OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fotogramas de Plata 1968

El lliurament dels 19è Premis Fotogramas de Plata (coneguts oficialment com a Placa San Juan Bosco), corresponents a l'any 1968, lliurats per la revista espanyola especialitzada en cinema Fotogramas, va tenir lloc el 31 de gener de 1969, diada de Sant Joan Bosco, a la residència de la família Nadal, propietària de la revista, al barri de Pedralbes (Barcelona). Les plaques foren recollides personalment pels guanyadors menys la de Sidney Poitier, que fou recollida per Adolfo Marsillach en representació.

## Candidatures
### Millor intèrpret de cinema espanyol

| Intèrpret | Pel·lícula | Resultat |
| Sonia Bruno | Oscuros sueños de agosto | Guanyadora |

### Millor intèrpret de cinema estranger

| Actriu | Pel·lícula | Resultat |
| Sidney Poitier | Endevina qui ve a sopar | Guanyador |

### Millor intèrpret de televisió

| Intèrpret | Sèrie de televisió | Resultat |
| Marisa Paredes | Tasca de conjunt | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Entrega de premios en Barcelona, ABC, 1 de febrer de 1969

## Vegeu també

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1968
* 13a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Enllaços externs

* Consulta dels Fotogramas de Plata de l'any a l'IMDB
* Portada de Fotogramas n. 1060 amb la concessió dels premis a todocoleccion.net
# Fotogramas de Plata 1975

El lliurament dels 26è Premis Fotogramas de Plata, corresponents a l'any 1975, lliurats per la revista espanyola especialitzada en cinema Fotogramas, va tenir lloc a 3 de febrer de 1976 a Barcelona. Tots els guardonats eren presents llevat Burt Lancaster. El seu guardó fou recollit per Sara Montiel.

## Candidatures
### Millor intèrpret de cinema espanyol

| Intèrpret | Pel·lícula | Resultat |
| Lola Gaos | Furtivos | Guanyadora |

### Millor intèrpret de cinema estranger

| Actriu | Pel·lícula | Resultat |
| Burt Lancaster | Confidencias | Guanyadora |

### Millor intèrpret de televisió

| Intèrprete | Sèrie de televisió | Resultat |
| Charo López | Cuentos y leyendas | Guanyador |

### Millor intèrpret de teatre

| Intèrpret | Muntatge | Resultat |
| José Luis Gómez | La resistible ascensión de Arturo Ui | Guanyador |

### Millor activitat musical

| Intèrpret | Resultat |
| Lluís Llach | Guanyador |

## Referències

* ↑ Entrega de los Fotogramas de Plata a ABC, 4 de febrer de 1976
* ↑ Entrega de los Fotogramas de Plata, la Vanguardia, 4 de febrer de 1976

## Vegeu també

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1975
* 20a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Enllaços externs

* Consulta dels Fotogramas de Plata de l'any a l'IMDB
# Charles Bourseul

Charles Bourseul (Brussel·les, 28 d'abril de 1829 - Sant Seren, 23 de novembre de 1912) va ser un enginyer francès i un dels pioners de la telefonia. Va desenvolupar les seves investigacions diverses dècades abans que Graham Bell patentés el seu invent i deu anys abans que Antonio Meucci aconseguís la primera trucada telefònica.

## Biografia

Charles va néixer a Brussel·les (Bèlgica), però es va criar i va créixer a Douai (França), país del que era el seu pare, militar de professió.

## Invenció del telèfon

Va treballar com a enginyer civil i mecànic per a la companyia telegràfica, realitzant millores tècniques al sistema de Louis Breguet i Samuel Morse.
També va investigar i experimentar amb la transmissió elèctrica de la veu humana, estudiant la possibilitat d'utilitzar les vibracions provocades per la veu sobre un disc flexible per transmetre-les i provocar-les també en un disc idèntic en un punt receptor. Va fabricar un micròfon electromagnètic, però mai va aconseguir que el receptor reproduís satisfactòriament la veu.
L'any 1854 Charles Bourseul va publicar a la revista L'Illustration (Paris) el primer informe de la història sobre la transmissió de la veu humana per mitjans elèctrics, encara que sense estar avalat per un èxit definitiu. Malgrat això, informava de les bases del funcionament i deia que el procés era delicat i necessitava treball i paciència, però que segons les seves aproximacions, no trigaria a obtenir-se èxit.
El mateix Johann Philipp Reis va confirmar haver utilitzat les investigacions de Charles Bourseul publicades el 1854 com a base per als seus propis desenvolupaments sobre això.
Poc després, el 1860, Meucci va reclamar haver fet el seu primer intent telefònic a Itàlia, que va arribar a demostrar en públic. Després del seu intent de producció buscant inversors es va posar en contacte amb la Western Union Telegraph Company, a la qual va transmetre la seva troballa. Després d'anys d'inactivitat d'aquesta i el reclam corresponent, li van comunicar haver perdut el seu invent, que va ser patentat l'any 1876 per Alexander Graham Bell. Encara que va morir ficat en processos judicials, no va aconseguir en vida el seu reconeixement. No és fins a l'11 de juny de 2002 quan el Butlletí Oficial de la Cambra de Representants dels Estats Units d'Amèrica publica la resolució 269 de reconèixer la seva autoria.

## Vegeu també

* Johann Philipp Reis
* Alexander Graham Bell
* Antonio Meucci
* Telèfon

## Referències

* ↑ http://global.britannica.com/EBchecked/topic/75925/Charles-Bourseul
* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 4 de març de 2016. [Consulta: 24 novembre 2014].
* (fr) Charles Bourseul, « Transmission électrique de la parole », L'Illustration, 26.08.1854.
* (fr) G. Babin, « Le téléphone, invention française », L'Illustration, 21 de novembre de 1908.
* (fr) R. Camboulives, « Un Occitan d'adoption : Xerris Bourseul, inventeur du téléphone ». Presentació fet en l'Acadèmia de les Ciències i Belles Lletres de Tolosa en sessió del 8 de novembre de 1978.
# Fidel Aguilar i Marcó

Fidel Aguilar i Marcó (Girona, 20 de juliol de 1894 - Girona, 21 de febrer de 1917) va ser un precoç escultor gironí que tot i morir amb només 22 anys va aconseguir un cert reconeixement en el seu camp.
Va néixer al carrer de la Cort Reial de Girona, encara que més tard es traslladaria juntament amb la seva família al carrer de la Força de la mateixa ciutat. El 1905, es feu seminarista a petició de sons pares encara que ho deixà per falta de vocació. A partir d'aquell moment s'interessà per la talla en fusta, convertint-la en la seva professió. Assistí a classes a l'Escola de Belles Arts de Girona durant un temps, encara que es va caracteritzar per ser un artista autodidacta.
Després d'uns anys treballant com a tallista en un taller, el 1909, quan tan sols tenia 15 anys, decidí obrir, juntament amb un company, un taller propi de tallista de mobles per encàrrec i restauració ; poc després, va seguir en solitari. Durant aquella època aprofitava el seu temps lliure per fer dibuixos, esbossos en fang, petites talles de fusta. Més tard, s'acostà a l'art de la pedra.
Cap a l'any 1914, va conèixer Xavier Monsalvatje i Rafael Masó, en el context d' Athenea, un dels focus difusors del pensament noucentista gironí. Ell l'encoratjarien a seguir amb la seva creació artística, tot promocionant la seva obra. A partir del 1915, dugué a terme diversos projectes en col·laboració amb l'arquitecte Rafael Masó, com uns mobles per a la Casa Ensesa de Girona o relleus per a la Casa Casas.
L'any 1916, va decidir traslladar-se a Barcelona per ampliar horitzons i dedicar-se més profundament a l'art de la pedra, tanmateix, pocs dies després hagué de tornar a Girona al caure malalt.
| « | L'objecte predilecte de les meves aficions és poder treballar en pedra. [...] Jo vull ser, treballar, córrer, ser home, formar-me en el meu art, adquirir una suma de coneixements, ampliar els meus horitzons... | » |
Morí sobtadament el 1917 a Girona, a causa d'una perforació d'estómac.
El 1976 una de les Sales Municipals d'Exposicions de Girona va ser batejada amb el nom de l'escultor, en el marc de reivindicació de la seva figura artística iniciada en la dècada del 1970.
A la Fundació Rafael Masó de Girona i al Museu Abelló de Mollet del Vallès es conserven diverses obres de l'escultor.

## Obra

* Fidel Aguilar. Figura femenina amb ocell dins una garlanda. c.1916. Fundació Rafael MasóCap de dona (Fidel Aguilar)
* Figura femenina amb ocell, dins una garlanda

## Referències

* ↑ Aguilar Marcó, Fidel Arxivat 2014-03-22 a Wayback Machine.. Ajuntament de Girona
* ↑ Falgàs, Jordi, ed. Casa Masó:vida i arquitectura noucentista. Girona, Triangle postals - Fundació Rafael Masó. 2012.

## Bibliografia

* Falgàs, Jordi, ed. Casa Masó: Vida i Arquitectura noucentista. Girona, Triangle postals - Fundació Rafael Masó, 2012
* Vàzquez, Eva i Falgàs, Jordi ed. Un meteorit fugaç. Fidel Aguilar (1894-1917) Girona. Ajuntament de Girona, 2017.

## Enllaços externs

* Pedresdegirona.cat - Fidel Aguilar Marcó
* Gironins Il·lustres - Fidel Aguilar Marcó El Punt.
* Fidel Aguilar - Biografia Pedresdegirona.com
# Fernando San Emeterio Lara

Fernando San Emeterio Lara és un jugador de bàsquet que ocupa la posició d'aler. Va néixer l'1 de gener de 1984 a Santander, Cantàbria, i es va formar a la ciutat de Valladolid. Mesura 1,99 m i pesa 105 kg.
A la final de la Lliga ACB 2009/10 va anotar en l'últim segon una cistella amb tir addicional en el tercer partit de la sèrie, que va donar el títol de lliga al Baskonia contra el Regal FC Barcelona.
La temporada 2010/11 obtingué el premi a l'MVP de l'ACB.

## Carrera esportiva
### Clubs

* Maristas Valladolid. Cantera.
* Fórum Filatélico Valladolid. Categories inferiors.
* ACB. Fórum Filatélico Valladolid: 2001-2006
* ACB. Akasvayu Girona: 2006-2008
* ACB. Saski Baskonia: 2008-2015
* ACB. València Basket: 2015-present
Al finalitzar la temporada 2014-15, San Emeterio i el Baskonia posaven fi a la seva relació contractual i al juliol de 2015 va firmar un contracte per les dues temporades següents amb el València Basket.

### Selecció espanyola

* Internacional amb la selecció espanyola Júnior
* Internacional amb la selecció espanyola Sub-20
* Internacional amb la selecció espanyola B als Jocs del mediterrani
* Internacional amb la selecció espanyola absoluta
El juny de 2010 va ser inclòs a la llista de 24 jugadors facilitada per la Federació Espanyola de Bàsquet a la FIBA per integrar la Selecció de bàsquet d'Espanya en el Campionat del Món de bàsquet de 2010. El seleccionador espanyol, Sergio Scariolo, el va incloure en la llista de 15 jugadors, seleccionats d'entre els 24 anteriors, que es concentrarien a Las Palmas prèviament al campionat.
El juny de 2012 fou inclòs pel seleccionador estatal espanyol Sergio Scariolo a la llista de seleccionats per participar en els Jocs Olímpics de Londres.

## Palmarès
### Amb la selecció espanyola

* Medalla d'Or a l'Eurobasket 2011 a Lituània.
* Medalla de Plata al Torneig de Mannheim. Selecció d'Espanya Júnior. 2002

### Amb l'Akasvayu Girona

* FIBA Eurocup. 2007

### Amb el Saski Baskonia

* Supercopa d'Espanya de bàsquet de 2008
* Copa del Rei de bàsquet de 2009
* Lliga ACB 2009/10

## Referències

* ↑ «San Emeterio no continuará en Laboral Kutxa Baskonia» (en castellà). acb.com. Arxivat de l'original el 2015-10-06. [Consulta: 30 juny 2015].
* ↑ «Valencia Basket alcanza un acuerdo con el alero Fernando San Emeterio» (en castellà). acb.com. Arxivat de l'original el 2015-07-09. [Consulta: 8 juliol 2015].
* ↑ «Calderón y Oleson, en la preselección para el Mundial» (en castellà). ABC.com. [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ «Los 15 de Oro para el Mundial» (en castellà). Marca.com. [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ «San Emeterio: "Estoy contento por volver a formar parte de este grupo"» (en castellà). acb.com, 22-06-2012. Arxivat de l'original el 2012-06-27. [Consulta: 3 agost 2012].

## Enllaços externs

* Fernando San Emeterio Lara jugador a l'ACB
* Fitxa del jugador al web del Saski Baskonia Arxivat 2009-04-30 a Wayback Machine. (castellà)
# Jacob el Sirià

Jacob el Sirià (Jacobus, Ἰάκωβος) (segle v) fou un monjo assiri deixeble de Maró (Maron) del que deriven el seu nom els maronites.
Fou contemporani de l'eclesiàstic Teodoret, que en parla al seu Philotheus, i del que fou amic. Va esdevenir eminent per la seva santedat i Lleó I el Traci li va consultar (amb dos ascetes més) sobre la validesa de l'elecció de Timoteu Aclur com a patriarca d'Alexandria el 460.
Quan va morir fou enterrat a la mateixa tomba que Teodoret. La seva mort fou el 460 o poc després d'aquest any, ja que va seguir a la de Teodoret (Teodoret havia mort el 457 o 458) però encara era viu el 460 quan va contestar a Lleó I.
# Sabina

* No s'ha de confondre amb Savina.
«Sabina» té aquests significats:
* Biografies:
** Sabina Fúria o Sabina Tranquil·lina, esposa de Gordià III.
** Joaquín Sabina (Úbeda, Andalusia, 1949), cantautor i poeta espanyol.
** Popea Sabina Major, mare de Popea Sabina
** Popea Sabina, amant i després esposa de Neró.
** Víbia Sabina o Júlia Sabina (s. II), emperadriu romana, esposa de l'emperador Adrià
* Toponímia:
** Ciutat de Sabina a Itàlia.
** Val de la Sabina, llogaret pertanyent al municipi de la vila d'Ademús
** Sabina (Ohio)
** Bisbat suburbicari de Sabina-Poggio Mirteto
Viccionari
# Torre de Sa Pedrissa

La Torre de la Pedrissa (popularment de sa Pedrissa) és una torre de guaita del terme de Deià (Mallorca) situada a la possessió homònima, damunt els penya-segats de la punta de Deià. Està declarada Bé d'Interès Cultural, i està en un estat de conservació relativament bo.
Formava part d'un extens sistema de vigilància i senyalització de tota la costa mallorquina per combatre la pirateria, i tenia la funció de protegir Cala Deià per mitjà d'artilleria. Va ser construïda a començament del segle xvii.

## Descripció

És una torre fortificada que era considerada com a fortalesa, molt més robusta que les torres de guaita. És d'estructura troncocònica, amb murs de maçoneria ben treballada i fileres horitzontals. Fa deu metres d'alt, i té el portal d'accés elevat, al qual s'accedia per una escala de mà. El portal condueix a una cambra amb volta de mitja esfera en la qual una escala de caragol condueix al terrat. Al terrat un porxo protegia el buit de l'escala, i és envoltat d'un parapet.

## Història

Al segle xvi, per mor de les amenaces constants dels pirates, consta que a la zona de na Foradada, al cap del Cingle de Deià, la Universitat hi tenia permanentment una guarda per custodiar la zona. Els atacs continuaren, i el 1596 es considerà fortificar el campanar de l'església per protegir la població; fins i tot s'arribà a ordenar als deianencs que abandonassin la vila i es refugiassin a les muntanyes.
Finalment, el 1613, per ordre del Gran i General Consell, es resolgué de construir una torre fortificada per protegir la cala. Aquell mateix any la torre entrà en funcionament, maldament les obres s'allargaren deu anys. Al segle xvii, tenia un canó del calibre 6. A mitjan segle xvii s'hagué d'adobar de cap a peus, reparacions que no degueren ser suficients perquè el 1720 tornava a necessitar un adob. El segle xviii, la torre incorporà un segon canó.
A final del segle xix, desaparegut el perill dels pirates, el 1867 l'estat la va traspassar a Hisenda, i la va comprar Jeroni Rius. Anys més tard, el 1898, la va vendre a l'Arxiduc Lluís Salvador, propietari de moltes altres terres per Deià i Valldemossa.
El 1926 aparegué en el film El secreto de la Pedriza, l'acció del qual ocorre a Deià.

## Referències

* ↑ «Resolución de 30 de octubre de 1997, del Consejo Insular de Mallorca, referente a la declaración de bien de interés cultural, sitio histórico, de las fincas adquiridas por el Archiduque Lluís Salvador de Austria, en Mallorca.» (en castellà). Boletín Oficial del Estado, 10-12-1997.
* 1 2 3 4 5 Aparicio, Àngel; Sastre, Vicenç. Mallorca. Torres i talaies costaneres. Palma: Institut d'Estudis Baleàrics, 2019, p. 52. ISBN 84-17389-98-7.
* ↑ «Torre sa Pedrissa». Agència d'Estratègia Turística de les Illes Balears.
# Premi Unión de Actores a la millor actriu de repartiment de teatre

El Premi a la millor actriu de repartiment en la seva secció de teatre lliurat per la Unión de Actores y Actrices reconeix la millor interpretació d'una actriu no protagonista dins d'una obra de teatre. S'està lliurant des de 2002, ja que entre 1996 i 2001 es va lliurar un únic premi al millor interpretació de repartiment, sense distingir entre masculina i femenina.

## Guardonades

| Any | Guanyadora | Obra |
| 2018 | Ángeles Martín | Hablar por Hablar |
| 2017 | Lucía Barrado | Incendios |
| 2016 | Pilar Gómez | Tarde para la ira |
| 2015 | Pilar Gómez | Cuando deje de llover |
| 2014 | Susi Sánchez | Cuando deje de llover |
| 2013 | Nuria Gallardo | La verdad sospechosa |
| 2012 | Asunción Balaguer | Follies |
| 2011 | María Isasi | Incrementum |
| 2010 | Manuela Paso | La función por hacer |
| 2009 | Lucía Bravo | La cena de los generales |
| 2008 | Karmele Aranburu | Las cuñadas |
| 2007 | Mónica Cano | La casa de Bernarda Alba |
| 2006 | Arantxa Aranguren | Así es (si así os parece) |
| 2005 | Maite Brik | Cara de plata |
| 2004 | Arantxa Aranguren | Yo, Claudio |
| 2003 | Bárbara Goenaga | Historia de una escalera |
| 2002 | Miriam Montilla | Familia |

## Referències

* ↑ Los premiados por la Unión de Actores convierten la gala en un símbolo de paz, El País, 11 de març de 2003
# Kristian Djurhuus

Kristian Djurhuus (12 de febrer de 1895 – 20 de novembre de 1984) va ser un polític conservador feroès, membre del Partit Unionista. Va ser primer ministre de les illes Fèroe en dues ocasions: de 1950 a 1958 i de 1968 a 1970.
Djurhuus era el fill d'Elin (nascuda Larsen), de Porkeri, i de Hans Andreas Djurhuus, mestre fuster de Tórshavn.
Va presidir l'ajuntament de Froðba des de 1926 fins a 1930 i en va ser un membre regular de 1930 a 1934. Va ser diputat del Løgting de 1932 a 1962, i de 1966 a 1970 i en va ser el portaveu durant l'ocupació britànica de la Illes Fèroe durant la Segona Guerra Mundial.
Va ocupar càrrecs de ministre de les Illes Fèroe en els governs de 1948 a 1950, de 1959 a 1963 i de 1967 a 1968. Va ser Primer Ministre de les Illes Fèroe entre 1950 i 1958 i de 1968 a 1970.

## Referències

* 1 2 «Christian Djurhuus» (en feroès). http://denstoredanske.dk.+[Consulta: 18 febrer 2019].

## Vegeu també

* Llista dels Løgmaður (primers ministres) de les Illes Fèroe.

## Enllaços externs

* Web del govern feroès '(anglès)' '(feroès)'
# 1452
## Esdeveniments
### Resta del món

* 30 de setembre - Magúncia (Renània-Palatinat, Alemanya): segons testimonis orals, Gutenberg hi publica la Bíblia (de 42 ratlles i a dues columnes), el primer llibre extens imprès amb tipus mòbils.

## Naixements
### Països Catalans

* 10 de maig - Sos del Rey (província de Saragossa, l'Aragó): Ferran el Catòlic, rei de Catalunya-Aragó (1479-1516), de Sicília (Ferran II) (1468-1516) i de Nàpols (Ferran III) (1504-1516); rei consort de Castella (Ferran V) (1474-1504) (m. 1516)

### Resta del món

* 15 d'abril - Vinci, Toscana: Leonardo da Vinci, artista renaixentista italià.
* 2 d'octubre - Castell de Fotheringhay, Northamptonshire (Anglaterra): Ricard III d'Anglaterra, noble anglès, rei d'Anglaterra entre 1483 i 1485, últim monarca de la Casa de York (m. 1485).

## Referències

* ↑ «Ferran II de Catalunya-Aragó | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ «Richard III | Biography & Facts» (en anglès). [Consulta: 1r octubre 2020].
# Teremtsi

Teremtsi (en ucraïnès: Теремці) és un poble de la Província de Kíev, a Ucraïna, que es troba dins de la Zona d'exclusió de Txornòbil i que ser evacuat arràn de l'accident nuclear del 1986. Es troba entre els rius Dnièper i Prípiat, al nord de l'embassament de Kíev.
Abans de l'accident nuclear, Teremtsi tenia 463 habitants, i disposava d'un institut, un club i una biblioteca. Tot i estar dins de la zona d'exclusió, l'any 2009 hi vivien 34 persones (samosely). Els nivells de contaminació radioactiva del poble són controlats mitjançant les visites períodiques d'un laboratori mòbil, i diverses fonts coincideixen que el poble mostra baixos nivells de contaminació.

## Referències

* 1 2 «У Терімцях під Чорнобилем проживають 34 особи» (en ucraïnès). Тиждень.ua, 23-04-2010 [Consulta: 14 setembre 2020].
* ↑ Mycio, Mary. Wormwood Forest: A Natural History of Chernobyl (en anglès). National Academies Pres, 2005, p. 192. ISBN 9780309094306 [Consulta: 14 setembre 2020].
# Rose O'Neal Greenhow

Rose O'Neal Greenhow, nascuda Maria Rosatta O'Neale (Montgomery, Maryland, 1817 - Cape Fear, Carolina del Nord, 1864). També coneguda com a Wild Rose, espia sudista que va dur el missatge al general Beauregard que facilità la victòria de Bull Run. Fou empresonada a Washington i finalment exiliada als Estats Confederats, on fou ben rebuda per Jefferson Davis. El 1863 viatjà per França i Gran Bretanya per aconseguir suport per a la causa confederada, i fins i tot fou rebuda per Napoleó III. Va morir en un naufragi quan tornava a territori Confederat.
# The Sallyangie

El Sallyangie era un duo folk dels 1960s. Era format pels germans Mike i Sally Oldfield. En 1969 van treure el seu primer i únic àlbum Children of The Sun. El duo se separà a darreries de 1969 després del discret èxit i una gira nacional. Ambdós membres van editar àlbums en solitari per obtenir un èxit més gran.
El nom del duo hom diu que és la barreja de "Sally" (nom d'Oldfield) i "Angie", el nom d'una peça per guitarra instrumental, escrita per Davey Graham i molt popular entre els grups dels anys seixanta.
El segon senzill del duo, "Child of Allah" va ser llançat tres anys després que s'havien separat, una cançó que posteriorment va acabar formant part de l'àlbum de debut en solitari de Sally Oldfield, Water Bearer el 1978.

## Discografia
### Àlbum

* 1968 — Children of the Sun (Transatlantic Records TRA176)

### Singles

* Agost de 1969 — "Two Ships" Cara B "Colours of the World" (Big T / Transatlantic Records BIT 126)
* December 1972 - "Child of Allah". Cara B: "Lady Go Lightly" (Philips Records 6006 259)

## Referències

* ↑ De Rogatis, Jim. Turn on Your Mind: Four Decades of Great Psychedelic Rock (en anglès). Milwaukee: Hal Leonard, p. 173. ISBN 0-634-05548-8.
* ↑ «Mike Oldfield Biography (1953–1972) Arxivat 2018-02-15 a Wayback Machine.». The Official Mike Oldfield Information Service. [Consulta: 23 octubre 2013].
* ↑ «Rarities page 1 ("Child of Allah") Arxivat 2009-01-05 a Wayback Machine.». Amadian. [Consulta: 28 febrer 2010].
* ↑ «Water Bearer». Amazon.co.uk. [Consulta: 28 febrer 2010].
# Rondó en do menor (Chopin)

El Rondó en do menor, op. 1, per a piano sol és la primera obra publicada de Frédéric Chopin; fou l'any 1825, als 15 anys. El va dedicar a "Madame de Linde", una amiga de la família amb la qual Chopin tocava duets. La peça conté un "poc ortodox (però totalment lògic) esquema tonal". La primera fase comença en do menor, però passa a mi major, després a la bemoll major, i retorna al do menor. La segona secció comença en re bemoll major i acaba en do menor. La composició es considera certament feble, especialment en comparació amb les seves obres posteriors. Va ser publicada per primera vegada amb el títol "Adieu à Varsovie" ("Adéu a Varsòvia").
Robert Schumann, el 1832, va escriure d'ella: "La primera obra de Chopin (crec fermament que és la seva desena obra) està a les meves mans: una senyoreta deia que era molt bonica, molt picant, gairebé moschelesca. Però crec que servirà d'estudi per Clara; perquè està ple d'esperit i unes quantes dificultats. Però jo humilment m'atreveixo a afirmar que entre aquesta composició i l'op. 2 hi ha dos anys i vint obres".

## Referències

* 1 2 3 Cambridge Companion to Chopin p80, Jim Samson. Cambridge University Press, 1994. ISBN 0-521-47752-2 ISBN 9780521477529
* 1 2 3 Frederick Niecks, "Chopin as a man as a musician"