació de Skoda.
En aquell moment l'Eva obre la porta i descobreix la seva infidelitat. Llavors, l'Eva es treu la vida per por a una soledat renovada, que ja no vol suportar, i el seu exmarit culpa a Skoda de la seva mort. Ell jura venjar-la, i comença la caça de Skoda.
La stripper Hilke també mor. És assassinada per proxenetes.
En aquest món de brutícia i mort, Skoda busca ara una decisió per a la seva pròpia vida. Roba el banc del seu pare i és tirotejat per un vigilant de seguretat.

## Repartiment

* Siemen Rühaak com a Skoda
* Beate Finckh com a Liane
* Vera Chekhova com a Hilke
* Karin Baal com a Eva Buchholz
* Witta Pohl com a Gertrud

## Referències

* ↑ «Desperado City». Cannes.
* ↑ Desperado City a Lexikon des internationalen Films

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Mari Miyamoto

Mari Miyamoto (宮本 真理) és una exfutbolista japonesa. Va debutar amb la selecció del Japó el 1999. Va disputar-hi un partit.

## Estadístiques

Selecció del Japó :
| Anys | Partits | Gols |
| 1999 | 1 | 0 |
| Total | 1 | 0 |

## Referències

* ↑ Japan Football Association(japonès)
# Dinis Dias

Dinis Dias fou un navegant portuguès del segle xv, conegut per haver estat el primer occidental en arribar a la península de Cap Verd, el punt més occidental d'Àfrica.
El 144 deixà Portugal i navegà cap a les costes occidentals africanes, aconseguint arribar fins a un punt de la costa situat uns 800 km al sud del cap Blanc. Aquest indret, el més occidental del continent africà, fou batejat com a Cap Verd, en referència a la frondosa vegetació que trobà a la zona, i es troba a l'actual Senegal. No s'ha de confondre aquest indret amb les illes de Cap Verd, descobertes el 1456.
Més tard Dias navegà amb l'explorador Lançarote en una llarga expedició a l'illa d'Arguim, al davant la costa de Mauritània.

## Referències

* ↑ Serrão, Joel. «Dinis Dias». A: Dicionário de História de Portugalv (en portuguès).

## Bibliografia

* Castlereagh, Duncan. Encyclopedia of Discovery and Exploration - The Great Age of Exploration. Aldus Books London, 1971.

## Enllaços externs

* (anglès) Voyages of Discovery by the Portuguese along the Western Coast of Africa, during the life, and under the direction, of Don Henry (chap. 3, vol. 2 de General History and Collection of Voyages and Travels, arranged in Systematic Order: Forming a Complete History of the Origin and Progress of Navigation, Discovery, and Commerce, by Sea and Land, from the Earliest Ages to the Present Time de Robert Kerr, publicat entre 1811 i 1820)
* (portuguès) Who was who in the establishment of the Portuguese India Route (Paulo Guinote, India Route Project, Nautical Archaeology Program, Texas A&M University, 2003).
* (portuguès) Chronica do descobrimento e conquista de Guiné, escrita por mandado de el Rei D. Affonso V, sob a direcção scientifica, e segundo as instrucções do illustre Infante D. Henrique (obra de Gomes Eanes de Zurara, en línia, digitalitzada per la Biblioteca Nacional de Portugal, capítol XXXI, capítol LXVI i següents, buscant "Dinis Dias")
# Marsyas

«Marsyas» té aquests significats:
* Topònims:
** Districte de Marsyas districte de Celesíria.
** Màrsies de Cària afluent del riu Meandre.
** Marsyas de Frígia, afluent del riu Meandre.
** Marsyas de Celesíria, riu de Celesíria tributari de l'Orontes i el seu nom modern és Yarmuk.
* Premsa: Marsyas (revista), revista occitana.

## Vegeu també

* Màrsies (desambiguació)
# Marta Ylla-Català Duran

Marta Ylla-Català Duran (Vic, Osona, 2 de setembre de 1977) és una jugadora de tennis de taula catalana.
Es formà al Club Tennis Taula Osona Vic Esportiu, on hi desenvolupà tota la seva carrera esportiva. Es proclamà campiona de Catalunya en vuit ocasions, una en categoria individual (1993), quatre en dobles (1995, 1996, 1998, 2000) i tres per equips (2000, 2001, 2002). A nivell estatal, aconseguí cinc Campionats d'Espanya de dobles (1996, 1998, 1999, 2000, 2001), dues Copes de la Reina (2001, 2002) i una Lliga espanyola (1998). Internacional amb la selecció espanyola, participà al Campionat d'Europa de 1996. Després de la seva retirada esportiva als vint-i-cinc anys, ha sigut autora de literatura infantil, destacant la col·lecció Els Murris.

## Referències

* ↑ «Marta Ylla-Català Duran». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bigas, Vicenç. «Precoç a arribar i a marxar». El9Nou.cat, 14-05-2018. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ «Els Murris». Edicions l'Àlber. [Consulta: 11 març 2023].
# Marta Viladot i Santaló

Marta Viladot Santaló (Barcelona, 1970) és una periodista llicenciada en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i Màster d'Anàlisi Política Comparada per la Universitat Oberta de Catalunya (màster propi de la UOC). Actualment és Subdelegada dels Serveis Informatius de TV3 i Catalunya Ràdio 3Cat a Madrid. Abans va ser redactora del diari Avui, d'Onda Cero Radio, Onda Rambla, Cadena 13, i de la central de la CNN als Estats Units, on va residir amb una beca Fulbright. Ha publicat els llibres La Audiencia Nacional 1977-1997, La pedra d'Omari. Una aventura al Kilimanjaro (Cossetània Edicions, 2008), Els Pirineus de cap a cap, 50 etapes. La Transpirinenca (GR-11) (Cossetània, 2010), Pirineus: 50 indrets que no et pots perdre (Cossetània, 2013), Guadarrama: 50 excursiones que no te puedes perder (Lectio, 2016)i diversos reportatges de natura i muntanya. Ha cursat el seminari de Relacions Institucionals, Protocol i Organització d’Esdeveniments de la UOC.

## Bibliografia

* La Audiencia Nacional (1977-1997) " (Llibres de l'Índex, 1998)
* La pedra d'Omari. Una aventura al Kilimanjaro (Cossetània Edicions, 2008)
* Els Pirineus de cap a cap, 50 etapes. La Transpirinenca (GR-11) (Cossetània Edicions, 2010)
* Los Pirineos de cabo a cabo, 50 etapas. La Transpirenaica (GR-11) (Lectio, 2010)
* Pirineus: 50 indrets que no et pots perdre (Cossetània, 2013)
* Pirineos: 50 paisajes que no te puedes perder (Lectio, 2013)'
# Manuel Cadenas Montañés

Manuel Cadenas Montañés, conegut com a Manolo Cadenas, (Valdevimbre, Lleó, 20 de maig de 1955) és un entrenador lleonès d'handbol professional.

## Biografia

Els seus inicis com a entrenador es troben en Leganés. Com a entrenador professional d'handbol, va iniciar la seva trajectòria el 1986, on va dirigir l'Oviedo durant tres temporades.
Va fitxar llavors pel Club Handbol Cantàbria, club amb què va conquerir una Copa Asobal i una Recopa en la seva primera temporada com a entrenador del conjunt. El Cantàbria finalitzaria com a subcampió les dues temporades en què va ser dirigit per Cadenes.
El 1991, va passar a dirigir el BM Valladolid, club que va dirigir durant quatre temporades.
El 1995 va fitxar per l'Ademar Lleó, club al qual hi va romandre durant dotze temporades i amb el qual va aconseguir els majors èxits fins a la data.
Després d'abandonar Lleó, es va convertir en entrenador del FC Barcelona, club que va dirigir des de la temporada 2007/08 fins a ser destituït el 9 de febrer de 2009 després de perdre contra el BM Valladolid.
La temporada 2010/11 fitxa pel BM Granollers.

## Trajectòria

* Naranco de Oviedo (1986-1989)
* Club Handbol Cantàbria (1989-1991)
* Club Balonmano Valladolid (1991-1995)
* Club Balonmano Ademar León (1995-2007)
* Futbol Club Barcelona (2007-2009)
* BM Granollers (2010-2012)
* Orlen Wisla Plock Polonia (2013-2016)
* Seleccionador espanyol (2013-2016)
* Seleccionador argentí (2017-)
* Meshkov Brest (2018-2019)
* Club Balonmano Ademar León (2019-)

## Palmarès
### Club Balonmano Cantabria

* 1 vegada campió de la Copa ASOBAL: 1989
* 1 vegada campió de la Recopa: 1989

### Club Balonmano Ademar León

Amb l'equip de la seva terra va aconseguir una Lliga Asobal (2001), dues Recopes (1999, 2005), una Copa del Rei (2002) i una Copa Asobal (1999
* 1 vegada campió de la Lliga ASOBAL: 2001
* 2 vegades campió de la Recopa: 1999, 2005
* 1 vegada campió de la Copa Del Rei: 2002
* 1 vegada campió de la Copa Asobal: 1999

## Referències

* ↑ Cadenes, destituït com a tècnic del Barcelona Consultat el 9 de febrer de 2009

## Enllaços externs

* Fitx de Manolo Cadenas a FCBarcelona.cat Arxivat 2008-12-03 a Wayback Machine.
# Manuel Camaron i Melià

Manuel Camaron i Melià (Sogorb, 1763 - Sogorb, 1806) va ser un pintor valencià. Era fill de José Camarón Boronat i germà de José Juan Camarón y Meliá, ambdós pintors.
Es va formar amb son pare, i posteriorment a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València, en la qual va obtenir el segon premi de pintura als 17 anys i el primer als 20. El 5 d'octubre de 1798 li va ser atorgat el títol d'acadèmic de mèrit de Sant Carles pel retrat de Francisco Javier Azpiroz, president de l'Acadèmia. Posteriorment, l'any 1801 va ser-ne nomenat Tinent Director, però sense sou.
Va fer retrats, pintura d'història, paisatges i pintura de costums, i va atènyer una gran reputació com a decorador de ventalls, tasca artesanal que en aquell temps tenia gran importància a València. Va desenvolupar la seua carrera a València, sempre al costat de son pare.
Cal destacar els seus frescos del presbiteri i medallons de la volta de la Catedral de Sogorb (1803-1806) i les decoracions del cambril del Reial Monestir de Sant Miquel de Llíria (1805), amb escenes de l'arcàngel Sant Miquel. A la capella de la Universitat de València hi ha un quadre seu que representa sant Josep de Calassanç (1788), fet per commemorar la seua canonització. També hi ha obra seua al Museu Sant Pius V de València i a altres ciutats valencianes.

## Bibliografia

* Alba Pagán, Ester. La pintura y los pintores valencianos durante la guerra de la Independencia y el reinado de Fernando VII (1808 - 1833). Tesi doctoral. Universitat de València, 2004. ISBN 84-370-5962-3
# Detrík

Detrík és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1363.
# Marc Valeri Messal·la (cònsol 32 aC)

Marc Valeri Messal·la (en llatí Marcus Valerius Messalla) va ser un senador romà, cònsol sufecte l'any 32 aC.
Valeri Messal·la, nascut l'any 80 aC, formava part de la gens Valèria, una família romana d'origen patrici. Era fill de Marc Valeri Messal·la Ruf, que va ser cònsol l'any 53 aC. En aquest mateix any, Valeri Messal·la va ser nomenat Triumvir monetalis.
No va prendre part a la Tercera guerra civil ni va participar en els trastorns polítics del Segon Triumvirat. L'any 32 aC va ser nomenat cònsol sufecte després que els dos cònsols elegits, Gai Sosi i Gneu Domici Aenobarb, abandonessin Roma per unir-se a Marc Antoni a Efes. No es coneixen més dades de la seva vida després d'acabar el seu mandat de cònsol.
Sembla que Valeri Messal·la no va tenir fills. Va adoptar a Marc Valeri Messal·la Barbat Appià, que probablement era el fill d'Appi Claudi Pulcre, cònsol l'any 38 aC.

## Referències

* ↑ Broughton, T. Robert S.. The Magistrates of the Roman Republic. Vol. II. Cleveland, Ohio: The American Philological Ass., 1968, p. 417-419.