OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Det Nye Teater

El Det Nye Teater va ser un teatre que es va obrir a Oslo el 1929, i va acabar com a teatre independent el 1959, quan es va fusionar amb el Folketeatret per formar l'Oslo Nye Teater. El propòsit original del teatre era donar suport al drama noruec contemporani

## Història

L'empresa A/S Det Nye Teater va ser fundada l'any 1918 per Johan Bojer i Peter Egge. Entre els principals suports financers es trobava l'armador Ivar An Christensen, i també l'Estat noruec en va comprar un nombre important d'accions. L'edifici del teatre va ser dissenyat pels arquitectes Blakstad i Dunker. El primer director artístic del teatre va ser Ingolf Schanche, de 1928 a 1931. El teatre es va inaugurar del 26 al 28 de febrer de 1929, amb la trilogia de Knut Hamsun, Ved rigets port, Livets spil i Aftenrøde, seguida de l'obra Kjærlighet og venskap de Peter Egge. De 1931 a 1932 Thomas Thomassen va gestionar el teatre, i de 1932 a 1933 Gyda Christensen. Einar Sissener va ser director del teatre del 1933 al 1934, i Hjalmar Friis i Gyda Christensen conjuntament del 1934 al 1935. Sissener i Fridtjof Mjøen van ser els directors fins al 1937, quan Victor Bernau va prendre el relleu fins al 1939. Des de 1939 el teatre va ser gestionat per Gyda Christensen i Tore Foss des de 1945 fins a 1947. Axel Otto Normann va dirigir el teatre entre 1947 i 1959. També va ser el primer director de l'Oslo Nye Teater després de la fusió entre Folketeatret i Det Nye Teater el 1959.
Entre els actors que van actuar al Det Nye Teater hi havia Hauk Aabel, Gunnar Tolnæs, Harald Stormoen, Knut Hergel, Agnes Mowinckel, Alfred Maurstad, Harald Steen, Tore Segelcke, Georg Løkkeberg, Wenche Foss, Jens Gunderssen, Sonja Wigert, Lillebil Ibsen, Henki Kolstad, Merete Skavlan, Knut Thomassen, Arne Thomas Olsen, Mona Hofland, Johannes Eckhoff i Per Sunderland.

## Referències

* 1 2 3 «Det Nye Teater». A: Store norske leksikon (en noruec). Oslo: Kunnskapsforlaget [Consulta: 23 octubre 2010].
* 1 2 Lyche, Lise. Norges teaterhistorie (en norwegian). Asker: Tell forlag, 1991, p. 177–178, 211–212. ISBN 82-7522-006-8.
* 1 2 3 4 «Nye Teater, Det». A: Keilhau, Wollert. . 6. Oslo: Nasjonalforlaget, 1952, p. 850–851.
# Joan Bono de Màntua

* «Joan Bono» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Joan Bono de Milà».
Giovanni Bono (Màntua, 1168 - 23 (o 16?) d'octubre de 1249) fou un religiós italià, fundador de l'orde dels Eremites de Joan Bono o joanbonites. És venerat com a beat per l'Església catòlica.

## Biografia

Joan Bono o Giovanni Bono o Buono va néixer a Màntua cap al 1168. Orfe de pare, va deixar la mare als setze anys per formar part d'una companyia ambultant de còmics. El 1209 patí una greu malaltia i en recuperar-se'n va canviar de vida, fent penitència i vida eremítica. Va fer un pelegrinatge a Terra Santa i, en tornar, es retirà a una ermita de Bertinoro i, cap al 1208, a Butriolo o Butrio, prop de Cesena.
Aquí començà a tenir seguidors, que es reuniren entorn seu i vivien en una comunitat d'eremites, que fou el germen del futur orde religiós. Vora l'eremitori on vivien es va construir l'església de Santa Maria di Butriolo, on sentien missa diàriament. Malgrat que era laic i gairebé analfabet, sense cap formació intel·lectual ni religiosa (que es limitava a sentir la missa i l'ofici diví, a les oracions quotidianes i alguns salms que sabia de cor, a més de la instrucció cristiana que havia rebut de nen i els textos o sermons que havia retingut quan els havia sentit), molta gent anava a veure'l per sentir-lo enraonar i demanar-li consell.
Giovanni va demanar permís al bisbe Otó de Cesena per fundar una congregació a l'eremitori a Butrio i l'obtingué, fent servir la Regla de Sant Agustí com a regla de vida. El papa Gregori IX va aprovar la nova comunitat el 24 de març de 1240, i la voluntat de portar un hàbit negre, cinyell de cuir, sabates i portar una gaiata de cinc peus de llarg. La nova congregació, de caràcter semieremític i més tard integrada als eremites agustinians s'anomenà dels Giamboniti o Eremites de Joan Bono.
Un cop aprovat l'orde, Giovanni va deixar-ne la direcció al frare Matteo da Modena. Llavors ja gaudia de fama de sant en vida; lliure de deures temporals, es va dedicar a la contemplació i a les obres de caritat. L'octubre de 1249 marxà amb alguns deixebles a Màntua i hi morí, a l'ermita de Santa Agnese in Porto.

## Veneració

El 1251 el seu cos fou col·locat en una urna de marbre, de la que fou exhumat cinc cops entre 1252 i 1798, trobant-se sempe incorrupte. El juny de 1251 Innocenci IV encarregà al bisbe de Mòdena que incoés el procés de beatificació del frar; acabat el procés en 1254, en 1483 Sixt IV el proclamà beat.
* Màntua des del Mincio.
* Sant'Agostino de Cesena, edificat sobre S. Maria in Butriolo.

## Bibliografia

* Kaspar Elm. Comunità eremitiche italiane del XII e XIII secolo: studi sugli antecedenti della storia dell'Ordine eremitano agostiniano. 2, "Gli Eremiti di Fra Giovanni Bono".
# Lletsó (desambiguació)

«Lletsó» té aquests significats:
* Lletsó: nom genèric donat a les espècies del gènere Sonchus i algunes d'altres gèneres.
* Lletsó d'hort (Sonchus oleraceus)
* Lletsó punxós (Sonchus asper)
* Lletsó d'aigua Sonchus maritimus i Sonchus palustris
* Lletsó fi (Sonchus tenerrimus)
* Lletsó d'ase (Taraxacum officinale)
* Lletsó palustre (Taraxacum palustre)
* Lletsó bord (Senecio vulgaris)
* Lletsó de foc (Senecio malacitanus)
* Lletsó marí (Launaea fragilis)
* Lletsó d'estiu (Lactuca serriola)
* Lletsó de muntanya (Cicerbita alpina)

## Referències

* ↑ «lletsó». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «Lletsó d'aigua». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 29 octubre 2022].
* ↑ «lletsó palustre». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 29 octubre 2022].
# Cal Fontfiguera

Cal Fontfiguera és una masia situada al municipi de Rajadell, a la comarca catalana del Bages.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya (2003), pàg. 255.
# Brandon Paul

Brandon Paul (Gurnee, 30 d'abril de 1991) és un jugador de bàsquet professional estatunidenc.
Va jugar bàsquet universitari de la Universitat d'Illinois. Durant el seu últim any de l'escola secundària, va ser guardonat amb el títol de 2009 d'Illinois Mr. Basketball.

## Referències

* ↑ Proballers. «Brandon Paul, Basketball Player» (en anglès). [Consulta: 4 abril 2021].
* 1 2 «Brandon Paul» (en anglès). [Consulta: 4 abril 2021].

## Enllaços externs

* Brandon Paul jugador a l'ACB
# IRL Glasses

Són unes ulleres de desintoxicació digital desenvolupades recentment per Ivan Cash amb el finançament d'un projecte de Kickstarter. La fase beta es va llençar l'octubre de 2018 i està previst que surtin al mercat l'abril del 2019. El seu objectiu es aconseguir mitjançant un filtre polaritzador que l'ull humà no sigui capaç de veure diverses pantalles digitals LED i LCD com ara ordinadors o televisors, avui dia encara no té un ús molt efectiu amb smartphones que fan ús d'una tecnología OLED. El projecte ha tingut molt bona acceptació i continua treballant en noves versions millorades del innovador dispositiu.

## Referències

* ↑ «IRL Glasses - Glasses that Block Screens» (en anglès). [Consulta: 13 novembre 2018].
* ↑ «¿Qué es OLED?» (en castellà). ComputerHoy, 17-06-2017.
* ↑ Justo, David «Crean unas gafas antipantallas para favorecer la desconexión digital» (en castellà). Cadena SER, 05-10-2018.
# Baozi

El Baozi (xinès: 包子; pinyin: bāozi), o simplement conegut com a bao o bau, és un tipus de panellet de pa amb farciment, generalment cuit al vapor, molt similar al pa i que és molt habitual en la cuina xinesa. El seu aspecte és molt similar al tradicional mantou xinès, ja que és una variació d'aquell tipus de pa amb un farciment. Pot ser farcit amb carn picada i/o farcits vegetarians. Pot ser servit amb qualsevol plat en la cultura xinesa, i molt sovint forma part del desdejuni.

## Referències

* 1 2 Phillips, C. All Under Heaven: Recipes from the 35 Cuisines of China. Ten Speed Press, 2016, p. 405. ISBN 978-1-60774-982-0 [Consulta: 5 novembre 2016].
* ↑ 周达观(元). 诚斋杂记. «孔明征孟获。人曰：蛮地多邪，用人首祭神，则出兵利。孔明杂以羊豕之内，以面包之，以像人头。此为馒头之始。»

## Vegeu també

* Nikuman i Chūkaman, variant japonesa.
# Dean Butler

Dean Butler (Prince George, Colúmbia Britànica, 20 de maig de 1956) és un actor de cinema i televisió i productor de cinema documental estatunidenc nascut al Canadà.

## Biografia
### Vida privada

Dean Butler creixí a Piedmont, Califòrnia, on estudià ciències de la comunicació a la Universitat del Pacífic a Stockton, Califòrnia. Està casat amb l'actriu Katherine Cannon, coneguda com a "Felice Martin" a "Beverly Hills 90210". Es van conèixer quan Katherine va fer un paper en la sèrie creada i produïda per Michael Landon anomenada El pare Murphy.
Actualment l'actor viu amb la seva dona a Los Angeles, Califòrnia.

### Carrera

La seva carrera com a actor va començar amb un petit paper a la sèrie de televisió Els carrers de San Francisco. El seu primer paper important arribà l'any 1976 al costat de Stephanie Zimbalist a la pel·lícula televisiva Forever, basada en la novel·la de Judy Blume.
Es va fer famós principalment a través de la presentació del marit de Laura Ingalls Wilder (interpretat per Melissa Gilbert), en que interpretava amb el nom d'Almanzo Wilder, a la famosa sèrie de televisió de la NBC Little House on the Prairie, produïda per Michael Landon. Després de la finalització de la sèrie el 1983, Butler actuà en diferents sèries de televisió i fou convidat en d'altres més.
Actualment treballa darrere de la càmera a la seva companyia de Documentació Pic Moore Enterprises Inc. També fou guardonat per la seva tasca amb diversos premis (entre ells els Premis Aurora).

### El món de Little House on the Prairie

Quant a Little House on the Prairie, Butler continua estretament relacionat amb el món de la Laura Ingalls Wilder. Per exemple, per les aparences i presentacions en diversos esdeveniments en honor de l'autor de culte que ha descrit en una sèrie de llibres infantils amb la seva atzarosa vida en època dels pioners nord-americans. De fet, Butler ha dirigit, produït, escrit i narrat gairebé vuit hores de material addicional per a la col·lecció en DVD d'aquesta sèrie.
També, com a part de la celebració del 40è aniversari de Little House on the Prairie, la remasteritzà i la rellançà en DVD i en Blu-Ray. Després narrà un documental titulat El Fenomen Little House, en què es mostra com les deu temporades de la sèrie arriben i es venen al mercat.
A més, Butler ha produït dos documentals també de la sèrie, que s'inspiren en els llibres Little House de Laura Ingalls Wilder.

## Referències

* 1 2 3 «Dean Butler a Miami News» (en anglès).
# KV

KV té els següents significats:
* kV, el símbol de quilovolt en el Sistema Internacional d'Unitats.
* Köchel Verzeichnis (catàleg de les obres de Mozart)
* Vall dels Reis en anglès (Kings' Valley, avui Valley of the Kings), s'empra per a classificar les tombes i va seguit d'un número.
# Tarsistes philippii

Tarsistes philippii és un peix de la família dels rinobàtids i de l'ordre dels rajiformes, present a les costes de Xile. És una espècie marina.

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ «Tarsistes philippii» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ ZipCodeZoo.com (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall. 2000
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. 1994
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. 1985

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# ISA100.11a

ISA100.11a és un protocol de comunicacions sense cables via ràdio-freqüència (xarxa sense fil). Està dirigit al sector domèstic (domòtica), edificis terciaris (immòtica) i a ciutats (urbòtica: xarxa d'àrea metropolitana). ISA100.11a està basat en la norma IEEE 802.15.4 i destinat a crear xarxes d'àrea personal de baixa potència i baixa velocitat de transmissió de dades. ISA100.11a és dissenyat per l'organització ISA. Aquest protocol pot ésser emprat en la Internet de les coses.

## Característiques

* Orientat a dispositius de baix cost, curt abast (100m en camp obert) i baix consum d'energia (ideal per a dispositius a bateria).
* Baixa potència d'emissió segons normativa del Institut Europeu de Normes de Telecomunicació ETSI 300 220.
* Utilitza una banda sense llicència ISM.
* Empra una topologia de Xarxa en Malla per a aconseguir un major abast (vegeu Fig.1)
* És un protocol obert de l'organització ISA.

## Arquitectura

ISA100.11a s'estructura en les següents capes:
* Capa física (PHY) definida per la norma IEEE 802.15.4
* Capa d'enllaç de dades (MAC) definida per la norma IEEE 802.15.4
* Capa de xarxa definida per l'especificació ISA100.11a
* Capa d'aplicació definida per l'especificació ISA100.11a

## Circuits integrats per a implementar ISA100.11a

* Fabricant Murata : LBBA0ZZ1EU

## Vegeu també

* Protocol ZigBee
* Protocol Thread
* Protocol MiWi
* Protocol SimpliciTI
* Protocol WirelessHART

## Referències

* ↑ «ISA100.11a Technology Standard» (en anglès). nivis. Arxivat de l'original el 2014-10-04. [Consulta: 5 febrer 2017].
* ↑ «ISA100, Wireless Systems for Automation- ISA» (en anglès). isa. [Consulta: 5 febrer 2017].
* ↑ «Tutodial de SimpliciTI» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-03-14. [Consulta: 5 febrer 2017].
* ↑ «Understanding ISA100 Wireless Technology | Automation World» (en anglès). automationworld. Arxivat de l'original el 2016-05-07. [Consulta: 5 febrer 2017].
# Baoulé (afluent del Bakhoy)

El Baoulé és un riu d'Àfrica occidental que corre per Mali. És l'afluent major del Bakhoy, per tant un sots-afluent del riu Senegal.

## Geografia

El Baoulé neix en els turons situats al sud-oest del Mali, prop de la frontera guineana, a 120 quilòmetres al sud-oest de Bamako i flueix en principi en direcció del nord sobre una distància de més de 200 quilòmetres. Gira llavors cap a l'oest, efectuant un gran méandre, a continuació efectua un gran blucke que el porta en direcció del nord-est, a continuació de l'oest, a continuació del sud-est i finalment del sud-oest. El seu curs constitueix, en tota aquesta zona de méandres, el límit nord del parc nacional del Bucle del Baoulé.
En l'última part del seu recorregut, flueix en direcció del sud-oest. Arriba aviat al Bakhoy, al qual aboca les seves aigües en marge dret a una dotzena de quilòmetres més avall de Toukoto, duplicant gairebé el cabal del riu beneficiat.
La seva longitud és d'aproximadament 500 quilòmetres. No és navegable.
El Baoulé és un curs d'aigua moderadament abundant però extremadament irregular. Té llargs períodes de poca aigua amb assecament sovint complet de desembre a maig. El cabal mitjà mensual observat d'abril a maig (mínim d'estiuada) no arribat a 0,1 m$^3$/s (100 litres), o sigui més de 3 000 vegades menys que el cabal mitjà del mes de setembre, cosa que testifica de la seva molt gran irregularitat estacional.

## Notes i referències

* ↑ xifre obtingudes per extrapolació de mesuraments fets al Bakhoy à Toukoto (GRDC - Le Bakoye à Toukoto i a Oualia (GRDC - Le Bakoye à Oualia), és a dir amunt i avall de la confluència del Baoulé.
# Joan d'Orleans (duc de Guisa)

Joan d'Orleans, duc de Guisa (París, 1874 - Larache, 1940) fou príncep de sang de França i cap de la casa reial dels Orleans, considerat pels orleanistes com a rei titular de França sota el nom de Joan III. Portà el títol de duc de Guisa.
Nascut el 4 de setembre de l'any 1874 a París, essent fill del príncep Robert d'Orleans i de la princesa Francesca d'Orleans. Essent net, per via paterna, del príncep Ferran Felip d'Orleans i de la duquessa Helena de Mecklenburg-Schwerin i per via materna del príncep Francesc d'Orleans i de la princesa Francesca Carolina del Brasil.
L'any 1899 es casà amb la princesa Isabel d'Orleans, filla del príncep Felip d'Orleans i de la princesa-infanta Maria Isabel d'Orleans. La parella tingué quatre fills:
L'any 1926 esdevingué cap de la casa reial dels Orleans a conseqüència de la mort del príncep Felip d'Orleans sense descendència. Felip era cunyat del duc de Guisa, ja que aquest es casà amb la seva germana. Des de 1926 i fins a 1940, any de la seva mort, el duc de Guisa fou el cap dels Orleans.

## Vegeu també

Llista de pretendents al tron de França
# Simaxis

Simaxis (en sard, Simaghis) és un municipi italià, dins de la província d'Oristany. L'any 2007 tenia 2.157 habitants. Es troba a la regió de Campidano di Oristano. Limita amb els municipis d'Ollastra, Oristano, Siamanna, Siapiccia, Solarussa i Zerfaliu.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Francesco Cossu | Llista cívica |
# KV13

KV13, acrònim de l'anglès King's Valley, és una tomba egípcia de l'anomenada Vall dels Reis, situada a la riba oest del riu Nil, a l'altura de la moderna ciutat de Luxor. Fou una tomba construïda i decorada pel noble Iarsu de la dinastia XIX.

## Enllaços externs

* Theban Mapping Project: KV13 Arxivat 2008-11-01 a Wayback Machine.: Inclou descripcions, imatges i plànols de la tomba
# Mètode sandvitx de sublimació

El mètode sandvitx de sublimació (també anomenat procés sandvitx de sublimació i tècnica sandvitx de sublimació) és una mena de deposició física de vapor que s'utilitza per crear cristalls artificials. El carbur de silici és el cristall més comú cultivat d'aquesta manera, encara que també es poden crear altres cristalls amb ell (sobretot nitrur de gal·li).
En aquest mètode, l'entorn al voltant d'un únic cristall o una placa policristalina s'omple de vapor escalfat a entre 1600 °C i 2100 °C; els canvis en aquest entorn poden afectar l'estequiometria de la fase gasosa. La distància font-cristall es manté entre 0,02 i 0,03 mm (molt baixa). Els paràmetres que poden afectar el creixement dels cristalls inclouen la distància entre la font i el substrat, el gradient de temperatura i la presència de tàntal per recollir l'excés de carboni. Les altes taxes de creixement són el resultat de petites distàncies entre la font i la llavor combinades amb un gran flux de calor sobre una petita quantitat de material font amb una diferència de temperatura no superior a moderada entre el substrat i la font (0,5-10 °C). El creixement de grans boles, però, segueix sent bastant difícil amb aquest mètode, i és més adequat per a la creació de pel·lícules epitaxials amb estructures de politip uniformes. En última instància, amb aquest mètode es poden produir mostres amb un gruix de fins a 500 µm.

## Referències

* ↑ «Sublimation sandwich method | 44 Publications | 568 Citations | Top Authors | Related Topics» (en anglès). https://typeset.io.+[Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ SiC Materials and Devices (en anglès). https://books.google.com.+ Academic, 2 juliol 1998, p. 56. ISBN 978-0-08-086450-1.
* ↑ Safa Kasap. Springer Handbook of Electronic and Photonic Materials. Springer, 1 gener 2006, p. 245. ISBN 978-0-387-29185-7.
* ↑ «Sublimation sandwich method | Semantic Scholar» (en anglès). https://www.semanticscholar.org.+[Consulta: 22 octubre 2022].

## Vegeu també

* Mètode Lely
* Procés Czochralski
# Tarsius supriatnai

Tarsius supriatnai és una espècie de primat de la família dels tarsers (Tarsiidae). És endèmic de Sulawesi (Indonèsia). Té la cua de 232–246 mm i un pes de 104–135 g. Es distingeix d'altres espècies de tarsers per les seves vocalitzacions i els seus trets genètics. Es calcula que divergí de l'espècie T. spectrumgurskyae fa uns 300.000 anys. Fou anomenat en honor del científic indonesi Jatna Supriatna.

## Referències

* ↑ Shekelle, M.; Groves, C. P.; Maryanto, I.; Mittermeier, R. A. «Two New Tarsier Species (Tarsiidae, Primates) and the Biogeography of Sulawesi, Indonesia» (en anglès). Primate Conservation, 31, 2017, pàg. 61-69. DOI: 10.11646/zootaxa.4243.1.3.
# Institut d'Estudis del Baix Empordà

* No s'ha de confondre amb Institut Baix Empordà.
L' Institut d'Estudis del Baix Empordà és un institut d'estudis comarcal, establert a Sant Feliu de Guíxols. Va ser creat l'1 de març de 1981 per un grup d'estudiosos sota la conducta del mestre i museòleg Lluís Esteva i Cruañas que en va ser el primer president. Cada any publica la revista Estudis del Baix Empordà i fa recerques temàtiques per als ajuntaments de la comarca.
La revista Estudis del Baix Empordà recupera i preserva la memòria col·lectiva comarcal, els seus trets d'identitat així com el seu patrimoni històric, cultural i natural. Succeeix des del 1988 a la publicació anterior Estudis sobre temes del Baix Empordà. Hi col·laboren la Diputació de Girona, l'Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols, la Generalitat de Catalunya i el Patronat Francesc Eiximenis. El 2017 es va començar una nova línia editorial amb monografies, de la qual el primer volum Mestres i escoles del Baix Empordà al segle xix va sortir de premsa el juliol del mateix any.

## Referències

* 1 2 Jané Checa, Òscar. «Institut d'Estudis del Baix Empordà». A: Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana, 2017 [Consulta: 3 gener 2019].
* ↑ Vivo Llorca, Jordi «Lluís Esteva, mestre, historiador i arqueòleg». L'Arjau, revista cultural. Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols, 75, 01-12-2015, pàg. 21.
* ↑ ISSN 0212-8543
* ↑ «Estudis del Baix Empordà». Revistes Catalanes amb Accés Obert (RACO). [Consulta: 3 gener 2018].
* ↑ «Publicacions de la Diputació de Girona». Arxivat de l'original el 2019-01-03. [Consulta: 3 gener 2019].
* ↑ Jané Checa, Òscar. «Estudis del Baix Empordà». A: Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana, 2017 [Consulta: 3 gener 2019].
* ↑ Trillas, Joan «Un llibre repassa l'educació al Baix Empordà al segle XIX». El Punt Avui, 13-06-2017, pàg. 19.

## Bibliografia

* Juanola i Boera, Albert «Institut d'Estudis del Baix Empordà. 35 anys de la seva història». Estudis del Baix Empordà, 2013, pàg. 381-389.
# Joc de les diferències

La Cerca d'errors o joc de les diferències és un passatemps gràfic que consisteix a buscar les diferències que existeixen entre dos gràfics, dibuixos o fotografies, aparentment iguals, en els quals s'han modificat subtilment un determinat nombre de punts que els fa diferents. Es troben normalment en els llibres d'activitats per als nens o en periòdics.
La solució a l'enigma requereix concentració i destresa visual, i la resposta apareix amb freqüència als voltants de la vinyeta o en una pàgina de resposta del llibre.

## Referències

* ↑ Jordanova, L. J.. The Look of the Past (en anglès). Cambridge University Press, 2012, p. 222. ISBN 9780521882422.