OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cascade (Wisconsin)

Cascade és una població dels Estats Units a l'estat de Wisconsin. Segons el cens del 2000 tenia 666 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cascade tenia 666 habitants, 255 habitatges, i 190 famílies. La densitat de població era de 347,5 habitants per km².
Dels 255 habitatges en un 34,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,9% hi vivien parelles casades, en un 6,7% dones solteres, i en un 25,1% no eren unitats familiars. En el 22,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,06.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 30,9% entre 25 i 44, un 21,6% de 45 a 60 i un 14,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.232 $ i la renda mediana per família de 52.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.214 $ mentre que les dones 25.139 $. La renda per capita de la població era de 20.617 $. Aproximadament el 4,3% de les famílies i el 6,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cascade» (en anglès). American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cascade». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Casadevall (Tavèrnoles)

Casadevall és una masia de Tavèrnoles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil.
Masia amb un cos central de planta rectangular al qual s'hi feren annexiona laterals. La teulada, sobrealçada, és coberta i té el carener perpendicular a la façana de ponent, la qual conserva una bonica finestra cegada. La façana actual està orientada a migdia i presenta tres cossos esgraonats: el de la part esquerra, que correspon al porxo, el central, que correspon a l'entrada, graonada, i l'últim que forma un cobert i dependències per als animals. La construcció és bàsicament en pedra unida amb morter i en alguns llocs s'usa la calç.
Cal destacar l'acurat treball de la pedra en pilars, graons, piques, etc.
La masia, malgrat ser deshabitada, es troba en bon estat de conservació.

## Història

Antiga masia que abastava importants propietats de bosc i conreus, fou ampliada al segle xviii i XIX. Actualment està abandonada degut a la despoblació que ha sofert el sector rural de Savassona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casadevall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Casadeta de Montuïri

Casadeta de Montuïri és una prosa breu escrita per Josep Carner l'any 1915 en un viatge a bord del vaixell Reina Victoria Eugenia, que es dirigia cap a Buenos Aires, prenent com a font d'inspiració una joveneta montuïrera de vint-i-vuit anys que conegué en aquesta mateixa nau.
Aina Maria Oliver Sastre era el nom de la jove mallorquina que viatjà amb la companyia de Josep Carner cap a Amèrica, lloc on es trobava el seu estimat Joan Mateu Martorell, de Montuïri també, que hagué d'exercir la seva professió de metge a l'Argentina. Aquest se n'hi anà devers el 1913 una vegada ja s'havia compromès en matrimoni amb n'Aina.
Una vegada fermaren la relació, es casaren per poders a Montuïri el 29 de maig de 1915. Al cap de poc temps n'Aina emprenia un llarg viatge cap a l'Argentina per retrobar-se amb el seu marit. Serà en aquest viatge en vaixell on la joveneta conegué en Carner (que anava a Xile també a casar-s'hi, amb Carmen de Ossa) convertint-se en la musa d'un petit text al qual l'autor posà per títol: "Casadeta de Montuïri". El text aparegué originalment en castellà al diari argentí La Nación i després fou aplegat per Carner al recull Les planetes del verdum (1918).
La protagonista d'aquesta peça tingué dos fills amb en Joan a l'Argentina: na Margalida i en Joan i comanaren en Gabriel que nasqué l'any 1919 a Montuïri. De fet, tornaren a Mallorca després que el seu espòs agafàs una malaltia incurable a Amèrica. Pocs anys després, el 1924 morí deixant enrere una meravellosa dona que fou centre d'atenció d'en Carner i tres fills jovenets.

## Referències

* ↑ Medina, Jaume. Les dames de Josep Carner. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998, p. Pàg. 81 i 82 (Biblioteca Serra d'Or). ISBN 8478269096.

## Fonts

La informació ha estat treta del llibre Montuïrers que han deixat petjada, una edició a cura d'Onofre Arbona Miralles que va ser editat el 2001 amb la col·laboració de la revista Bona Pau.
# Casa dels Nins

La Casa dels Nins és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès).

## Descripció

És un edifici d'habitatges, de planta baixa i dos pisos.
L'element més destacable són els relleus que ornamenten la façana, els frontons semicirculars i els ampits de les finestres, frisos i, especialment, la cornisa superior, que presenten tota una sèrie de temes simbòlics o al·legòrics de tota classe, elaborats per un autor desconegut en pedra artificial o ciment.

## Història

Fou bastida vers el 1931. Cap al 1987 se li feu un afegit respectant la volumetria i les línies de decoració.

## Referències

* «Casa dels Nins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2012].
# Khatir-al-Mulk Abu-Mansur Muhàmmad ibn Hussayn al-Maybudí

Khatir-al-Mulk Abu-Mansur Muhàmmad ibn Hussayn al-Maybudí fou visir seljúcida. La seva nisba remet a la ciutat persa de Maybud.
És esmentat com a visir del sultà Barkyaruq el 1101 i després com a mustawfí de Ghiyath-ad-Din Muhàmmad (I) Tapar ibn Màlik-Xah (1105–1118) vers 1106 a 1107 i visir del 1110 a 1111. Del 1118 al 1119 apareix com a tughraí de Mahmud (II) ibn Muhàmmad ibn Màlik-Xah (1118–1131) i d'allí va passar a funcions de visir provincial del príncep Saljuk-Xah ibn Muhàmmad ibn Màlik-Xah al Fars. Sembla que no fou un governant hàbil i tenia pocs coneixements d'Alcorà i d'àrab, ja que era persa.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "(al-)Maybudī".
# Khatirka

Khatirka (en rus: Хатырка) és un poble del districte autònom de Txukotka, a Rússia, que el 2018 tenia 323 habitants. El seu nom ve d'un topònim txuktxi que significa 'erm'. Es troba a la costa del mar de Bering.
# L'Escudelló

L'Escudelló és un indret a cavall dels termes municipals de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, en territori del poble de Rivert, i de Salàs de Pallars, al Pallars Jussà.
Està situat a ponent de Rivert, a la carena que fa de termenal entre els dos municipis esmentats, a la dreta del barranc dels Escarruixos i a l'esquerra del barranc de l'Aulesa. És al nord-oest de la Roca i de la Cova del Manel, a ponent del Pas de la Foradada.
# L'Escorxador (Begues)

L'Escorxador és un edifici al nucli de Begues aïllat format per una nau rectangular i una més petita, lateral, amb coberta a dues vessants de teula àrab. Les obertures presenten grans arcs de mig punt que tenen continuïtat a l'interior amb d'altres més petites. Tot el conjunt de façanes presenta sòcol amb aplacat de pedra. L'ornamentació és d'obra vista a totes les obertures, arestes i coronament de l'edifici.
Aquest edifici, fa funció a l'Ajuntament de Begues i a les diverses entitats del poble, per poder realitzar activitats diverses, com concerts, xerrades, etc.

## Referències

* 1 2 «L'Escorxador». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
# Kevin Locke

Tokeya Inajin "El primer a alçar-se" o Kevin Locke (lakota: Tȟokéya Inážiŋ) (Califòrnia, 23 de juny de 1954 - Hill City, 1 d'octubre de 2022) fou un músic sioux barreja de lakota i anishinabe, mestre i artista, tocava i ballava la dansa amb els anells, amb la qual cosa va anar a molts powwows. Va enregistrar nombrosos discs, com The first flute.

## Referències

* ↑ Govenar, Alan. «Kevin Locke: Native American Lakota Flute Player and Hoop Dancer (Hunkpapa Sioux)». A: Masters of Traditional Arts: A Biographical Dictionary. Vol. 2 (K-Z) (en anglès). Santa Barbara, California: ABC-Clio, 2001, p. 364–365. ISBN 1576072401. OCLC 47644303.
* ↑ Genzlinger, Neil «Kevin Locke, Who Worked to Preserve Lakota Culture, Dies at 68» (en anglès). The New York Times, 09-10-2022. ISSN: 0362-4331.

## Enllaços externs

* Kevin Locke - Lloc web oficial
# Carrer de Santa Magdalena (Vilafranca del Penedès)

El Carrer de Santa Magdalena és un carrer del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El carrer de Santa Magdalena enllaça el carrer medieval dels Ferrers amb la carretera de Guardiola de Fontrubí. Està format per cases de comparet a banda i banda, generalment de planta baixa, entresòl, pis i golfes, o de dos pisos, sota coberta de teula àrab. Cal destacar els balcons i les grans portes d'arc rebaixat. L'estructura general d'aquest tipus de construcció respon a la seva adaptació funcional a l'activitat agrícola.

## Referències

* ↑ «Carrer de Santa Magdalena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Carrer de Sant Ramon (Alella)

El Carrer de Sant Ramon és una obra d'Alella (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Element urbà. Carreró sense sortida o en forma de cul de sac. Destaca en l'actualitat perquè conserva la seva estructura original, amb els habitatges a una banda del carrer, i els patis frontals a l'altra. El carreró, encara que no en massa bon estat, conserva també la tanca de ferro que aïlla de l'exterior el conjunt de cases. Un parral i altres elements vegetals cobreixen i proporcionen ombra a l'estiu. Aquesta estructura de carrer, freqüent a la comarca i a altres carrers d'Alella, s'ha conservat degut a l'ús exclusiu de vianants, sense permetre l'entrada d'automòbils. És, precisament aquest últim element, el que ha fet que no fos possible conservar a altres carrers els patis frontals separats degut al creixent tràfic de vehicles.

## Referències

* ↑ «Carrer de Sant Ramon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# L'uccello dalle piume di cristallo

L'uccello dalle piume di cristallo és una pel·lícula italo-alemanya de suspens realitzada per Dario Argento l'any 1970. Es van haver de tallar 20 segons de la versió original per poder estrenar-se als Estats Units amb una qualificació "R" (admissió restringida a majors de 16 anys).

## Argument

En Sam Dalmas és un escriptor nord-americà que viu a Roma amb la seva xicota Julia, una model. La nit anterior a la seva tornada als Estats Units és testimoni casual de com una dona és atacada per un home misteriós que porta un impermeable negre. Intentant ajudar-la, es troba atrapat entre les dues portes automàtiques d'una galeria d'art i no pot fer més que observar mentre que a l'assaltant li dona temps de fugir. La dona agredida, anomenada Monica Ranieri, casada amb el propietari de la galeria, sobreviu a l'atac, però tot i així, la policia, desconfiant d'en Sam i creient que podria ser un testimoni clau, li confisca el passaport per impedir que deixi el país. Torturat pel que veié aquella nit, creu que quelcom d'important se li escapa, i tot seguit ell i la Julia es converteixen en les noves possibles víctimes de l'assaltant misteriós.

## Comentari crític

Es tracta del primer títol de la filmografia del director italià Dario Argento. Tot i que ell mateix n'escrigué el guió, aquest es basava en una novel·la de Fredric Brown, The screaming Mimi, del qual ja se n'havia realitzada una anterior versió cinematogràfica, l'any 1958, a càrrec del director Gerd Oswald. Fredric Brown, però, no apareix esmentat als crèdits.

## Fitxa tècnica

* Títol original: L'Uccello dalle piume di cristallo
* Realització: Dario Argento
* Guió: Dario Argento et Bryan Edgar Wallace, basat en The Screaming Mimi de Fredric Brown.
* Producció: Salvatore Argento (pare de Dario Argento)
* Productor executiu: Artur Brauner per la companyia CCC Filmkunst (no surt als crèdits)
* Banda sonora: Ennio Morricone
* Gènere: giallo

## Fitxa artística

* Tony Musante: Sam Dalmas
* Suzy Kendall: Julia
* Enrico Maria Salerno: inspector Morosini
* Eva Renzi: Monica Ranieri
* Umberto Raho: Alberto Ranieri
* Renato Romano: professor Carlo Dover
* Giuseppe Castellano: Monti
* Mario Adorf: Berto Consalvi
* Pino Patti: Faiena
* Gildo Di Marco: Garullo
* Rosita Torosh: quarta víctima.
* Omar Bonaro: inspector.
* Fulvio Mingozzi: inspector.
* Werner Peters: antiquari.
* Karen Valenti: Tina, cinquena víctima.
Dario Argento interpreta l'assassí.

## Premis i guardons

* Va ser nominat pel premi Edgar Allan Poe al millor llargmetratge el 1971.

## Vegeu també

* Giallo
* Sèrie B

## Referències

* ↑ «A Dario Argento il David speciale 2019» (en italià), 12-03-2019. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ «L'uccello dalle piume di cristallo» (en italià). [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ «Negli occhi di Dario Argento - La Stampa» (en italià), 16-11-2014. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ 1001 movies you must see before you die (en anglès). Updated edition. ISBN 978-1-84403-718-6.

## Enllaços externs

* Fitxa a l'IMDb
# Celurosaures

Els celurosaures (Coelurosauria) comprenen un grup de dinosaures teròpodes que inclou diversos subgrups com són els Tyrannosauroidea, Ornithomimosauria, i Maniraptora. Originàriament el grup dels celurosaures només incloïa a petits dinosaures, actualment engloba a grans teròpodes. Filogenèticament, dinosaures com el tiranosaure o el tercinosaure estan més emprentats amb els petits teròpodes, com Compsognathus, que amb els carnosaures o els ceratosaures. La majoria de celurosaures daten del Cretaci, n'hi ha però que visqueren al Juràssic superior (com Archaeopteryx) fet que fa suposar que s'originaren al Juràssic mitjà.

## Classificació
### Taxonomia

Taxonomia segons Benton, 2004. Aprecieu que en Benton va incloure els oviraptòrids com a Ordre Oviraptorosauria dins la Classe Aves.
* Divisió Coelurosauria
** Família Coeluridae (inclou Compsognathidae)
** Subdivisió Maniraptoriformes
*** Família Tyrannosauridae
*** Família Ornithomimidae
*** Infradivisió Maniraptora
**** Família Alvarezsauridae
**** Família Therizinosauridae
**** Cohort Deinonychosauria
***** Família Dromaeosauridae
***** Família Troodontidae
***** Classe Aves (inclou Oviraptorosauria)

### Filogènesi

El cladograma que segueix aquestes línies està pres, abreujadament, de Weishampel, Dodson, i Osmólska, 2004. Defineixen Coelurosauria com aquells dinosaures que comparteixen un ancestre més recent amb el pardal que amb Allosaurus fragilis.
| Coelurosauria | Compsognathidae Proceratosaurus Ornitholestes Tyrannoraptora Coelurus Tyrannosauroidea Dryptosauridae Tyrannosauridae Maniraptoriformes Ornithomimosauria Harpymimidae Garudimimidae Ornithomimidae Maniraptora Oviraptorosauria Caenagnathoidea Caenagnathidae Oviraptoridae Therizinosauroidea Paraves Deinonychosauria Troodontidae Dromaeosauridae Avialae |

## Referències

* ↑ Benton, M.J. (2004). Vertebrate Palaeontology, Tercera edició. Blackwell Publishing, 472 p.
* ↑ Weishampel, D.B., Dodson, P., and Osmólska, H. (editors) (2004). The Dinosauria, segona edició. University of California Press., 861 p.

## Enllaços externs

* Més informació sobre celurosaures Arxivat 2007-05-15 a Wayback Machine. (anglès)
* Informació sobre celurosaures (anglès)
# Celui qui doit mourir

Celui qui doit mourir (en francès Qui ha de morir), és una pel·lícula francesa de 1957 dirigida per Jules Dassin. Està basada en la novel·la El Crist de nou crucificat de l'escriptor grec Nikos Kazantzakis. Es va estrenar al 10è Festival Internacional de Cinema de Canes, on competia per la Palma d'Or i va rebre una menció especial de l'OCIC.

## Argument

En els anys 20, estant Grècia sota l'ocupació turca, els habitants d'un petit poble es preparen per a la representació anual de La Passió. L'arribada d'uns refugiats, provinents d'un llogaret saquejat pels turcs, altera l'harmonia de la vila, perquè els vilatans, convençuts que si es mostren amables amb aquests refugiats perdran el favor dels invasors, decideixen expulsar-los i no ajudar-los. Manolios, un pastor al qual li ha estat donat el paper de Jesucrist en la representació teatral, tractarà de convèncer a la gent del poblat per tenir pietat dels refugiats.

## Repartiment

* Jean Servais - Photis
* Carl Möhner - Agha
* Grégoire Aslan - Lukas
* Gert Fröbe - Patriarcheas
* Teddy Bilis - Hadji Nikolis
* René Lefèvre - Yannakos
* Lucien Raimbourg - Kostandis
* Melina Merkuri - Katerina
* Roger Hanin - Pannayotaros
* Pierre Vaneck - Manolios
* Dimos Starenios - Ladas
* Nicole Berger - Mariori
* Maurice Ronet - Michelis
* Fernand Ledoux - Grigoris

## Recepció

La pel·lícula va rebre una resposta generalment positiva. Va rebre una crítica favorable a Time i The New Yorker, i va rebre premis a l'est d'Europa socialista (Dassin era molt conegut per les seves opinions esquerranes), i fins i tot alguns catòlics liberals la van elogiar. Bosley Crowther per The New York Times la va descriure com a "brutalment realista", elogiant la "mena de candor atrevida i conducció implacable" en la manera en què treballa la lògica de la trama, i també va elogiar tot el repartiment.

## Referències

* ↑ «Cannes Film Festival Awards for 1957». imdb.com. [Consulta: 4 juliol 2017].
* ↑ «Festival de Cannes: He Who Must Die». festival-cannes.com. [Consulta: 7 febrer 2009].
* 1 2 Berube, Maurice R. Beyond Modernism and Postmodernism: Essays on the Politics of Culture, 2002, p. 114. ISBN 9780897898058.
* ↑ Crowther, Bosley «Movie Review: He Who Must Die (1957) Screen: Greek Passion; 'He Who Must Die' Opens at Beekman». , 29-12-1958 [Consulta: 19 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Celui qui doit mourir a YouTube
# Kirtorf

Kirtorf és un municipi situat en el districte de Vogelsberg, a l'estat federat de Hesse (Alemanya). La població estimada a finals de 2016 era de 3.213 habitants.
Està situat al centre de l'estat, molt a prop de la muntanya de Vogelsberg.

## Referències

* ↑ Citypopulation.de Estadístiques del municipi. Consultato el 18 de gener de 2020
# La Osa Mayor menos dos

La Osa Mayor menos dos és una pel·lícula de documental espanyola dirigida pel debutant David Reznak, qui també n'ha estat guionista i director de fotografia, en la qual vol fer una aproximació al món intern dels centres psiquiàtrics.

## Sinopsi

El documental mostra la vida durant més d'un any d'uns pacients de l'hospital psiquiàtric de Leganés, amb l'ús de plans tancats i entrevistes directes, retratant els esdeveniments puntuals de cada estació, els cicles dels malalts més joves, la rehabilitació dels més sans i la irreversibilitat dels pacients més vells. L'estada en el psiquiàtric es converteix en una mirada a la societat des de bastidors. La bogeria revela de manera primitiva que els somnis són realitat i que la il·lusió no té límits. Les imatges de la realitat són reabsorbides per la fantasia.

## Nominacions

Fou nominada al millor documental a les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2008.

## Referències

* ↑ La osa mayor menos dos, El Mundo, 3 de maig de 2008
* ↑ Dos aproximaciones al psiquiátrico desde el cine de la realidad: La Osa mayor menos dos y Una cierta verdad., per Beatriz Comella Dorda, Revista Atalante
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 2008». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-02-25. [Consulta: 6 setembre 2019].

## Enllaços externs

* La Osa Mayor menos dos a Vimeo
# Cayalsita-(Y)

La cayalsita-(Y) és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom de la seva composició química: Ca (calci), Y (itri), Al (alumini) i Si (silici).

## Característiques

La cayalsita-(Y) és un silicat de fórmula química CaY₆Al₂Si₄O$_{18}$F₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2012. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6,5.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats al museu mineralògic de la Universitat d'Hamburg, Alemanya, amb els números de catàleg: no-002b/08 (politipus 1o) i no-002/08 (politipus 1m).

## Formació i jaciments

Va ser descrita gràcies a les mostres recollides a dos indrets de Nordland, a Noruega: la pedrera Øvre Lapplægeret, a Hamarøy, i la pegmatita Stetind, a Narvik. Més tard també ha estat descrita a Hundholmen, un lloc proper a la pegmatita Stetind. Aquests tres indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Cayalsite-(Y)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 setembre 2020].
# Cayaponia

Cayaponia, també anomenada Antagonia, Arkezostis, Cionandra, Dermophylla, Druparia, Dryparia, Perianthopodus o Trianosperma, és un gènere de plantes cucurbitàcies amb 110 espècies.

## Algunes espècies

A continuació s'inclouen algunes espècies de Cayaponia.
* Cayaponia africana
* Cayaponia alarici
* Cayaponia alata
* Cayaponia almeideana
* Cayaponia amazonica
* Cayaponia americana
* Cayaponia podantha
* Cayaponia tayuya

## Referències

* ↑ «Llista completa d'espècies». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 febrer 2013].

## Enllaços externs

* PlantBio - Cayaponia Arxivat 2013-07-11 a Wayback Machine.
* http://www.ppp-index.de/ Arxivat 2008-10-29 a Wayback Machine.
* International Plant Names Index Arxivat 2010-03-10 a Wayback Machine.
# Klaus Teuber

Klaus Teuber (Rai-Breitenbach, 25 de juny de 1952 - 1 d'abril de 2023) va ser un protesista dental alemany, més conegut per dedicar-se a la creació de jocs. És conegut, sobretot, per dissenyar el joc de taula d'estratègia Catan.
Els seus títols li han valgut el reconeixement internacional, quatre Spiel des Jahres i un Ploma d'Essen. El seu èxit va venir de la saga Die Siedler von Catan (Els colons de Catan), amb diverses ampliacions respecte al joc bàsic, versions en línia i un llibre d'aventures inspirat en la seva mecànica. La majoria dels seus jocs de tauler es basen en el gènere de l'estratègia.

## Jocs més famosos

* Die Siedler von Catan
* Entdecker
* Barbarossa
* Anno 1503

## Referències

* ↑ «Klaus Teuber feiert 65er». Arxivat de l'original el 1 de juliol 2020. [Consulta: 27 maig 2018].
* 1 2 3 Nast, Condé. «The Man Who Built Catan» (en anglès americà), 12-02-2014. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ «Die besten Spiele von Klaus Teuber 🇩🇪👨» (en alemany). [Consulta: 19 març 2023].
# Cembra

Cembra és un antic municipi italià, dins de la província de Trento. L'any 2007 tenia 1.840 habitants. Limitava amb els municipis d'Albiano, Faver, Giovo, Lisignago, Lona-Lases, Salurn (BZ) i Segonzano.
L'1 de gener 2016 es va fusionar amb el municipi de Lisignago creant així el nou municipi de Cembra Lisignago, del qual actualment és una frazione.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Alessandro Lettieri | Llista cívica |
# Kolésnikovo

Kolésnikovo (en rus: Колесниково) és un poble de l'óblast de Kurgan, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 734 habitants. Pertany al districte de Ketovo.

## Referències

* ↑ Форсирование реки Тобол красной 5-й дивизией у г. Курган и взятие станции Варгаши