OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tometes lebaili

Tometes lebaili és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 51,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Mana i Maroni a la Guaiana Francesa, i del Commewine a Surinam.

## Estat de conservació

Podria veure's en perill per les amenaces humanes causades per la pesca de subsistència de les tribus ameríndies locals (els Wayãpi i els Wayana) i la destrucció del seu hàbitat per les activitats mineres i la construcció de preses.

## Referències

* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes 1850. Histoire naturelle des poissons. Tome vingt-deuxième. Suite du livre vingt-deuxième. Suite de la famille des Salmonoïdes. Table générale de l'Histoire Naturelle des Poissons (pp. 1-91). Hist. Nat. Poiss. v. 22: i-xx + 1 p. + 1-532 + 1-91, Pls. 634-650.
* ↑ Jégu, M., P. Keith & E. Belmont-Jégu. 2002. Une nouvelle espèce de Tometes (Teleostei: Characidae: Serrasalminae) du Bouclier Guyanais, Tometes lebaili n. sp. Bull. Fr. Pêche Piscic. v. 364: 23-48.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Jégu, M., P. Keith & E. Belmont-Jégu. 2002.

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8. .
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Papir eròtic de Torí

El Papir Eròtic de Torí (Papir 55001, també conegut com el Papir Eròtic o el Papir de Torí) és un antic papir egipci creat aproximadament al 1500 aC. Descobert a Deir al-Madinah a principis del S.XIX, ha estat anomenat “la primera revista per a homes del món”. Mesura 260 cm per 25 cm i consta de dues parts, en una d'elles apareixen dotze vinyetes amb representacions de posicions sexuals.
En l'actualitat el papir es conserva en el Museu Egipci de Torí a Itàlia.

## Referències

* ↑ David O'Connor Eros in Egypt Arxivat 2019-01-30 a Wayback Machine..
* ↑ A A Shokeir and M I Hussein.
* 1 2 "Turin Erotic Papyrus Arxivat 2010-09-10 a Wayback Machine.."

## Enllaços externs

* The Turin Erotic Papyrus
* IMDb: Sex in the Ancient World: Egyptian Erotica (History Channel)
# Neolaos

Neolaos (en llatí Neolaus, en grec antic Νεώλαος) fou un militar selèucida, germà dels sàtrapes Moló de Mèdia i Alexandre de Persis, que va ajudar els seus germans en la revolta que van organitzar contra el rei selèucida Antíoc III el Gran.
Va dirigir l'ala esquerra de l'exèrcit rebel a la batalla decisiva on els revoltats en van sortir derrotats. Va fugir a Persis i va matar a la seva mare i als fills de Moló i després de convèncer a Alexandre de Persis de seguir el seu exemple, es va suïcidar sobre els cadàvers de la seva família. En parla Polibi.

## Referències

* ↑ Neolaus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1153
# Promops

Promops és un gènere de ratpenats de la família dels molòssids que es troba a Amèrica.

## Taxonomia

* Ratpenat cuallarg de Thomas (Promops centralis)
* Ratpenat cuallarg fosc (Promops nasutus)

## Referències

* ↑ Distribució (anglès)

## Enllaços externs

* The Taxonomicon (anglès)
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Venoge

El Venoge és un riu suís del Cantó de Vaud, afluent del Roine i del llac Léman.

## Geografia

La Venoge pren la seva font a La Isle, en el cantó de Vaud, i flueix fins al llac Léman.

## Història

El Venoge s'anomenà Venobia en 814, Venubia en 937, Vinogia al segle xii, Venopia en 1313 i Venogy en 1316. El seu nom és probablement d'origen cèltic.

## Enllaços externs

* vista satèl·lit de la desembocadura del Venoge a WikiMapia (anglès)
* Protecció del Venoge Arxivat 2005-05-23 a Wayback Machine. (francès)
# Crednerita

La crednerita és un mineral de la classe dels òxids, que rep el seu nom del geòleg i mineralogista alemany Karl F. H. Credner (1809-1876). Va ser descoberta l'any 1847 a la mina Glücksstern, Gottlob Hill, Friedrichroda, Thuringia, Alemanya.

## Característiques

La crednerita és un òxid de coure i manganès, amb fórmula CuMnO₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic formant plaques primes de sis cares. També s'hi pot trobar de manera radial, semiesfèrica o en agregats esferulítics, així com formant revestiments terrosos. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la crednerita pertany a «04.AB: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 2,1 i 1:1, amb Catió:Anió (M:O) = 2:1 (i 1,8:1)» juntament amb els següents minerals: tenorita, delafossita, mcconnel·lita, bromellita, zincita, bunsenita, calç, manganosita, monteponita, períclasi, wüstita i pal·ladinita.

## Formació i jaciments

Es tracta d'un mineral secundari format a baixa temperatura, potser indicant un ambient químic reductor. Sol trobar-se associada a altres minerals com: psilomelana, hausmannita, malaquita, volborthita, barita, calcita, wad, cerussita, hidrocerussita i mendipita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita tan sols a la mina de Les Ferreres (Camprodon, Ripollès).

## Referències

* ↑ «Crednerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 juliol 2015].
* ↑ «Crednerite» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 15 juliol 2015].
* ↑ Rosell Riba, Joan. Rocabruna i el seu entorn. La mina de les Ferreres. GMC, 2014, p. 128 [Consulta: 14 gener 2024]. |coautors=Josep L. Garrido, Joan Viñals, Valentín Bártulos, Joan Vinyoles, Xavier Ortiz, Pedro Mingueza, Gemma Masons, Fermí Bobi}}
# Tractat de partició

El Tractat de partició (en neerlandès partagetraktaat) és un tractat que la República de les Set Províncies Unides i Felip IV de Castella van concloure el 26 de desembre de 1661 a la Haia.

## Antecedents

En acabar la guerra dels Vuitanta Anys, després de la Pau de Westfàlia el 1648, romanien moltes disputes territorials referent a les províncies meridionals de les antigues Disset Províncies.

## El tractat

El tractat defineix la partició definitiva dels Països enllà del Mosa. El país de Valkenburg i el país de 's-Hertogenrade van passar a la República, el País de Dalhem i el ducat de Limburg es van dividir segons línies força arbitràries amb molts enclavaments i exclavaments. De vegades, la frontera nova passava al mig d'un poble, com era el cas a Beek i Geleen.

## Conseqüències

Aquest tractat no serà pas tan definitiu com semblava. Les fronteres de tota aquesta regió continuaran canviant durant tot el segle xviii. Les fronteres polítiques desapareixeran per un període curt quan en 1795 els Països Baixos austríacs foren annexionats a França i s'apoderaren per sorpresa les Set Províncies Unides on hi establiren un estat satèl·lit denominat la República Bàtava, substituït en 1810 pel Regne d'Holanda. Les fronteres encara canviaran el 1815, el 1830, el 1839, el 1919, el 1940 i per darrera vegada el 1945.

## Referències

* ↑ Haas, J.A.K.. De verdeling van de Landen van Overmaas 1644-1662 - Territoriale desintegratie van een betwist grensgebied (en neerlandès). Assen: Van Gorcum, 1978, p. 237. ISBN 90-232-1631-8.
# Papir de Wilbour

El Papir de Wilbour és un papir adquirit pel periodista de Nova York Charles Edwin Wilbour quan va visitar l'illa de Elephantine propera a Aswan el 1893. Allà va adquirir disset papirs d'un pagès local. No es va adonar de la importància del seu descobriment i quan va morir en un hotel a París les seves pertinences, incloent els papirs (entre aquests el Brooklyn Papir i el Elephantine Papir), van ser posades dins emmagatzematge per l'hotel i no van ser retornades a la seva família fins gairebé mig segle després. A petició de la seva vídua, van ser donats al Museu de Brooklyn .

## Història

Les dates del papir són del quart any de regnat de Ramesès V. El text és escrit en hieràtic i és un catàleg de textos administratius d'Egipte antic, amb inventaris i càrrecs de les terres de l'Egipte Mitjà que "varia pel voltant de Crocodilopolis (Faiyum) del sud fins a prop la ciutat moderna de Minya, cobrint una distància d'aproximadament de 90 milles."

## Composició i contingut

El papir consta de dues parts A i B.
Text A: Aquest consisteix en més de 4500 línies, 102 columnes i 279 productes. Els paràgrafs estan dividits en quatre seccions que corresponen a quatre dates diferents d'escriure informes. Cada un consisteix d'un total de 96 elements i comencen amb el règim legal de la terra i aquells connectats a ella: un directori de trames de la terra amb la seva mida i ubicació, nom i ús de l'impost que cobrava la persona associada en forma d'una porció de la collita.
Text B: Les institucions dels camps van ser dividides a unitats administratives diferents o àrees on l'administrador era normalment un agent o sacerdot. El text revela que la majoria de la terra d'Egipte era sota el control dels temples de Amun que també encapçalen les finances del país .

## Referències

* ↑ AJ Peden, The Reign of Ramesses IV, Peden's source is one thesis Recorded disturbances KRI VI,1994, P. 340-343

## Vegeu també

* Henutuati
* Tauerettenru

## Bibliografia

* Alan H. Gardiner, R. O. Faulkner: El Wilbour Papir. 4 Bände, Oxford Premsa Universitària, Oxford 1941-52.
* J. J. Janssen: Administració agrària dins Egipte durant la Vintena Dinastia. Dins: Bibliotheca Orientalis. (BiOr) Bd. 43, 1986, S. 351-366.
* Sally L. D. Katary: Terra Tenure en el Ramesside Període. Kegan Paul Internacional, London/ Nova York 1989, ISBN 0710302983.

## Enllaços externs

* Sally L. D. Katary: Terra-Tenure en el Regne Nou. La Funció de Dones Smallholders i l'Exèrcit. Dins: Alan K. Bowman, Eugene L. Rogan (Hg.): Agricultura dins Egipte. De faraònic a Temps Moderns. Oxford Premsa Universitària, Oxford 1999, ISBN 0197261833, S. 61-82. Pdf
# Glucogen fosforilasa

El glucogen fosforilasa o glicogen fosforilasa, en anglès:Glycogen phosphorylase, és un dels enzims de la fosforilasa. El glucogen fosforilasa catalitza el pas que limita la limitació de velocitat en la degradació del glucogen en animals alliberant glucosa-1-fosfat.

## Importància clínica

La inhibició del glicogen fosforilasa s'ha proposat com un mètode per al tractament de la diabetis mellitus tipus 2.

## Referències

* ↑ PDB 3E3N
* ↑ Somsák L, Nagya V, Hadady Z, Docsa T, Gergely P. «Glucose analog inhibitors of glycogen phosphorylases as potential antidiabetic agents: recent developments». Current Pharmacological Design, 9, 15, 2003, pàg. 1177–89. DOI: 10.2174/1381612033454919. PMID: 12769745.

## Bibliografia

* Voet, Judith G.; Voet, Donald. «Chapter 17: Glycogen Metabolism». A: Biochemistry. 2nd. Nova York: J. Wiley & Sons, 1995. ISBN 0-471-58651-X.
* Voet, Judith G.; Voet, Donald. «Chapter 18: Glycogen Metabolism». A: Biochemistry. 3rd. Nova York: J. Wiley & Sons, 2004. ISBN 0-471-19350-X.

## Enllaços externs

* Diwan JJ. «Glycogen Metabolism». Molecular Biochemistry I. Rensselaer Polytechnic Institute. Arxivat de l'original el 2009-01-25. [Consulta: 10 gener 2009].
* Goodsell DS. «Glycogen Phosphorylase». Molecule of the Month. RCSB Protein Data Bank, 01-12-2001. Arxivat de l'original el 2010-07-21. [Consulta: 10 gener 2009].
# Promontory (Utah)

Promontory (o Promontory Summit), a l'estat de Utah (Estats Units), és el punt on es va completar oficialment el Primer ferrocarril transcontinental dels Estats Units, el 10 de maig de 1869. Està situat en una elevació de 1.494 metres sobre el nivell del mar, al nord del Great Salt Lake.

## Història del ferrocarril

Cap al maig de 1869, les vies que havien anat construint simultàniament la Union Pacific i la Central Pacific van trobar-se finalment al Promontory Summit, al Territori de Utah. La cerimònia de col·locació del darrer clau (last spike o golden spike, que en realitat foren quatre, i només xapats en or) havia estat programada en principi per al dia 8 de maig, però es va haver d'ajornar dos dies pel mal temps i per un conflicte laboral a la Union Pacific.
El 10 de maig, abans de la cerimònia, les locomotores 119 de la Union Pacific i 60 (la Jupiter) de la Central Pacific es van situar cara a cara al Promontory Summit, separades tan sols per l'espai d'una travessa. No es coneix quanta gent va assistir a l'esdeveniment, però s'estima que podia oscil·lar entre 500 i 3.000 persones, entre representants del govern, de les dues companyies i treballadors.

## Referències

* 1 2 «Ceremony at "Wedding of the Rails," May 10, 1869 at Promontory Point, Utah», 10-05-1869. [Consulta: 21 juliol 2013].
# Dimoniet de Descartes

El Dimoniet de Descartes o ludió és un muntatge de física (o una joguina) que il·lustra l'alta compressibilitat de l'aire (en comparació amb l'aigua, molt lleugerament compressible): un objecte buit ple d'aire i es submergeix en un recipient tancat per una membrana. L'aire en què s'utilitza per fer que suri. L'aparició d'una pressió sobre la membrana, l'aire es comprimeix, l'aigua puja en el recipient central i en pesar més, aquest cau..

## Història

Originalment entre els segles XIV i XVI buscaven la forma de calcular la temperatura però no sabien realment que fer per poder saber-ho. A Venècia, sota el mecenatge dels Medici, molts com Galileu i Leonardo da Vinci van tractar d'aconseguir un instrument que servís per a això. Després d'ells, Torricelli prova amb diversos materials (esferes de vidre buides amb un apèndix foradat) i amb recipients plens d'aigua; i s'adona que amb les variacions de temperatura aquestes esferes descendeixen en els recipients.
<<Vivim en el fons d'un oceà de l'element aire, el qual, mitjançant una experiència inqüestionable, es demostra que té pes.>>
Després d'això molts continuen aquestes recerques i finalment Raffaello Magiotti aconsegueix fabricar l'antecessor directe al dimoni de Descartes i ho plasma en la seva obra: "Renitenza Certissima dell'Acqva alla compressione" El text va ser el primer informe de la resistència a la compressió pràctica -que Magiotti erròniament va afirmar ser absoluta- d'aigua a temperatura constant, així com l'expansió i contracció dels mitjans de comunicació de fluid (aigua i aire) sotmès a canvis de temperatura. A més de les descripcions de diversos termòmetres, l'obra també presenta il·lustracions dels instruments proposats i dels ludions (dimonis de Descartes).

## Descripció

El dimoni de Descartes (nom del que es desconeix l'origen) és normalment corbat, per provocar que el moviment ascensional porti associat un gir. En col·leccions d'instruments científics de finals del segle xix ja es troben exemples d'aquest tipus de figura amb diferents formes: joglar, guerrer o petit diable. En la pràctica, pot usar-se com a recipient una ampolla de refresc, de manera que totes les seves parets, en ser flexibles, funcionen a manera de membrana transmetent la pressió que exercim amb les mans.

## Vegeu també

* Flotabilitat
* Pneumercator
* Manòmetre
* Manòmetre diferencial
* Sensor de nivell

## Referències

* ↑ Vita e commercio letterario di Galileo Galilei nobile e patrizio fiorentino ... scritta da Gio. Batista Clemente De' Nelli ... Volume 1. [-2.], 1793, p. 807–.
* ↑ Renitenza certissima dell'acqua alla compressione dichiarata con varij scherzi in occasion d'altri problemi curiosi. Raffaello Magiotti.
* ↑ J. R. Bertomeu, A. García.
* ↑ Exposición "Danzad, danzad, diablillos" http://web-ter.unizar.es/cienciate/expo/

## Enllaços externs

* dimoni de Descartes Explicació del funcionament de la joguina per part de l'assessor científic del Parc de les Ciències de Granada.
# Tractat de pau lituano-soviètic de 1920

El Tractat de pau lituano-soviètic de 1920 també conegut com a Tractat de Pau de Moscou fou un tractat signat entre Lituània i la República Socialista Federativa Soviètica de Rússia el 12 de juliol del 1920. A canvi de la neutralitat de Lituània i de permetre desplaçar les seves sobre el territori, la Rússia soviètica, aleshores en guerra amb Polònia. El tractat determina igualment les fronteres orientals de Lituània. El 1920, durant la guerra lituanopolonesa, quan Polònia reivindicà la regió de Vílnius, Lituània afirmà que el tractat reconeixia oficialment la sobirania de Lituània i determinava així les seves fronteres.
Els documents de ratificació van ser intercanviats a Moscou el 14 d'octubre de 1920. El tractat va ser inscrit a la League of Nations Treaty Series el 8 de març de 1921.

## Referències

* ↑ League of Nations Treaty Series, vol. 3, pp. 106-137
# Vicente Calderón Pérez-Cavada

Vicente Calderón Pérez-Cavada (Torrelavega, Cantàbria, 27 de maig de 1913 - Madrid, 24 de març de 1987) va ser un empresari espanyol que va presidir el Club Atlètic de Madrid durant 21 anys.

## Biografia

Calderón, orfe des dels vint anys, va haver d'obrir-se camí pel seu compte, i després de passar per diverses feines, la seva capacitat de treball li va permetre consolidar-se com un fructífer home de negocis. Desenvoluparia la seva trajectòria professional fonamentalment a Madrid, tot i que també va tenir importants lligams amb la localitat valenciana de Gandia, lloc al qual pel seu exprés desig, va ser enterrat.
De precària salut, la seva mort va tenir lloc a causa d'un infart el 24 de març de 1987.

## President de l'Atlètic de Madrid

El 21 de gener de 1964 dimití Javier Barroso com a president de l'Atlètic de Madrid, amb el club sumit en una greu crisi esportiva i econòmica. Vicente Calderón n'assumí la presidència de forma provisional, amb el suport de Manuel Olalde i altres directius i el 17 de març d'aquell mateix any fou elegit president.
En poc temps aconseguí desbloquejar la difícil situació econòmica, que tenia bloquejada la construcció del nou estadi que, en substitució del vell Metropolità, s'estava construint a la riba del Manzanares des de 1961. En tan sols dos anys, l'Atlètic de Madrid finalitzà la construcció de l'Estadi del Manzanares que s'inaugurà el 1966. Poc després, en agraïment a la gestió del seu president, l'estadi passaria a portar el seu nom, Estadi Vicente Calderón.
El club, sota la presidència de Calderón, inicià una etapa en què aconseguiria un destacat palmarès esportiu i una certa estabilitat en el camp econòmic.
El 16 de juny de 1980 Vicente Calderón dimití al capdavant de l'Atlètic de Madrid, i el club entrà en una fase complicada, amb una polèmica presidència (la d'Alfonso Cabeza) i fins a tres presidents provisionals. Tot això provocà que el 23 de juliol de 1982 l'Assemblea General del Club tornés a seleccionar com a president Vicente Calderón, que prendria possessió unes setmanes més tard.
La nova etapa de Calderón al capdavant del club no tindria els mateixos èxits de la primera, en un moment molt més complex per al futbol. Tot i així, aconseguiria una nova Copa del Rei.

## Referències

* ↑ Sánchez, Fernando. «Vicente Calderón, el mejor presidente de nuestra historia» (en castellà). lavidaenrojiblanco.com. Arxivat de l'original el 2014-01-10. [Consulta: 9 juliol 2013].
# Glucina

La glucina és un mineral de la classe dels fosfats. Va rebre el nom per N.A. Grigoriev el 1963 per glucinium, el terme en llatí per al beril·li, per la seva presència en el mineral.

## Característiques

La glucina és un fosfat de fórmula química CaBe₄(PO₄)₂(OH)₄·0.5H₂O. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 1963. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la glucina pertany a «08.DA: Fosfats, etc, amb cations petits (i ocasionalment, grans)» juntament amb els següents minerals: bearsita, moraesita, roscherita, zanazziïta, greifensteinita, atencioïta, ruifrancoïta, guimarãesita, footemineïta, uralolita, weinebeneïta, tiptopita, veszelyita, kipushita, philipsburgita, spencerita i ianbruceïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de beril·li de Boevskoe, situat al districte de Kaslinsky de l'óblast de Txeliàbinsk (Rússia). També ha estat descrita a la pedrera Mount Mica, a la ciutat de Paris (Maine, Estats Units). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Glucine» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 octubre 2021].
# Museu Jueu de Bèlgica

El Museu Jueu de Bèlgica (en francès: Musée Juif de Belgique, en neerlandès: Joods Museum van België) situat al número 21 de la rue des Minimes//Minimenstraat a Brussel·les reuneix una vasta col·lecció d'objectes de la tradició jueva, principalment d'Europa, Àsia i Àfrica (des del segle xviii). La gran part dels objectes provenen essencialment d'àrees a l'est del Rin i de països de la conca mediterrània.

## Referències

* ↑ «Joods Museum van België Official website of Jewish Museum in Belgium». [Consulta: 25 maig 2014].

## Enllaços externs

* Musée Juif de Belgique Arxivat 2015-06-26 a Wayback Machine. (francès)
* Joods Museum van Belgiëe Arxivat 2014-05-25 a Wayback Machine. (neerlandès)
# Kučín (Prešov)

* No s'ha de confondre amb Kučín (Bardejov).
Kučín és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1335.
# Veinticuatro

Hom coneixia com a veinticuatro (vint-i-quatre) o caballero veinticuatro (cavaller vint-i-quatre) un càrrec propi de les corporacions municipals d'algunes ciutats d'Andalusia durant l'Antic Règim, com ara a Úbeda,Baeza, Jaén, Còrdova, Sevilla, Jerez de la Frontera i Granada. Es tractava d'un càrrec equivalent al de regidor o conseller i estava associat a la noblesa i posició social de qui l'ostentava. El càrrec o ofici de veinticuatro era anomenat veinticuatría.

## Notes i referències

* ↑ Caballeros veinticuatro de Úbeda
* ↑ Veinticuatro de Baeza
* ↑ Veinticuatro de Jaén y Córdoba
* 1 2 El Ayuntamiento de Sevilla en el siglo XVI
* ↑ Caballeros veinticuatro de Sevilla al segle XIV
* ↑ GONZÁLEZ BELTRÁN, Jesús M. Honor, riqueza y poder. Los Veinticuatro de Jerez de la Frontera en el siglo XVIII. ISBN 84-87194-80-X. 168 pp.
* ↑ Veinticuatro de Granada