OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mateu Hereu

Mateu Hereu (s. XVII - segle xviii). Barber i conseller de Barcelona, partidari de la Casa d'Àustria durant la Guerra de Successió Espanyola.
Mateu Hereu era barber i com a tal realitzava les feines d'afaitar, treure queixals i fer sagnies; vivia amb el seu fill Mateu Hereu i Vilalta en el que avui en dia és el jaciment del Born. El 1703 fou extret conseller quint de Barcelona i durant la seva magistratura anual les reunions del col·legi de barbers passaren a fer-se a casa seva al Pla d'en Llull. Entre el 27 de maig i l'1 de juny de 1704 la flota anglo-holandesa intentà, sota el comandament de Georg von Hessen-Darmstadt, prendre el domini de Barcelona comptant amb la complicitat d'un grupuscle austriacista a l'interior de la ciutat. El complot fracassà i la flota aliada marxà de la ciutat. Poc després el conseller tercer, i partidari de Felip V, Honorat de Pallejà instà perquè es fessin públiques les ordres que s'havien donat per a la formació de la Coronela de Barcelona durant l'atac aliat. Lliurar dita informació públicament vulnerava el secret de les del·liberacions dels consellers de Barcelona i el Consell de Cent acabà resolent que Honorat de Pallejà fou suspès com a conseller. Aleshores el virrei borbònic de Catalunya Francisco Antonio Fernández de Velasco y Tovar va aconseguir de la cort de Madrid l'expedició d'un decret que obligava a la reintegració d'Honorat de Pallejà. Quan el novembre de 1704 els consellers de Barcelona escollits l'any anterior finalitzaren el seu mandat anual el virrei borbònic de Catalunya Francisco de Velasco va ordenà la detenció del qui havia estat el conseller en Cap Francesc Costa i Vinyola i del que havia estat conseller quint el barber Mateu Hereu. L'agost de l'any següent 1705 les tropes aliades tornaren a desembarcar davant Barcelona comptant amb el suport dels cabdills vigatans, els quals aconseguiren finalment que la guarnició militar borbònica de Barcelona es rendís i s'alliberaren els cabdills austriacistes empresonats pel virrei Velasco.

## Referències

* ↑ Garcia Espuche, Albert. Una societat assetjada. Barcelona 1713-1714. Empúries, 2014, p. 25, 215-216, 715, 799. ISBN 9788471401816.
# Lluís Ansó i Landa

Lluís Ansó i Landa (Aragó, 1934 - Gallecs, 12 de febrer de 2016) va ser un activista ecologista i social català, defensor del caràcter natural i agrari de l'espai de Gallecs, amenaçat d'urbanització des de finals dels anys seixanta. És pare de Pol Ansó, actual portaveu de la Plataforma en Defensa de Gallecs.
Lluís Ansó va arribar de jove a Catalunya, i va anar a viure a Gallecs, on es va casar amb Neus Ros, filla de pagès. Quan el Ministerio de la Vivienda de l'administració franquista, a principis dels anys setanta, va decidir expropiar 1.741 hectàrees agrícoles de Gallecs per construir-hi una nova ciutat prevista pel Pla metropolità, es va gestar tot un moviment social de defensa contra la urbanització d'aquell territori. Ansó va ser un dels que no va abandonar casa seva i va militar a la Comissió de Defensa de Gallecs, creada l'any 1977 i organitzadora d'una marxa històrica el 1978; més tard, entre 1992 i 2005, va formar part del Cànem, grup ecologista molletà.
La seva lluita continuada, que evidenciava que l'amenaça sobre Gallecs continuava també en democràcia, va fer que en Lluís Ansó esdevingués tot un símbol. L'any 2008 es va celebrar un acte popular en reconeixement de la seva trajectòria.

## Referències

* ↑ «contrapunt.cat». Arxivat de l'original el 17 de febrer 2016. [Consulta: 18 febrer 2016].
* ↑ «entrevista a El Periódico». [Consulta: 18 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Ecologistes en Acció de Catalunya
# Illicium

Illicium és un gènere de plantes amb flors i part de la família Schisandraceae, o alternativament, l'únic gènere de la família Illiciaceae. Té una distribució disjunta a Àsia i Amèrica del Nord. El nom del gènere prové del llatí illicere ("per seduir"). Illicium són arbusts de fulles persistents o arbrets. El seu fruit és un agregat de fol·licles en forma d'estrella. La llavor és un endosperma gruixut oliós. Són plantes de sotabosc humit i adaptades a l'ombra.

## Usos

Diverses espècies són plantes ornamentals.
Es fan servir els olis essencials de diverses espècies com saboritzants i carminatius; tanmateix l'oli essencial de I. anisatum és tòxic. I. verum, o anís estrellat es fa servir com sabor en aliments i el vi. És usat en la medicina xinesa tradicional.

## Taxonomia

Hi ha unes 42 espècies en aquest gènere.
* Illicium angustisepalum
* Illicium anisatum –
* Illicium arborescens
* Illicium brevistylum
* Illicium burmanicum
* Illicium difengpi
* Illicium dunnianum
* Illicium fargesii
* Illicium floridanum –
* Illicium griffithii
* Illicium henryi
* Illicium jiadifengpi
* Illicium lanceolatum
* Illicium leiophyllum
* Illicium macranthum
* Illicium majus
* Illicium merrillianum
* Illicium mexicanum
* Illicium micranthum
* Illicium modestum
* Illicium oligandrum
* Illicium pachyphyllum
* Illicium parviflorum –
* Illicium petelotii
* Illicium philippinense
* Illicium simonsii
* Illicium tashiroi
* Illicium tenuifolium
* Illicium ternstroemioides
* Illicium tsaii
* Illicium tsangii
* Illicium verum – anís estrellat
* Illicium wardii

## Referències

* ↑ Illicium. Integrated Taxonomic Information System (ITIS).
* ↑ Watson, L. and M. J. Dallwitz. 1992 onwards. Illiciaceae Van Tiegh. Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. The Families of Flowering Plants. Version: 19 August 2013.
* ↑ Oh, I. C., et al. (2003). Evolution of Illicium (Illiciaceae): mapping morphological characters on the molecular tree. Plant Systematics and Evolution 240(1-4), 175-209.
* 1 2 3 4 Illiciaceae. Flora of North America.
* ↑ Griffin, J. J., et al. (2004). Photosynthesis, chlorophyll fluorescence, and carbohydrate content of Illicium taxa grown under varied irradiance. Journal of the American Society for Horticultural Science 129(1), 46-53.
* ↑ Ashburn, D. Illicium belongs in Southern gardens. Arxivat 2013-09-08 a Wayback Machine. Cooperative Extension. North Carolina State University. 2006.

## Bibliografia

* Carlquist, S. and E. L. Schneider. (2002). Vessels of Illicium (Illiciaceae): range of pit membrane remnant presence in perforations and other vessel details. Arxivat 2014-03-23 a Wayback Machine. International Journal of Plant Sciences 163(5), 755-63.
* Williams, J. H. and W. E. Friedman. (2004). The four-celled female gametophyte of Illicium (Illiciaceae; Austrobaileyales): implications for understanding the origin and early evolution of monocots, eumagnoliids, and eudicots. American Journal of Botany 91(3), 332-51.

## Enllaços externs

* GRIN Species Records of Illicium. Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. Germplasm Resources Information Network (GRIN).
* Illicium species records. Flora of China.
# Griveta capnegra

La griveta capnegra (Catharus maculatus) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial i matolls de les muntanyes des del sud i est de Colòmbia i oest de Veneçuela, cap al sud, a través dels Andes a l'oest i est de l'Equador, Perú i centre i sud-est de Bolívia fins al nord-oest de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Griveta capnegra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Jaume Serra i Cau

Jaume Serra i Cau (València, 1427-1430 - Roma 15 de març de 1517) fou un cardenal valencià.

## Biografia

Des de molt petit s'establí a la cort papal, on residí per estar al servei del seu parent Roderic de Borja. Allà va fer de notari, protonotari apostòlic, tresorer apostòlic, i canonge de València. El 1492 fou nomenat arquebisbe d'Oristany (Sardenya), una arxidiòcesi que no visità mai i a la que va renunciar el 1510 a favor del seu nebot Pere Serra i Munyós. Va ser administrador o bisbe d'Elna (segons fonts) del 1506 al 1513. El seu epistolari té un gran valor històric i filològic.
Fou creat cardenal pel papa Alexandre VI al consistori del 28 de setembre de 1500. De seguida fou legat a Perusa, i el 1501 fou nomenat administrador de Linköping (Suècia), el 1506 d'Elna, el 1512 de Burgos i el 1514 de Calahorra. Fou cardenal d'Albano i Palestrina. Participà en el primer conclave de 1503, on s'escollí Pius XIII; al segon conclave de 1503, on s'escollí Juli II, i al conclave de 1513, on s'escollí Lleó X. També va participar en el Concili de Letrà, on morí a l'última sessió, el 1517.

## Referències

* ↑ «Fitxa de Jaume Serra, al web catholic-hierarchy» (en anglès). [Consulta: 21 abril 2016].
* ↑ «Jaume Serra i Cau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ M. Delbeke; M. Schraven Foundation, Dedication and Consecration in Early Modern Europe. BRILL, 9 desembre 2011, p. 167. ISBN 978-90-04-22208-3.
# Transparència

En òptica, la transparència és la propietat de deixar passar la llum. És possible veure a través dels materials transparents; és a dir, permeten que les imatges nítides passin. En mineralogia és coneguda com a diafanitat. La propietat contrària és l'opacitat. Els materials translúcids permeten que la llum passi a través d'ells només difusament, és a dir, el material distorsiona la imatge.

## Transparència

Encara que el concepte de transparència es refereix normalment a la llum visible, també pot ser utilitzat per fer referència a qualsevol tipus de radiació. Per exemple, la carn és transparent als raigs X, mentre que l'os no ho és, fet que fa que les radiografies siguin útils per a la medicina.
Entre els exemples de materials transparents hi són l'aire, alguns altres gasos, líquids com ara l'aigua, la majoria dels vidres, i plàstics tals com el metacrilat i el Pyrex. Quan el grau de transparència varia segons la longitud d'ona de la llum, la imatge vista a través del material es tenyeix. Això podria ser causat per certes molècules d'òxid metàl·liques presents al vidre, o per partícules acolorides més grans, com ara en un fum tènue. Si moltes d'aquestes partícules hi són presents, llavors el material pot tornar-se opac, com ara en un fum espès.
Al nivell de l'electrodinàmica quàntica s'observa que, sent estrictes, només el buit és realment transparent: qualsevol matèria té una determinada quantitat d'absorció d'ones electromagnètiques.

## Vegeu també

* Nefelometria
Viccionari
# Colibrí negre

El colibrí negre (Florisuga fusca) és una espècie d'ocell pertanyent a la família Trochilidae.

## Hàbitat

Aquesta espècie es troba a l'Argentina, Brasil, el Paraguai i l'Uruguai.
És natural d'hàbitats subtropicals o tropicals, sobretot en planes de selves subtropicals o tropicals.

## Referències

* ↑ «Colibrí negre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 octubre 2024(català)
# Conferència de Gènova

La Conferència de Gènova tingué lloc a Gènova l'any 1922, des del 10 d'abril al 19 de maig, i l'atengueren 34 països. Impulsada per David Lloyd George, va ser convocada després de la Gran Guerra per la Societat de Nacions i va ser la segona de les dues conferències monetàries internacionals que van tenir lloc per resoldre la crisi del patró or.
Després de la guerra, dinamitzador econòmic sense igual, Europa es va trobar en una situació de crisi econòmica colossal. Els governs havien de pagar el deute que van contraure amb els americans. Atès que no tenien prou diners per fer-ho, van començar a demanar préstecs al banc. Però, la població ella mateixa no tenia diners per reconstruir les destrosses. Aquesta també va tirar del crèdit. El resultat fou la creació de més moneda per part del banc, fregant els límits de convertibilitat amb l'or: és la crisi del patró or (Gold Standard). Per pal·liar-la es va decidir a la conferència que a partir d'aleshores les divises ja només es podrien convertir amb lingots d'or, és el patró canvi d'or, o sigui, el Gold Bullion Standard. Per resoldre el problema de les reserves d'or, desiguals segons el país, les divises poden convertir-se per altres divises, és el patró Gold Exchange Standard.

## Referències

* ↑ Mills, 1922, p. 9-10.
* ↑ Histoire du XXè Siècle, volum 1; de 1900 à 1945; Serge Berstein, Pierre Milza; Éditions Hatier, col·lecció Initial

## Bibliografia

* Mills, John Saxon. [genoaconference00milluoft The Genoa Conference] (en anglès). Hutchinson & Co., 1922.
# Griveta de Bicknell

La griveta de Bicknell (Catharus bicknelli) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos del sud-est del Canadà i nord-oest dels Estats Units.

## Referències

* ↑ «Griveta de Bicknell». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Griveta de capell rogenc

La griveta de capell rogenc (Catharus frantzii) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial i sotabosc de pins i roures, ales muntanyes de Mèxic i Centreamèrica fins l'oest de Panamà..

## Referències

* ↑ «Griveta de capell rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Paolo Berizzi

Paolo Berizzi (Bèrgam, 11 d'agost de 1972) és un periodista i assagista italià, corresponsal del diari La Repubblica, on treballa des de l'any 2000. És conegut sobretot per les seves investigacions sobre el neofeixisme en què radiografia l'avenç del feixisme i les seves derivades fins a la Itàlia de Matteo Salvini. Després d'amenaces i intimidacions per aquest motiu, viu amb escorta de la policia des de l'1 de febrer de 2019.

## Trajectòria

Berizzi es va llicenciar en Filosofia a la Universitat de Milà. Va començar la seva activitat periodística als 17 anys, durant els seus estudis de batxillerat. L'any 2000 va començar a treballar a La Repubblica. Escriu sobre política i és autor de nombroses entrevistes i primícies que li han valgut premis a Itàlia i a l'estranger. Ha tractat, entre altres temes, la falsificació i la sofisticació alimentària, el treball irregular i la contractació il·legal, el terrorisme islamista, el crim organitzat i el narcotràfic.
És creador i impulsor, l'any 2013, del projecte «Tira Dritto - STOP cocaine», en col·laboració amb el Departament de Política de Drogues de la Presidència del Consell de Ministres, una campanya itinerant de prevenció i sensibilització endegada als emplaçaments del comerç de cocaïna. La iniciativa es basa en el format innovador del talkstreet, un debat públic al carrer que utilitza la paraula com a arma i que pretén tornar a la legalitat, simbòlicament, durant un dia, aquells racons de les àrees urbanes reductes dels capos de la droga. Nombroses persones del món de la cultura, l'art i l'esport s'han sumat al Tiradritto, entre ells Roberto Saviano, Roberto Bolle, Carlo Verdone, Kasia Smutniak, Ascanio Celestini i Pierfrancesco Favino.

## Obra publicada

* Il mio piede destro, con Dario Cresto-Dina, Milano, Dalai editore, 2005.
* Morte a 3 euro - nuovi schiavi nell’Italia del lavoro, Baldini Castoldi Dalai editore, 2008.
* Bande Nere, Bompiani, 2009.
* La Bamba, con Antonello Zappadu, Milano, Dalai editore, 2013.
* NazItalia, Milano, BaldiniCastoldi, 2018.
* L'educazione di un fascista, Milano, Feltrinelli, 2020.
* È gradita la camicia nera. Verona, la città laboratorio dell'estrema destra tra l'Italia e l'Europa, Milano, Rizzoli, 2021.

## Referències

* ↑ Borràs, Jordi. Tots els colors del negre. L'extrema dreta a l'Europa del segle XXI. Barcelona: Ara Llibres, 2022, p. 375. ISBN 978-84-18928-27-7.
* ↑ «Ultradestra, il giornalista Paolo Berizzi sotto scorta: la decisione del ministero dopo le ultime minacce di morte». .
* ↑ «Neofascismo, nuove minacce a Paolo Berizzi: la procura di Bergamo apre una seconda inchiesta» (en italià), 07-12-2021. [Consulta: 2 setembre 2022].
* ↑ «TIRA DRITTO. STOP COCAINA .PAROLE CONTRO LA DROGA» (en italià). [Consulta: 2 setembre 2022].
# Bartolomé de Olagüe

Bartolomé de Olagüe (?- Santiago de Compostel·la, 1658) fou un organista, mestre de capella i compositor hispànic.
Es desconeixen les dades biogràfiques fonamentals d'aquest compositor. Saldoni l'anomena Olaeguï, i Barton Hudson, que l'identifica com Olagué, esmenta la possibilitat que es tracti d'un autor d'origen basc, atent al primer cognom esmentat. Barton Hudson esmenta també un Martinho García de Olagué, contemporani i relacionat amb Bartolomé de Olagüe.
Sembla que es va educar com a nen cantor a Burgos i va passar per diverses esglésies menors. Es tenen notícies d'Olagüe com a mestre de capella de l'Església de Santa Maria de Viana, a Navarra, el 1620.
   Se libraron a Bartolomé Olagüe, maestro de capilla, ziento zinquenta reales por las letras, billançicos, ensaladas, y motetes, misas y salbes que a compuesto para la solenidad y fiestas, [...] Archivo Parroquial de Viana Libro de Fábrica de Santa María, 1620
Se sap amb seguretat que va ser nomenat mestre de capella de la Catedral de Burgos el 20 de juny de 1644. Després de la partida de Diego Pontac a l'octubre de 1647 de la Catedral de Santiago de Compostel·la, el càrrec de mestre de capella estava vacant. Olagüe va ser nomenat al magisteri compostel·là el març de 1651. Va romandre en el lloc fins a la seva mort a Santiago el 1658, sent substituït per Martín Serrano en el càrrec.

## Obra

Es conserven una missa per a nou veus i una altra a vuit veus, que no està confirmada. També tres nadales. Al Llibre de Xifra on es contem diversos Jocs i Versos i Obres, i outres curiositats de diversos autors, un manuscrit conservat a la Biblioteca Municipal de Porto (Portugal), es conserven 24 composicions per a òrgan a nom de Bertolomeu d'Olagué. El llibre conté 11 tendes, cinc entrades, tres conjunts de versos per a cada to eclesiàstic, dos himnes, una jàcara, una toada i una cançó. S'ha descobert que les composicions corresponen a Bartomeu d'Olagüe (n. 1652), fill de l'anterior, que es va educar amb Benito d'Alaraz, compostel·là que treballava a Burgos.

## Referències

* 1 2 3 García Balado, Ramón (6 de diciembre de 2021). «Bartolomé de Olagüe, rescatado por Andrés Díaz Pazos». El Correo Gallego. Consultado el 2 de abril de 2022.
* 1 2 3 4 Hudson, Barton (20 de enero de 2001). «Olagué [Olaegui], Bertolomeu de». Grove Music Online (en inglés). Oxford Musico Online. doi:10.1093/gmo/9781561592630.article.50099. Consultado el 2 de abril de 2022.
* ↑ Saldoni, Baltasar (1860). Efemérides de Músicos Españoles. Madrid: Imprenta de la Esperanza. Consultado el 9 de enero de 2022.
* ↑ Labeaga Mendiola, Juan Cruz. «La música en la parroquia de Santa María de Viana (Navarra) siglos XVI y XVII». Consultado el 9 de enero de 2022.
* ↑ FBB. «Bartolomeu de Olagué». Gran enciclopèdia de la música (en catalán). enciclopèdia.cat. Consultado el 9 de enero de 2022.
* ↑ «Libro de Cyfra adonde se contem varios Jogos e Versos e Obras, e outras curiosidades de varios autores». Archivo Digital de la Biblioteca Municipal de Oporto (en portugués). [reproducción digital de la obra]. Consultado el 9 de enero de 2022.
# Bartolomé de la Plaza

Bartolomé de la Plaza (Medinaceli, 1529 - Valladolid, 10 d'octubre de 1600) va ser un religiós castellà, bisbe de Tui (1589-1597) i de Valladolid (1597-1600), primer de la seu val·lisoletana.
Va estudiar a la universitat de Sigüenza i a la de Granada. Va obtenir les canongies magistrals de les esglésies de Baza i Granada. Per la seva reputació, Felip II el va presentar a bisbe de Tui l'any 1589, prenent possessió en el seu nom el canonge Pedro Martínez el dimarts 17 d'octubre. Va fer un sínode diocesà durant el seu mandat. D'aquesta seu va ser promogut a la de Valladolid, el 1597, elevada a seu catedralícia poc abans per Climent VIII, i de la qual fou el primer bisbe, prenent-ne possessió el 29 de juny i la qual regi durant tres anys, tres mesos i dotze dies. Durant el seu mandat, va organitzar la nova diòcesi, funda un seminari i va dedicar-se a la caritat amb els necessitats, especialment durant una pesta que va afectar la ciutat de Valladolid el 1599.
La seva mort fou anunciada per la mística venerable Marina de Escobar en una de les seves revelacions, i de fet, poc després, el 10 d'octubre de 1600, el bisbe morí. Fou enterrat a la catedral de Valladolid, al costat de la sepultura del comte Pedro Ansúrez.

## Referències

* 1 2 3 Urrea Fernández, 1985, p. 484.
* 1 2 3 González Dávila, 1645, p. 661.
* 1 2 Flórez, 1799, p. 48.

## Bibliografia

* Flórez, Enrique. España Sagrada: theatro geographico-historica de la Iglesia de España (en castellà). Tom XXIII. Madrid: Oficina de la viuda é hijo de Marín, 1799.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los reynos de las dos Castillas (en castellà). Volum 1. Madrid: Imprenta de Francisco Martínez, 1645.
* Urrea Fernández, Jesús «Enrique Trozo y Andrés López, retratistas de obispos» (en castellà). Boletín del Seminario de Estudios de Arte y Arqueología: BSAA, Tom 51, 1985, pàg. 483-487. ISSN: 0210-9573.
# Bernarda Romero

Bernarda Romero (València, segle XVI - València, 1621) va ser una poeta valenciana.
Va ser monja bernarda al monestir de Gratia Dei i va concursar en diversos certàmens literaris en castellà a València entre 1592 i 1621, amb composicions que posteriorment es publicaren en reculls poètics. El poeta Gaspar Aguilar va elogiar la seva obra.

## Referències

* 1 2 «Bernarda Romero». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Bernardenghi

La família Bernardenghi fou origen de la casa dels Pio senyors de Carpi i dels Pico senyors de la Mirandola.
Segons alguns genealogistes antics descendia de Bernat I rei d'Itàlia però en realitat el cap fou Manfred o Maginfred, cavaller d'origen provençal o borgonyó que va rebre del rei el comtat de Parma a una data entre el 926 i el 931, i va morir abans del 965, car aquest any ja era comte de Parma el seu fill Bernat I que fou deposat i desterrat de l'Imperi però el 976 fou reintegrat en tots els seus honors per l'emperador Otó II i nomenat comte de Pavia el 985 i va morir el 30 de juny del 996. Estava casat des de vers el 950 amb Rolinda, fill natural d'Hug d'Arles rei d'Itàlia.
Bernat I tenia dos germans, Hug i Guiu. Del primer res se sap però del segon se sap que fou nomenat comte de Parma quan el seu germà ho fou de Pavia (985) i abans era senyor de Limiti. Guiu va deixar dos fills Bernat II i Robert. El primer fou comte de Pavia i de Parma fins que fou deposat el 1014 i es va casar amb una filla del comte de Seprio, essent l'origen dels comtes de Sopiro, feudataris del bisbe de Cremona. El segon (Roberto) fou senyor de Limiti i es va casar a una dama de nom Teuza, deixant dos fills, Adalbert (senyor de Limiti que fou vescomte i governador de Mòdena pel marquès Bonifaci de Canossa o Toscana el 1047) i Gualbert (probablement mort jove).
Adalbert fou pare de Manfred, senyor de Limiti que vivia vers el 1071 quan va fer una donació a un monestir per encàrrec de Beatriu de Canossa. Se'l esmenta com Manfred de Sorbara que era una vila propera a Limiti i era capità de les milícies de Matilde de Canossa el 1092 i el 1096 fou fet presoner pels imperials i el van matar o va morir. Es va casar amb Alda i fou el tronc de la família anomenada dels Manfredi. Va deixar cinc fills:
* Albert esmentat en un acte amb Matilde de Canossa el 1113. Fou el pare de Bernat, Robert (origen dels Roberti senyors de San Martino in Rio) i Pico de Manfredis, primer podestà de Reggio el 1154 i origen dels Pico de la Mirandola.
* Guiu tenia un feu de l'església entre 1116 i 1127 almenys. Fou pare d'Aimo, que al seu torn ho fou de Guidotto i aquest ho fou de Azzolino origen dels Papazzoni (comtes i patricis de Bolonya i Modena) i dels Passaporta (patricis de Modena); i de Pedocca origen del Pedocca o Manfredi-Pedocca, nobles de la Mirandola.
* Bernat o Bernardo, origen de la casa dels Pio de Carpi
* Hug, que va rebre el feu de la Quarantola (antic nom de la Mirandola) amb la roca anomenada de la Mirandula, de Matilde de Canossa, l'any 1115. En el feu el va succeir el seu fill Ubald o Ubaldo esmentat en un document del 1122 però no va deixar descendents i va passar als Pico.
* Frederic, arxipreste de Carpi
# Bauen

Bauen és un municipi del cantó d'Uri (Suïssa).

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].