OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cap de la Tosa d'Entor

El Cap de la Tosa d'Entor és una muntanya d'Andorra de 2.506 m situada uns 2,3 km al nord del Tarter, a la parròquia de Canillo.
És el primer cim de la carena que separa la vall de Ransol, a l'oest, i la vall d'Incles, a l'est, i que continua en direcció nord-est. Seguint la carena, a uns 170 m al nord-est del cim hi ha la collada del Clot Sord (2.458,8 m), i a poc més d'1 km al nord-est hi ha el cim de la Tossa de Caraup (2.640,7 m). La carena acaba gairebé 2,5 km al nord-est des del cim del Cap de la Tosa d'Entor al Pic de la Coma de Varilles (2.760,3 m), on es bifurca en sentit nord-oest i nord-est. El bosc que hi ha al vessant sud del Cap de la Tosa d'Entor es coneix com a Bosc d'Entor.

## Etimologia

El topònim d'Entor és un aglutinat de la preposició En- i tor com a forma dialectal de torre. Segons l'etimòleg Joan Coromines, al Cap de la Tosa d'Entor hi deuria haver una torre de guaita dels andorrans que guardaven el Pas de la Casa contra les incursions dels homes del Comtat de Foix. Entor es tracta d'un dels molts topònims formats amb la preposició locativa En- aglutinada, forma toponímica molt abundant a Andorra: Encamp, Engolasters, Engordany, Enclar, Envalira, Ensagents, etc.

## Referències

* ↑ «Full 04-Mapes muntanya d'Andorra (1:10.000)». IDE, Cartografia oficial d'Andorra. [Consulta: 16 novembre 2022].
* ↑ «Visor de Mapes - Govern d'Andorra». IDE, Cartografia oficial d'Andorra. [Consulta: 16 novembre 2022].
* ↑ Coromines, Joan. «Entor». A: Onomasticon Cataloniae. vol. IV. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1997, p. 58. ISBN 84-7256-331-6.
* ↑ Coromines, Joan. «Toponímia d'Andorra». A: Estudis de toponímia catalana. vol. II. Barcelona: Editorial Barcino, 1965-1970, p. 8-11 (Biblioteca Filològica Barcino). ISBN 8472260798 [Consulta: 13 novembre 2022].
# Cabdill reial del Pacífic

El cabdill reial del Pacífic (Onychorhynchus occidentalis) és una espècie d'ocell de la família dels titírids (Tityridae). Es troba a l'oest d'Equador i extrem nord-est del Perú. Els seus hàbitats són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits i els secs, així com els cursos d'aigua i pantans tropicals. Es troba amenaçat per la destrucció del seu hàbitat. El seu estat de conservació es considera vulnerable.
Té un característic plomall al cap en forma de ventall, que al desplegar-se mostra plomes, vermelles en el mascle i grogues en la femella.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «cabdill reial del Pacífic». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Cotingas, manakins, tityras, becards». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-01-2021.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 452. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Pacific Royal Flycatcher. Onychorhynchus occidentalis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Sample, R., B. Shackelford, and R. Kannan (2020). Royal Flycatcher (Onychorhynchus coronatus), versió 1.0. In Birds of the World (T. S. Schulenberg, Editor). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. Consulta 8 Setembre 2021
# Pere Boldú i Rivera

Pere Boldú i Rivera fou un militant anarquista i antifeixista català.
Membre del Comitè local antifeixista, alcalde segon de l'Ajuntament d'Arbeca i integrant de la col·lectivitat impulsada per la CNT-FAI, fou condemnat a sis mesos de presó per haver participat en els Fets d'Octubre de 1934.
Després de combatre en la Guerra Civil i batre's en retirada, ingressà al camp de concentració d'Argelers, d'on en sortí per a treballar per al notari Montés. Detingut per les tropes d'ocupació nazis, fou obligat a treballs forçats en la preparació d'infraestructures militars a les regions de l'Atlàntic, fins que fugí a París i adoptà una identitat falsa. Col·laborà amb la Resistència fins que el tornaren a empresonar i fou tancat a Mauthausen. Escapà de nou durant el trasllat al camp de treball de Gusen, caminà centenars de quilòmetres fins a arribar a Suïssa i, des d'allà, tornà a l'Estat francès i es reincorporà a la lluita contra l'exèrcit nazi. Un cop acabada la guerra s'establí a Cànoes, Rosselló, per a treballar al Mas Sabola, prop de Toluges. Ja a finals de 1970 retornà a Arbeca, on fou enterrat anys després.

## Referències

* ↑ «Víctimes de la guera civil i la repressió franquista a les terres de Lleida: morts, represaliats i deportats.». Universitat de Lleida. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ Rubió, Josep «La revolució al camp. Les col·lectivitats agrícoles a Les Garrigues (1936-39)». Plecs d'història local, 114, 01-12-2004, pàg. 1801-1803.
* ↑ Dalmau, Ferran; Sancho, David. Fills de la vuitena. Lleida: Pagès Editors, 2019, p. 57. ISBN 978-84-1303-086-9.
# Borsod-Abaúj-Zemplén

Borsod-Abaúj-Zemplén (IPA: [borʃod ɒbɒuːj zɛmpleːn]) és una província d'Hongria o megye situada al nord-est del país (anomenada comunament «Nord d'Hongria»), fent frontera amb Eslovàquia. Limita amb les províncies de Nógrád, Heves, Hajdú-Bihar i Szabolcs-Szatmár-Bereg. La capital de Borsod-Abaúj-Zemplén és Miskolc.
Borsod-Abaúj-Zemplén és la segona província d'Hongria tant pel que fa a la seva extensió com per població.
# Storrie

Storrie és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 5 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Storrie tenia 5 habitants, 3 habitatges, i 2 famílies. La densitat de població era de 21,5 habitants/km².
Dels 3 habitatges en un 0% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,7% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 33,3% no eren unitats familiars. En el 33,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 0% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,67 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 0% tenia menys de 18 anys, un 0% entre 18 i 24, un 0% entre 25 i 44, un 100% de 45 a 60 i un 0% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 55 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 150 homes.
Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Storrie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Storrie». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Bernart de Venzac

Bernart de Venzac (fl. finals del segle XII; ...1195...) fou un trobador occità.

## Vida

No es tenen gaires dades sobre la vida d'aquest trobador i tampoc no se'n conserva cap vida que ens orienti sobre aquest tema. Pel nom, cal suposar que era originari del castell de Venzac, actualment al municipi de Lo Mur de Barrés a l'Avairon. No és molt clara la cronologia d'aquest trobador; en dues de les seves poesies fa referència al comte Uc de Rodés (Rodés és a prop de Venzac) però tant podria tractar-se d'Uc II com d'Uc IV. Tanmateix, Picchio Simonelli indica que l'al·lusió que fa Bernart en Pus vey lo temps fer frevoluc a la pau en el comtat entre el comte i el bisbe fa referència a un acord signat entre Uc II i el bisbe de Rodés el 1195 i, per tant, cal situar l'obra d'aquest trobador en el darrer quart del segle xii o fins a principis del XIII; el comte Uc morí el 1208.
El to de les seves poesies conservades és moralitzador, i critica la corrupció, l'orgull, la cobdícia i l'avaricia de la societat així com l'amor adúlter i la crisi dels valors espirituals. Des del punt de vista formal fa servir a voltes un llenguatge popular, però també mots rars, expressius i amb rimes difícils. Sovint el to de la seva obra recorda Marcabrú, i fins i tot algun cançoner atribueix alguna obra de Bernart a Marcabrú.

## Obra

* (71,1) Iverns vay e⋅l temps tenebros (sirventès moral)
* (71,1a) Lanquan cort la doussa bia (sirventès moral)
* (71, 2) Lo pair' e⋅l filh e⋅l sant espirital (alba religiosa on invoca a la Trinitat i a la Verge)
* (71, 3) Pus vey lo temps fer frevoluc (sirventès moral)
També se li atribueix 293,12 Bel m'es can s'azombra, que Pillet i Carstens atribueixen a Marcabrú, però Picchio Simonelli inclou en la seva edició.

## Referències

* ↑ Una explicació sobre la numeració de la poesia trobadoresca d'acord amb el repertori de Pillet i Carstens es troba a l'article Alfred Pillet.

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, 1331-1338 [comentari i edició i traducció a l'espanyol de dues composicions]

### Edicions

* Maria Picchio Simonelli, Lirica moralistica nell'Occitania del XII secolo: Bernart de Venzac, Mèdena, 1974

### Repertoris

* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Bernart de Venzac és el número PC 71]

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* http://troubadours.byu.edu/PC/PC-071/71%20-%20Bernart%20de%20Venzac.htm
* http://trobadors.iec.cat/veure_d.asp?id_obra=262
* http://www.rialto.unina.it/BdT.htm
# Capitals de França

Llista cronològica de les ciutats que han estat capital de França:
* Dispargum (abans del 431)
* Tournai (cap a 431-508)
* Soissons (486-508)
* París (508-768)
* Orleans, París, Reims i Soissons (511)
* Orleans, Metz, París i Soissons (511-558)
* probablement Soissons (558-561)
* Orleans, París, Reims i Soissons (561-613)
* París (613-629)
* diverses per la zona de París (629-639)
* Clichy i Metz (639-673)
* París (673-675)
* Diverses (675-cap al 795)
* Aquisgrà (cap a 795-843)
* París (900-1419)
* Troyes (1419-1425)
* París (1425-1588)
* Tours (1588-1594)
* París (1594-1682)
* Versalles (1682-1715)
* París (1715-1722)
* Versalles (1722-1789)
* París (1789-1871)
* Versalles (1871-1879)
* París (1879-1914)
* Bordeus (setembre del 1914)
* París (1914-1940)
* Tours (10 de juny del 1940)
* Bordeus (14 de juny al 1r de juliol del 1940)
* Vichy (1940-1944)
* París (des del 1944)

## Bibliografia

* Robert O. Paxton, La France de Vichy, Seuil, coll. « L'Univers historique », 1997, 459 p. ISBN 978-2020323055 i ISBN 2-02-032305-2

## Enllaços externs

* http://www.brazzaville-adiac.com/index.php?action=theme&them_id=47
* http://www.charles-de-gaulle.org/pages/l-homme/dossiers-thematiques/1940-1944-la-seconde-guerre-mondiale/la-france-libre/temoignages/alain-plantey-la-france-libre-et-lrsquoafrique.php Arxivat 2016-03-26 a Wayback Machine.
* http://www.france-libre.net/france-libre-france-combattante/france-libre-france-combattante/fl-empire-afrique.php Arxivat 2013-12-21 a Wayback Machine.
* http://mjp.univ-perp.fr/france/co1940fl-cde.htm#1
* http://atlantikwall.superforum.fr/t8217-il-y-a-70-ans-bordeaux-capitale-de-la-france
# Ca l'Armangué

Ca l'Armangué és un edifici del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Cal destacar el seu caràcter popular. La façana principal està afectada per un magatzem, la porta principal està emmarcada amb dovelles de pedra rogenca i a sobre podem observar una llinda amb mènsules als extrems.

## Referències

* ↑ «Ca l'Armangué». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Bosc Comunal d'Eina

El Bosc Comunal d'Eina (en francès, oficialment, Forêt Communale d'Eyne) és un bosc del terme comunal d'Eina, a la comarca de l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
El bosc, de 2,6 km² d'extensió, està situat a la zona central del terme comunal, a llevant i al sud-oest del nucli de població. En l'actual Bosc Comunal d'Eina ha quedat integrat l'antic Bosc Comunal del Quer.
El bosc està sotmès a una explotació gestionada per la comuna d'Eina, atès que la propietat del bosc és comunal. Té el codi identificador de l'ONF F16287K. Forma part de la Reserva natural d'Eina.

## Referències

* ↑ El Bosc Comunal d'Eina en els ortofotomapes de l'IGN
# Special Olympics

Special Olympics és una organització esportiva que s'encarrega d'organitzar entrenaments i competicions per a nens i adults amb discapacitat intel·lectual i discapacitat física durant tot l'any.
Aquests jocs abasten 5 milions d'esportistes i socis esportius de 173 països. Les competicions olímpiques especials se celebren cada dia, a tot el món, incloses competicions locals, nacionals i regionals, sumant més de 100.000 esdeveniments a l'any.
Igual que el Comitè Paralímpic Internacional (IPC), els Special Olympics són reconeguts pel Comitè Olímpic Internacional (COI). A diferència dels Jocs Paralímpics, els Jocs Mundials Olímpics Especials no se celebren el mateix any ni conjuntament amb els Jocs Olímpics.
L'organització va ser fundada per Eunice Kennedy Shriver el 1968-1969.

## Referències

* ↑ Pradas i Garijo, Marga «Special Olympics». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ «Smithsonian Highlights Special Olympics History and Athletes "Special Olympics at 50" Celebrates Diversity and Inclusion in Sports». Americanhistory. Smithsonian Institution - National Museum of American History, 06-07-2018. [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ «Un centenar de deportistas con discapacidad intelectual representan a España en los XIV Juegos Mundiales de Verano de Special Olympics en Abu Dhabi». Atresmedia [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ Godlewski, Nina «Paralympics Vs. Special Olympics: What's The Difference Between The Games?». Newsweek, 03-09-2018 [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ «.xml Special Olympics». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Jocs Paralímpics

## Enllaços externs

* Special Olympics
# Missió del Representant Especial del Secretari General en la República Dominicana

La Missió del Representant Especial del Secretari General en la República Dominicana (DOMREP) va ser una missió de manteniment de la pau de les Nacions Unides (ONU), que es va convocar el 14 de maig de 1965 amb la Resolució 203.
Quan va esclatar una guerra civil a la República Dominicana el 1965, després de la invasió estatunidenca i posterior destitució del president Juan Bosch, les Nacions Unides van desplegar la missió DOMREP per supervisar l'alto el foc del Consell de Seguretat de les Nacions Unides i informar de totes les amenaces a la pau al secretari general de l'ONU. La seu de la missió estava a Santo Domingo. El representant del secretari general de l'ONU va ser José Antonio Mayobre de Veneçuela, amb el suport del general Major Indar J. Rikhye de l'Índia.
Després de l'acord sobre un nou govern, la missió es va rescindir a l'octubre de 1966. Incloïa dos observadors militars alterns de Brasil, Canadà i Equador.

## Referències

* ↑ DOMREP facts a peacekeeping.un.org
* ↑ «Web de l'Exèrcit Brasiler». Arxivat de l'original el 2020-12-05. [Consulta: 23 març 2018].
* ↑ «Web de l'Exèrcit Canadenc». Arxivat de l'original el 2018-03-24. [Consulta: 23 març 2018].
# Imtiyazat

Imtiyazat (derivat del turc Imtiyaz que vol dir concessió) són les capitulacions o privilegis comercials acordats pels governs musulmans a potències cristianes. Incloïen per als comerciants la seguretat general, els drets testamentaris, llibertat de culte i funerals segons el costum, dret de reparar vaixelles, d'adquirir provisions, ajut contra els corsaris, queixes al cap de la comunitat musulmana. Si tenien extraterritorialitat incloïen jurisdicció consolar, diverses exempcions i abolició de la responsabilitat col·lectiva.
Els primers cònsols foren establerts pels estats mercantils italians als segles xii i xiii. El primer cònsol fou enviat per Venècia a Egipte el 1238 amb l'encàrrec de protegir els seus nacionals i regular els conflictes entre comerciants. A partir del segle xiv i sobretot al XV quan l'Imperi Otomà va tenir una gran expansió, els ambaixadors occidentals a Constantinoble foren complementats amb cònsols a altres ciutats. El 1528 França va ser autoritzada a enviar un cònsol a Alexandria (Egipte), ja possessió otomana. Aquest dret es va estendre per tractat a altres ciutats el 1535; es van obrir consolats a la costa de Llevant; el 1557 un consolat francès es va obrir a Alep. Drets similars els va rebre Anglaterra el 1580, entre 1606 i 1615 l'emperador d'Alemanya, i en els anys següents Venècia, Països Baixos i Suècia. Rússia no va gaudir del dret fins al 1774.
Els drets del comerciants foren regulats per capitulacions. Al segle xviii els cònsols van adquirir més drets. Després del 1862 l'Imperi Otomà va procurar eliminar les capitulacions que progressivament es van abolir o els estats afectats hi van renunciar.

## Bibliografia

* N. Sousa, The capitulation regime of Turkey. Its history, origen and nature, Baltimore 1933
* Ahi Chahla, L'extinction des capitulations en Turquie et dans les régions arabes, París 1924
# Cal Figueres (Banyeres del Penedès)

Cal Figueres és una obra del municipi de Banyeres del Penedès (Baix Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de grans dimensions, la qual presenta com a principal característica una gran porxada de tres arcs de mig punt compostos per dovelles de pedra. La casa presenta tres plantes. Els baixos consten de la porta d'accés a l'interior esquerra de la porxada, una sèrie de finestres rectangulars de diferents mides, i un potent contrafort. El pis principal presenta un grup de finestres amb ampit i dos balcons de barana de ferro forjat, ambdues coses distribuïdes de forma anàrquica. Les golfes presenten una sèrie de finestres d'arc de mig punt i són de recent construcció. La façana no té un parament pla sinó que presenta un bombament. A l'interior, molt modificat, encara hi es pot veure un arc de pedra.

## Història

La casa és l'antiga masia d'uns propietaris de la zona, segurament una de les més antigues del poble. Els seus propietaris estan emparentats amb Cal Ventosa però el seu cognom és Figueres, la qual cosa provoca confusions a vegades. La casa junt amb les seves propietats constitueix l'herència dels Figueres. Fou centre de refugiats durant la guerra del 1936.

## Referències

* 1 2 «Cal Figueres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].
# Iakutsk

Iakutsk (iacut: Дьокуускай, Dokuuskay, pronunciat; rus: Якутск, Iakutsk) és una ciutat de Rússia, capital de la República de Sakhà, també coneguda com a Iacútia. La població de la ciutat té un creixement ràpid, i el 2004 s'hi comptaven 214.000 habitants.
El clima és extremadament continental fred, amb una temperatura mitjana de −43,2 °C al gener i 18,8 °C al juliol. És la segona ciutat russa amb temperatura mitjana més freda després de Norilsk, però a l'hivern Iakutsk pateix temperatures més fredes que Norilsk. Iakutsk també és la ciutat més gran construïda sobre permagel continu, i és una de les ciutats més grans del món no accessibles per carretera.
És un important port fluvial al riu Lena, i un centre industrial, científic i cultural. Fou fundada el 1632 com a fortificació contra iacuts i evenkis; al segle xviii fou el centre militar, administratiu i comercial de la Sibèria nord-oriental i el punt de partida de la colonització russa a l'Extrem Orient. Des dels anys 20 és capital de Iacútia, i des del 1956 té una universitat pròpia.

## Referències

* ↑ Mirkin, B. M.; Shaikhislamova, E. F.; Yamalov, S. M.; Suyundukov, Ya T. «Analysis of the dynamics of segetal vegetation in the Bashkir Transural region over 20 years (1982–2002) by the Braun-Blanquet method» (en anglès). Russian Journal of Ecology, 38, 2, 01-04-2007, pàg. 144–146. DOI: 10.1134/S1067413607020154. ISSN: 1067-4136.
# Chrotomys whiteheadi

Chrotomys whiteheadi és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de l'illa de Luzon (Filipines), on viu a altituds d'entre 925 i 2.700 msnm. El seu hàbitat natural són els boscos de diferents tipus. Està amenaçat per la destrucció del seu medi. L'espècie fou anomenada en honor de l'explorador britànic John Whitehead.

## Referències

* ↑ Heaney, L. Chrotomys whiteheadi. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 30 setembre 2017.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 444. ISBN 978-0801893049.
# Francesc Olivella i Ferrari

* «Francesc Olivella» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Francesc Olivella i Company».
Francesc Olivella i Ferrari (Vilafranca del Penedès, 1940 – 28 d'agost de 2008) va ser un empresari i crític de cinema català.
Pertanyia a una família de classe mitjana vinculada a la producció de vi i cava, va treballar com a crític de cinema als setmanaris Acción (1959-1964) i Tothom (1969). El 1968 fou un dels promotors del Cineclub Vilafranca, del que en seria president del 1968 al 1983, i que el 1970 va guanyar el premi al millor cineclub en la 14a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia.
El 1983 va crear el Bogart Multicine, sala d'exhibició de cinema que va guanyar el premi a la sala exhibidora de Catalunya que més ha contribuït a la promoció del cinema en català als III (1985), IV (1986) i IX Premis de Cinematografia de la Generalitat de Catalunya. El 1994 també va crear el Cine Kubrick.
També ha estat conegut com a col·leccionista de programes de cinema antics, amb els quals ha organitzat exposicions com al Museu de Vilafranca del Penedès i a la capella de Sant Joan.

## Referències

* ↑ Francesc Olivella al blog aglapertu
* ↑ Entrega de los Premios San Jorge de Cinematografía, La Vanguardia, 25 d'abril de 1970
* ↑ “Crits sords”, de Raül Contel, mejor película, La Vanguardia, 27 d'abril de 1985
* ↑ “Karnabal”, mejor largometraje en los premios de cine de la Generalitat, La Vanguardia, 6 de maig de 1986
* ↑ "Boom, Boom" logra tres de los Premis Nacionals de Cinema de la Generalitat, La Vanguardia, 29 de gener de 1991
* ↑ Els cinemes vilafranquins creen comunitat, surtdecasa.cat, 6 de febrer de 2015
* ↑ Francesc Olivella i Ferrari, Diccionari del Cinema a Catalunya
# Billy Bassett

William Isiah Bassett (27 de gener de 1869 - 8 d'abril de 1937) fou un futbolista anglès de la dècada de 1890.
Fou internacional amb la selecció d'Anglaterra entre 1888 i 1896. Defensà els colors de West Bromwich Albion FC durant més d'una dècada.
El 1998 fou escollit entrel els Football League 100 Legends.

## Palmarès
### West Bromwich Albion FC

* FA Cup:
** 1888, 1892

## Referències

* 1 2 «English National Football Archive». [Consulta: 25 març 2018]. (registration & fee required)
* 1 2 Matthews, Tony. The Who's Who of West Bromwich Albion 1878 - 2005. Derby Books, 2012, p. 25-26. ISBN 978-1-78091-154-0.
* ↑ England profile
* ↑ McOwan, Gavin. The Essential History of West Bromwich Albion. Headline, 2002. ISBN 0-7553-1146-9.
* ↑ Joyce, Michael. Football League Players' Records 1888 to 1939. Soccerdata, 2004. ISBN 1-899468-67-6.
* ↑ Matthews, Tony; Mackenzie, Colin. Albion! A Complete Record of West Bromwich Albion 1879-1987. Breedon Books, 1987, p. 295. ISBN 0-907969-23-2.
* ↑ Matthews, Tony. West Bromwich Albion: The Complete Record. Breedon Books, 2007, p. 194. ISBN 978-1-85983-565-4.
* ↑ «Football Legends list in full». BBC News, 05-08-1998 [Consulta: 11 novembre 2007].