OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Savina muntanyenca

* No s'ha de confondre amb Savina comuna.
La savina muntanyenca (Juniperus sabina) és una espècie de conífera de la família de les cupressàcies nativa de les muntanyes Europa i Àsia, incloent-hi els Països Catalans, en general per sobre dels 1.000 m.

## Noms comuns

Donat que és una planta corrent als Països Catalans, rep nombrosos noms comuns: savina de muntanya, ginebre savina, savina ajaguda, savina arrossegadissa, savina muntanyenca, savina xinxera, savinera, savina, sivina, sivina de muntanya, sivinera, chaparro, savina enrossegadissa, savina rastrera, txaparra, savina xaparra.

## Distribució

És nativa de les muntanyes del centre i sud d'Europa i oest i centre d'Àsia, des de la península Ibèrica fins a Sibèria, típicament creix a altituds d'entre 1.000 a 3.300 m. Als Països Catalans, es troba a Catalunya, al País Valencià i a la Franja. Creix entre els 1.000 i els 2.200 m i floreix d'abril a maig

## Característiques

És un arbust reptant de forma molt variable que fa de 40 cm a 4 metres de diàmetre. Generalment és una planta dioica, aromàtica. Les fulles són de dos tipus: les juvenils aciculars, de 5–10 mm de llargada, i les adultes esquamiformes, romboïdals, decurrents a la base, d'1–2 mm de llargada. Els gàlbuls, que contenen d'1 a 3 llavors negroses, fan de 5 a 9 mm de diàmetre i són d'un color violaci fosc.

## Varietats

Hi ha dues varietats biològiques, que alguns botànics tracten com espècies diferents:
* Juniperus sabina var. sabina. Fulles juvenils rares en els adults.
* Juniperus sabina var. davurica (Pallas) Farjon (syn. J. davurica Pallas). Fulles juvenils freqüents en plantes adultes.

## Usos

Juniperus sabina es fa servir en jardineria amb cultivars seleccionats.
L'híbrid entre Juniperus chinensis i Juniperus sabina s'anomena Juniperus × pfitzeriana (sinònim J. × media), i es troba de forma silvestre al nord-oest de la Xina i també és una planta cultivada.
Totes les parts de la planta són verinoses per diversos compostos tòxics.
Aquesta planta és hoste del fong del rovell de la pera Gymnosporangium fuscum.
* Il·lustració del segle xix
* Juniperus × pfitzeriana

## Referències

* ↑ «Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana | TERMCAT». [Consulta: 24 febrer 2023].
* ↑ «Savina xaparra». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* 1 2 3 Farjon, A. (2005). Monograph of Cupressaceae and Sciadopitys. Royal Botanic Gardens, Kew. ISBN 1-84246-068-4
* 1 2 3 Adams, R. P. (2004). Junipers of the World. Trafford. ISBN 1-4120-4250-X
* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
* ↑ Plants for a Future: Juniperus sabina
# La ciencia y la técnica en el descubrimiento de América

La ciencia y la técnica en el descubrimiento de América és una obra de Julio Rey Pastor que tracta de diversos aspectes de la navegació i altres temes resumits en el títol. Aquesta obra ha estat citada com a referència en diverses obres posteriors relacionades amb temes nàutics i científics. Un índex del contingut i el text del llibre pot consultar-se a la referència adjunta.

## Referències

* ↑ Pastor, J.R.. La Ciencia Y la Técnica en El Descubrimiento de America (en castellà), 1942 [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ Matemáticas y sus fronteras. «Los matemáticos españoles de la Sorbona del siglo XVI» (en castellà), 27-03-2020. [Consulta: 17 juliol 2022].
* ↑ Tapia, N.G.. Patentes de invención españolas en el siglo de oro (en castellà). Oficina Española de Patentes y Marcas, 1994, p. 69. ISBN 978-84-86857-36-3 [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ Cervantes, Biblioteca Virtual Miguel de. «La ciencia y la técnica en el descubrimiento de América / Julio Rey Pastor» (en castellà). [Consulta: 20 juliol 2022].
# Derwix Mehmed Paixà

Derwix Mehmed Paixà (o Derviş Mehmet Paşa, segons la grafia moderna en turc) (1585-1655) fou un gran visir otomà, d'origen circassià.
Fou ketkhuda del gran visir Tabani Yassi Mehmed Pasha (1632-1637) i va participar en la campanya d'Erevan (1635) contra els perses; després fou beglerbegi de Damasc (1636-1637), de Diyarbakr (1638-1639), de Bagdad (1639-1642) rebent llavors el rang de visir, d'Alep (1642-?), d'Anadolu, de Silistra, de Bòsnia i altre cop de Silistra el 1649 amb funcions especials per la defensa dels Dardanels contra els venecians. Va tornar a governar Anadolu el 1651 i fou encarregat de defensar Brusa contra els rebels djalalis. El 1652 fou nomenat Kapudan Paixà i el febrer del 1653 gran visir, càrrec que va conservar fins a l'octubre de 1654, quan va ser destituït en quedar paralític. Va morir el 13 de gener de 1655.

## Bibliografia

* S. H. Longrigg, Four centuries of modern Iraq, Oxford 1925
* H. Laoust, Les Governeurs de Damas sous les Mamlouks et les premiers ottomans (1260-1744), Damasc 1952
* Parry, V.J., “Derwīs̲h̲ Meḥmed Pas̲h̲a”, a: Encyclopaedia of Islam, segona edició, editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Consultat en línia el 13 de juny del 2016
Gran visir otomà :
# Dervorguilla de Galloway

Dervorguilla De Galloway (c. 1210 – 28 de gener de 1290) era l'esposa de John, 5è baró de Balliol, i mare de Joan I, futur rei d'Escòcia.
El nom Dervorguilla o Devorgilla és una llatinització del gaèlic Dearbhfhorghaill (ortografies alternatives: Derborgaill o Dearbhorghil).

## Biografia

Dervorguilla era una de les tres filles i hereves del príncep gaèlic Alan, senyor de Galloway. La seva mare Margaret d'Huntingdon era la segona muller d'Alan, que era la filla gran de David d'Escòcia, 8è Earl d'Huntingdon i Matilda (o Maud) de Chester. David era el germà més jove de dos dels reis d'Escòcia, Malcolm IV i Guillem I d'Escòcia. Així, per la seva mare, Dervorguilla era descendent dels reis d'Escòcia, incloent-hi David I.
El pare de Dervorguilla va morir l'any 1234 sense un fill legítim (tenia un fill il·legítim, Thomas). Segons les lleis anglonormandes feudals i els costums gaèlics tradicionals, Dervorguilla era una de les seves hereves. Per aquest motiu, Dervorguilla va llegar terres a Galloway als seus descendents, el Balliol i el Comyns. El fill de Dervorguilla Joan d'Escòcia, també conegut com a Toom Tabard, va ser breument el Rei dels Escocesos.

## Vida

La família Balliol, amb qui Devorguilla es va unir en matrimoni, estava establerta al castell Barnard, al comtat de Durham, Anglaterra. Tot i que la data del naixement de Deverguilla és incerta, sembla que es va casar amb 13 anys, una edat habitual per al compromís en el seu temps.
El 1263, el seu marit sir John va ser requerit per fer penitència després d'una disputa de terres amb Walter Kirkham, bisbe de Durham. Part de la penitència va ser la fundació d'un col·legi universitari per a pobres a la Universitat d'Oxford, cosa que resultava molt cara. Donat que sir John disposava de menys diners que Devorguilla, molt de temps després de la mort de John Devorguilla va haver de fer-se càrrec de confirmar la fundació del col·legi, amb la benedicció del mateix bisbe, així com de la jerarquia universitària. Va establir una dotació permanent per a la universitat l'any 1282, així com els seus primers estatuts formals. La universitat encara té el nom de Balliol College, i la societat d'estudiants d'història s'anomena societat Devorguilla, així com una sèrie de seminaris anuals que presenten dones a l'acadèmia s'anomena sèrie de seminaris Dervorguilla.
Devorguilla també va fundar una abadia cistercenca a prop de Dumfries a Escòcia, actualment en ruïnes.

## Referències

* ↑ «Medieval Lands Project on Devorguilla of Galloway» (en anglès). Medieval Lands database, Foundation for Medieval Genealogy. [Consulta: 1r març 2018].
* ↑ «DEVORGILLA, LADY OF GALLOWAY» (en anglès). www.undiscoveredscotland.co.uk. [Consulta: 1r març 2018].
* ↑ «Devorguilla de Galloway» (en anglès). Find a Grave. [Consulta: 1r març 2018].
* ↑ «The Founders of Balliol College and their Families» (en anglès). Balliol College. [Consulta: 1r març 2018].
# Derviş Zaim

Derviş Zaim (Gazimağusa, 1964) és un director de cinema turc, guanyador de diversos premis. Nascut a l'IIla de Xipre, Derviş Zaim és ciutadà de Turquia i de la República Turca de Xipre del Nord.

## Referències

* ↑ http://www.biyografi.info/kisi/dervis-zaim
* ↑ http://fcms.emu.edu.tr/index.php?option=com_content&view=article&id=152%3Adervi-zaim-joins-emu-communication-faculty-staff&Itemid=56&lang=tr%5BEnllaç+no+actiu%5D

## Enllaços externs

* Derviş Zaim a IMDb
# Dervla Murphy

Dervla Murphy (Lismore, 28 de novembre de 1931 - Lismore, 22 de maig de 2022) va ser una aventurera i escriptora irlandesa, autora del llibre Full Tilt: Ireland to India with a Bicycle en el qual relata el seu viatge a l'Índia en bicicleta, i de vora una trentena de llibres sobre sengles viatges a l'Àfrica, l'Àsia i l'Amèrica del Sud.

## Biografia

Filla de famílies dublineses implicades en el moviment republicà, son pare estigué tres anys en la presó de Wormwood Scrubs i set anys a la Sorbona abans de ser nomenat bibliotecari del Waterford County; sa mare es quedà privada de resultes d'una artritis quan Dervla tenia un any. Murphy estudià al convent d'Ursulines de Waterford fins als catorze anys, ja que hagué de fer-se càrrec de la llar i de sa mare; durant els setze anys següents, Murphy alternà el treball amb els viatges amb bicicleta per Europa, fins que l'any 1963, després de la mort de sa mare, feu el trajecte a l'Índia, durant el qual treballà amb xiquets tibetans refugiats; un any més tard, tornà a Irlanda i escrigué dos llibres sobre l'experiència.
Durant aquell viatge, uns llops l'atacaren al pas per Iugoslàvia, però se salvà gràcies a un revòlver del calibre 25 que li havia donat el gardaí del seu poble; en altres aventures, Murphy va ser apedregada per joveneus, patí la picada d'un alacrà i mossos de tota classe d'insectes, va ser assaltada a l'Azerbaidjan i estigué a punt de morir a Etiòpia; contragué malària a l'Àfrica, disenteria al Pakistà, brucel·losi a l'Índia, hepatitis a Madagascar, es trencà costelles (més d'una volta), el crepó, un peu i un costat; refusa els qualificatius de valenta i coratjosa i també rebutjà l'ajuda d'un cotxe estatunidenc durant la travessia d'un desert.
Després d'escriure A Month By The Sea («un mes a la vora del mar»), sobre la franja de Gaza, als huitanta anys Murphy tornà a Israel i Palestina per a obtindre material per a una segona part: Between River and Sea («entre riu i mar»), publicat el 2016, per al qual es llegí més de dos-cents llibres sobre el conflicte palestino-israelià; després de fracturar-se la pelvis a Jordània se n'hagué de tornar a casa i deixar de viatjar i d'escriure. Murphy, que no va usar mai un ordinador, escrivia a mà i en acabant mecanografiava els texts, darrerament amb una màquina d'escriure elèctrica.

## Referències

* 1 2 3 Isabel Conway. «Murphy's lore» (en anglés). Bussiness Post, 24-11-2019. Arxivat de l'original el 5 de desembre 2019. [Consulta: 27 novembre 2020].
* ↑ «Dervla Murphy» (en anglés). eLand. [Consulta: 23 novembre 2020].
# Santa Maria de Terrassa (Gavet de la Conca)

Santa Maria de Terrassa és una església romànica al despoblat de Terrassa, al terme municipal de Gavet de la Conca, dins de l'antic terme de Sant Serni. A les delimitacions del castell de Galliners consta ja el lloc de Terrassa, en un document del 1175. Des del 1314 està documentada aquesta església, com a parròquia visitada pels delegats de l'Arquebisbe de Tarragona. Del 1526 es té notícia que el seu rector era Esteve Guillem. Dels segles posteriors, se sap que desapareix de les relacions de parròquies, cosa que evidencia la decadència del lloc. El 1758 no és en una exhaustiva relació de parròquies pallareses, i el 1904 les cases de Terrassa apareixen com a agregades a la parròquia de Gavet. Es troba del tot en ruïnes, i, a més, tot l'espai cobert per esbarzers, de manera que es fa molt difícil d'entrar-hi per tal d'apreciar bé el que se'n conserva. Tanmateix, es tractava d'un edifici d'una sola nau, amb absis semicircular. L'aparell és del segle xi, fet amb carreus irregulars.

## Bibliografia

* CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Santa Maria de Terrassa", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* ADELL I GISBERT, Joan-Albert i GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
# Santa Maria de Torreneules

Santa Maria de Torreneules és una església romànica en ruïnes del terme municipi d'Argelers, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
Està situada en el Mas Torreneules, a prop de l'extrem sud-est del terme comunal, gairebé al límit amb els termes de Cotlliure i de Banyuls de la Marenda. L'antic monestir de Santa Maria de Vallbona és a cosa d'un quilòmetre i mig en línia recta al nord-oest.

## Història

Esmentada el 844 i el 981 com a dependència de Sant Quirc de Colera, tot i que no en fan referència explícita, però és fins al 1219 que apareix el nom de Sanctae Mariae de Turniulis. El 1242 fou venuda a Fontfreda, en el moment que s'establia a Vallbona la comunitat que hi establí el monestir. Torreneules passà a dependre'n. El 1285 apareix Tornavels en la Crònica de Ramon Muntaner, a ran d'una batalla que hi hagué al Coll de Banyuls. Al segle xviii (1703) comença a aparèixer el topònim escrit Torreneules, com en l'actualitat.

## L'edifici

En l'actualitat l'edifici està molt arruïnat a causa d'una voladura amb explosius el 1945. Abans, als anys 30, ja se n'havien destruït trossos per tal de fer amb les seves pedres les feixes per a vinyes dels entorns. Una neteja feta pels seus propietaris el 1993 han permès redescobrir moltes coses de l'edifici original.
Era una església d'una sola nau amb transsepte i una capçalera triabsidal. L'absis central és de planta trapezial, preromànic, i els dos laterals, de planta de ferradura. La nau tenia una llargària de 17,5 m, mentre que al transsepte presenta una amplada de 12,5. L'amplada de la nau era de 6 metres.
A l'interior de l'absis central es van trobar vestigis de pintures murals romàniques.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «7 - Argelers de la Marenda». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Argelers». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 15. Sant Pere de Torreneules». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. .
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan; et al.. «Argelers: Santa Maria de Torreneules». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «El Mas Torreneules en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-04-04. [Consulta: 23 març 2016].
# Les Ginesteres

Les Ginesteres és una obra de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Finca de 70 hectàrees a les rodalies a prop del poble, entre el camí de la costa i la primera carena, on havia existit la masia de ca l'Estrany del Bosc, avui desapareguda. La casa senyorial construïda l'any 1929 per l'arquitecte Antoni Fisas té influències americanes (Califòrnia). Destaca el traçat del camí que travessa tota la finca per la seva adaptació a l'entorn i els seus elements d'enjardinament, projectat per l'enginyer anglès Locke (1850).

## Història

El camí que travessa la finca fou encarregat pels propietaris, els Viada a l'enginyer Locke poc després de la construcció de la línia de ferrocarril Barcelona Mataró. Les característiques del traçat fan pensar que estava destinat a un carrilet particular que havia de portar els visitants de l'entrada de la finca a la casa.

## Referències

* 1 2 «Les Ginesteres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 21 desembre 2019].
# Les Girls

Les Girls (títol original) és una pel·lícula estatunidenca dirigida el 1957 per George Cukor, per a la Metro-Goldwyn-Mayer. Ha estat doblada al català.

## Argument

A Anglaterra, Lady Sybil Wren - esposa de Sir Gerald Wren - publica les seves memòries: abans del seu matrimoni, formava part d'un grup de «Noies» dirigida pel coreògraf Barry Nichols. Una altra antiga membre d'aquest grup, Angèle Ducros, li obre un procés de difamació. En els debats, cadascuna exposa la seva versió dels fets. Tornant enrere: Sybil i Angèle són, amb Joy Henderson, les vedettes d'un espectacle de la gira de Nichols.

## Comentari

George Cukor s'havia il·lustrat en el gènere del cinema musical el 1954, amb A Star Is Born, però en un mode dramàtic. Escull el to de la comèdia amb Les Girls, on la utilització dels colors és destacable. La pel·lícula es tanca en una tanca publicitària «on és la veritat?»: mentrestant, l'espectador és conduit d'una falsa pista a una altra, a gust dels "records" de cada protagonista.

## Repartiment

* Gene Kelly: Barry Nichols
* Mitzi Gaynor: Joy Henderson
* Kay Kendall: Lady Sybil Wren
* Taina Elg: Angèle Ducros
* Jacques Bergerac: Pierre Ducros
* Leslie Phillips: Sir Gerald Wren
* Henry Daniell: El jutge
* Patrick Macnee: Sir Percy
* Stephen Vercoe: Mr. Outward
* Philip Tonge: El jutge-adjunt
* Nestor Paiva: El pagès espanyol
* George Navarro: El servidor
* Cyril Delevanti: El "groupie"
* Lusita Triana: La ballarina de flamenc
* Maurice Marsac: Un director d'establiment francès (no surt als crèdits)

## Premis

* Oscar al millor vestuari

## Referències

* ↑ esadir.cat. Les Girls. esadir.cat.
* ↑ «Les Girls». The New York Times.
# David Bestué i Guasch

David Bestué i Guasch (Barcelona, 1980) és un escultor barceloní que també ha format part de la formació Bestué-Vives, amb Marc Vives. Llicenciat en Belles Arts amb l'especialitat d'escultura per la Universitat de Barcelona, la seva obra sempre juga amb diversos formats com l'escultura, el vídeo i la fotografia.
A la dècada del 2000 va treballar al costat de Marc Vives a la formació Bestué-Vives, amb qui va exposar a la Biennal de Venècia el 2009. Després va decidir exposar en solitari. Ha fet exposicions individuals a García Galería de Madrid a l'exposició La España Moderna, o La Capella de Barcelona, Gasworks de Londres el 2010, Arkitekturmuseet d'Estocolm, la Sala Montcada de Barcelona o el Museu Reina Sofia el 2017.

## Referències

* ↑ «David Bestué: “Un poeta elige palabras. Yo elijo materiales”». El País, 26-10-2015 [Consulta: 17 gener 2018].
* ↑ «Metáforas de puentes y hormigón» (en castellà). ELMUNDO.
* 1 2 20Minutos «David Bestué, cuando la materia se reencarna (en arte)». 20minutos.es - Últimas Noticias.
* ↑ «David Bestué: el dit a l'ull de l'escultura». Núvol.
* ↑ «Rosi Amor». Museu Reina Sofia, 2017 [Consulta: 17 gener 2018].
* ↑ «Los poemas sin palabras del escultor David Bestué - RTVE.es» (en castellà). RTVE.es, 12-09-2017.
# La font de la vida

La font de la vida (títol original en anglès, The Land Before Time III: The Time of the Great Giving) és una pel·lícula animada musical d'aventures de 1995 dirigida per Roy Allen Smith. És la segona seqüela d'A la recerca de la vall encantada i la tercera pel·lícula de la franquícia cinematogràfica. Es va distribuir directament per a vídeo. S'ha doblat al català.
La pel·lícula va guanyar la categoria de millor producció de vídeo d'animació als 24ns premis Annie el 1996, i va ser nominada a la millor versió de vídeo de gènere als 22ns premis Saturn aquell mateix any, perdent davant V The Final Battle.

## Referències

* ↑ «The Land Before Time III: The Time of the Great Giving (1995)». Rotten Tomatoes. [Consulta: February 20, 2019].
* ↑ Žižek, Slavoj. Welcome to the Desert of the Real. Verso Books, 2002, p. 68–70. ISBN 1781680310.
* ↑ «La font de la vida». ésAdir. [Consulta: 11 setembre 2024].
* ↑ «Annie Awards - 24th Annie Awards». Annie Awards. [Consulta: February 15, 2019].
* ↑ «22nd Saturn Awards». IMDb. [Consulta: February 15, 2019].
# La forastera (Obra de teatre)

La forastera és una tragicomèdia en un acte, original de Pau Parellada, estrenada al teatre Catalunya de Barcelona, la nit del 13 d'abril de 1912, per la companyia d'actors del Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans.
L'acció passa en un hotelet situat al peu del Montseny.

## Repartiment de l'estrena

* La Forastera: Elvira Fremont
* Sor Creu: Srta. Castejón
* Galcerà: Ramon Tor
* Cendra: August Barbosa
* Hilari: Josep Bergés
* Dr. Lafargue: Carles Capdevila
* Cosme: Rafael Bardem
* Octavi: Andreu Guixer
* Eustaqui: Avel·lí Galceran
* Joan, Pere, no parlen

## Referències

* ↑ «Edición del domingo, 14 abril 1912, página 4 - Hemeroteca - Lavanguardia.es». [Consulta: 24 abril 2022].
* 1 2 «Estrenes de la setmana. Teatre de Catalunya». La Escena Catalana, 20-04-1912, p. 3.
* ↑ Teatre, Institut del. «Ramon Tor i Deseures». [Consulta: 24 abril 2022].
* ↑ Teatre, Institut del. «Avel·lí Galceran i Calbetó». [Consulta: 24 abril 2022].
# Secchia

El Secchia és un riu del nord d'Itàlia afluent del riu Po des del sud. Té les característiques d'un torrent de muntanya.

## Història

El seu nom antic era Secia. Estava situat a la Gàl·lia Cispadana i va rebre el nom del Pons Secies, una estació o taverna de la via Emília a 8 km de Mutina. Plini el Vell l'anomena Gabellus.
Valerià I l'any 259 va restaurar un pont sobre el riu, com diu una inscripció, anomenat Pons Seculae.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Secia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 8 gener 2023].
# Seda Türkkan

Seda Türkkan (Bursa, 12 de juny de 1984) és una jugadora de voleibol turca. Actualment juga a l'equip de voleibol femení del Beşiktaş. Ha guanyat la medalla d'argent amb el Beşiktaş a la Copa CEV femenina 2014.

## Vegeu també

* Meryem Boz
* Neslihan Demir
* Ayşe Melis Gürkaynak
* Ece Hocaoğlu
* Polen Uslupehlivan

## Referències

* ↑ http://www.milliyet.com.tr/besiktas-cev-challenge-cup-ta-2-oldu-istanbul-yerelhaber-119030/
# Le Fils du Flibustier

Le Fils du Flibustier és una pel·lícula muda francesa dirigida per Louis Feuillade el 13 d'octubre de 1922.
La pel·lícula consta de dues èpoques (l'època dels bucaners i l'època contemporània) de dotze episodis.

## Sinopsi
### 1. Le Fils du Flibustier

L'illa de Santo Domingo, a l'època del filibusters. Al cabaret Frère de la Côte dirigit pel pare Binic i la seva encantadora filla Bertrande, els bucaners gasten el seu or abans de tornar a embarcar-se. Durant un viatge de pesca, salven Yves le Paimpolais, un mariner bretó aferrat a un naufragi. El valent supervivent els explica que havien estat capturats pels espanyols abans d'aconseguir escapar, una història que desperta l'admiració dels bucaners. El nomenen com a líder després d'un duel just que veu morir el seu comandant Mathias per la mà del bretó. Dirigint dotze homes durant una cursa contra els espanyols, Yves le Paimpolais va acabar apoderant-se amb èxit del Santa Cruz, el vaixell hispà on havia estat mantingut en captivitat.
* Yves le Paimpolais vportada il·lustrada del dossier de premsa de la pel·lícula.
* Els filibusters, Yves le Paimpolais i Bertrande al cabaret del Frère de la Côte.

### 4. Maman

* Cartell de l'episodi Maman.

### 5. La Noce d'Anaïs

* Cartell de l'episodi La Noce d'Anaïs.

### 10. Le Revenant de Saint-Fons

* Cartell de l'episodi Le Revenant de Saint-Fons.

### 12. Le Testament
## Repartiment

* Bernard Derigal : Malestan
* Aimé Simon-Girard : Yves le Paimpolais / el sergent Jacques Lafont
* Georges Biscot : Miraut / Ernest Pacoulin
* Sandra Milowanoff : Bertrande / Josette Bernard
* Henri-Amédée Charpentier : el cabareter Binic / el doctor Perdonnel
* Fernand Herrmann : Mathias, cap dels filibusters / Montbrun el boig
* Lise Jaux : Marinette

## Referències

* ↑ Le Fils du Flibustier, bifi.fr
* ↑ Le Fils du Flibustier a silentera.com
* ↑ «Les films de la quinzaine du 13 au 19 octobre : Le Fils du flibustier». Ciné pour tous, 06-10-1922, pàg. 10..