OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jérôme Coppel

Jérôme Coppel (Annemasse, Alta Savoia, Roine-Alps, 6 d'agost de 1986) és un ciclista francès, professional des del 2008 fins al 2016.
Com a ciclista amateur aconseguí nombrosos triomfs, entre ells quatre campionats nacionals i una medalla de bronze al Campionat del Món de contrarellotge sots 23, el 2006.
Com a professional destaca la seva victòria a la Ruta Adélie de Vitré de 2009 i el Roine-Alps Isera Tour de 2010. El 2011 acabà segon en la classificació general i en una etapa de la Volta a Múrcia, per darrere Alberto Contador. El 2012 aconseguí la seva principal victòria en una cursa per etapes, en guanyar l'Étoile de Bessèges, èxit que repetiria el 2016.
El 2015 es proclamà campió nacional en contrarellotge.

## Palmarès

* 2004
** Campió de França de contrarellotge júnior
* 2006
** Campió de França de contrarellotge sub-23
** Vencedor d'una etapa del Tour del País de Savoia
* 2007
** Campió de França en ruta sub-23
** Campió de França de contrarellotge sub-23
** 1r al Circuit de les Ardenes
* 2009
** 1r a la Ruta Adélie de Vitré
* 2010
** 1r al Roine-Alps Isera Tour i vencedor d'una etapa
** 1r al Tour del Doubs
** 1r al Tour de Gévaudan i vencedor d'una etapa
* 2011
** 1r a la Volta a Múrcia i vencedor d'una etapa
** Vencedor de la classificació dels joves del Critèrium del Dauphiné
* 2012
** 1r a l'Étoile de Bessèges i vencedor d'una etapa
** 1r al Tour del Doubs
* 2015
** Campió de França de contrarellotge
** Medalla de bronze al Campionat del Món de contrarellotge
* 2016
** 1r de l'Étoile de Bessèges i vencedor d'una etapa

### Resultats al Tour de França

* 2009. Abandona (12a etapa)
* 2011. 14è de la classificació general
* 2012. 21è de la classificació general
* 2013. 63è de la classificació general
* 2015. Abandona (17a etapa)
* 2016. 75è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2013. 40è de la classificació general
* 2014. 31è de la classificació general
* 2015. No surt (20a etapa)

## Referències

* 1 2 Alberto Contador, vencedor inicial de l'etapa i de la general fou desqualificat el febrer de 2012 pel Tribunal d'arbitratge de l'esport
* ↑ «Coppel gana la Estrella de Besseges tras imponerse en la CRI final». El Mundo Deportivo, 07-02-2016 [Consulta: 7 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2011-02-07 a Wayback Machine. (francès)
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Kalbí

La família al-Kalbí fou una nissaga notable de Kufa.
Membres destacats en foren:
* Bixr al-Kalbi, que participa en la batalla del Camell.
* Sàïb ibn Bixr al-Kalbí, mort a Dayr al-Jathaliq, al costat de Mússab ibn az-Zubayr el 690.
* Ubayd ibn Bixr al-Kalbí.
* Abd-ar-Rahman ibn Bixr al-Kalbí.
* Muhàmmad ibn Sàïb al-Kalbí, lloctinent d'Abd-ar-Rahman ibn Muhàmmad ibn al-Àixath, va dirigir la batalla de Dayr al-Djamadjin (701).
* Abu-n-Nadr Muhàmmad ibn as-Sàïib al-Kalbí, historiador i savi, mort el 763 amb més de 80 anys.
* Abu-l-Múndhir Hixam ibn Muhàmmad ibn as-Sàïb al-Kalbí, més conegut com a Ibn al-Kalbí, escriptor mort el 819 o 821 a Kufa, va escriure unes 150 obres, algunes importants sobre genealogies i el paganisme àrab preislàmic.
* Abbàs ibn Hixam al-Kalbí, savi i filòleg.

## Vegeu també

* Banu Kalb o kalbites, tribu àrab
* Kalbites de l'Àndalus
* Kàlbides, dinastia musulmana de Sicília

## Bibliografia

Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "al-Kalbī".
# Kaldbak

Kaldbak [ˈkalːbak] és una localitat situada a la costa oriental de l'illa de Streymoy, a les illes Fèroe. Forma part del municipi de Tórshavn, capital de l'arxipèlag. L'1 de gener de 2021 tenia 252 habitants. El poble está ubicat a la riba nord del fiord de Kaldbak (Kaldbaksfjørður en feroès).
L'arqueologia ha determinat que Kaldbak ha estat habitada des del segle xi. Tanmateix, la primera referència escrita del lloc és en un document del 1584, quan Tummas Símunarson va arrendar-hi una granja. L'església es va construir el 1835 seguint l'estil feroès, amb estructura de fusta i teulada de gespa. Va ser reformada el 1847. Kaldbak no va tenir comunicació per carretera fins al 1977, quan es va construir la carretera que porta a Kaldbaksbotnur. Ambdues localitats es van acabar connectant a la xarxa de carreteres de Streymoy el 1980.
Kaldbak va formar un municipi independent des de l'any 1930 fins al 1976, quan es va annexionar amb el de Tórshavn. El municipi de Kaldbak incloïa també el poble veí de Kaldbaksbotnur.

## Referències

* ↑ «Statistical Database» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-07-06. [Consulta: 4 agost 2019]. «Base de dades estadística de les Illes Fèroe»
* ↑ Dahl, Sverri «Um tíðarfesting av føroyskum fitisteinsfundum» (en feroès). Fróðskaparrit, 4, 1955, pàg. 61-84. ISSN: 367-1704.
* ↑ «Heimabeiti» (en feroès). Arxivat de l'original el 2015-07-15. [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «Fríðrikskirkjan» (en feroès). Fólkakirkjan (Església de les Illès Fèroe). [Consulta: 7 octubre 2019].
* ↑ «Kaldbak kirkja» (en danès). Danske Kirken. Arxivat de l'original el 2016-02-16. [Consulta: 13 octubre 2019].
* ↑ «Kaldbak» (en feroès). Ajuntament de Tórshavn. [Consulta: 13 octubre 2019].
* ↑ Frágreiðing um kommunurnar · Nýggj kommunal skipan í Føroyum (en feroès). Kommununevndin, 1998, p. 263. ISBN 99918-3-044-8.

## Vegeu també

* Llista de municipis de les Illes Fèroe.

## Enllaços externs

* torshavn.fo - Pàgina municipal (en feroès i anglès)
# Protomelas kirkii

Protomelas kirkii és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 18 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: és una espècie de peix endèmica del llac Malawi.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Maréchal, C., 1991. Protomelas. p. 387-393. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (editors) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Muttahida Jihad Council

Muttahida Jihad Council és una coalició de nou grups islamistes militants del Caixmir, vinculats amb el Pakistan i d'ideologia separatista; va ser creat el 1994 per l'Exèrcit de Pakistan i el seu president és Syed Salahuddin, el comandant suprem d'Hizb-ul-Mujahideen.
La bandera de l'organització és gairebé identica a la de l'Emirat Islàmic de l'Afganistan (la bandera dels Talibans), però en color verd (en comptes de blanc), la shahada és de color blanc.
L'organització va ser creada amb l'objectiu de fusionar Jammu i el Caixmir amb el Pakistan, per unificar i concentrar els esforços de diversos grups militants armats que lluiten contra el domini indi al Caixmir; això va fer que la distribució de recursos com armes, municions, materials de propaganda i comunicacions fos més eficient; també va facilitar la coordinació i la combinació de recursos de diversos grups militants per recopilar informació, planificar operacions i atacar objectius d'importància militar dins del Caixmir administrat per l'Índia.
Molts d'aquests grups patrocinats pel Pakistan són reconegudes com a organitzacions terroristes pels Estats Units i l'ONU. Al juny de 2012 en una entrevista, el cap d'Hizb-ul-Mujahideen, Syed Salahuddin va acceptar que Pakistan havia estat donant suport a Hizb-ul-Mujahideen per lluitar a la Caixmir Índia; havia amenaçat de començar a atacar Pakistan si aquest país deixava de donar suport als militants separatistes a Jammu i Caixmir. Va afirmar que els militants estaven lluitant a la «Guerra del Pakistan».
# Casa Masramon

La Casa Masramon és una obra d'Olot (Garrotxa) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici format per dos cossos rectangulars. Té unes interessants combinacions d'obertures horitzontals i verticals que expressen una clara estructuració dels buits. La decoració presenta alguns elements gaudinians. És interessant el cos menor de la construcció amb obertures ovalades i formes corbes.

## Història

És una de les obres més importants de Rafael Masó, corresponent al període més àlgid de la seva producció (1912-1922), quan la seva arquitectura es depura al màxim i es despulla dels additaments innecessaris alhora que es connecta amb els moviments més renovadors del moment.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Masramon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Casa Masramon a la Fundació Rafael Masó.
# Can Lliure

Can Lliure és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de diferents cossos i a diferent desnivell. La part més elevada és la pallissa, d'una planta, amb teulat a un pendent. S'hi accedeix per una porta d'arc de mig punt gran. El conjunt s'obre a la vall per la façana posterior.
Al costat de la pallissa s'hi adossa una masia, guanyant el desnivell d'una planta, de planta baixa i un pis, a un vessant. Per davant d'aquest cos s'hi adossa una quadra, de planta baixa i teulat amb el vessant contrari a ell. S'hi accedeix a través d'una porta de llinda planera datada 1722. Aquesta porta dona a un pati tancat. Aquest cos del pati està desplaçat respecte al cos més alt, deixant espai per una porta i una finestra de llinda planera a sobre.
Les cantonades del cos més alt són de pedra clara polida, visibles des de lluny.

## Història

Les llindes estan datades: 1722, 1759.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Lliure». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Abaciologi

Un abaciologi és el terme amb què es denomina la llista d'abats o abadesses que van governar un monestir o alguna altra institució religiosa similar (col·legiata, canonja). De manera ocasional, es troben referències d'aquest tipus de llistes ja al segle viii a França, però són rares fins al segle xi. A Catalunya, el més antic que es conserva és el de Ripoll (segle xiv). A partir del segle xvii els historiògrafs revisaren molts abaciologis que sovint presentaven moltes dades errònies i falsejades. Jaume Villanueva, refeu els de gairebé tots els monestirs i col·legiates catalans que visità. L'abaciologi aragonès més antic conegut és el de Montearagón redactat a mitjan segle xv a manera d'obituari.

## Referències

* 1 2 «Abaciologio» (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa. Dicom Medios, S.L. Arxivat de l'original el 2010-12-15. [Consulta: 1r octubre 2010].
* ↑ Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya.. 1. ed. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1998-2001, p. 1. ISBN 84-393-4612-3.
* 1 2 «Abaciologi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jaume Villanueva, Viage literario

## Vegeu també

* Abat de Poblet
* Llista d'abats del monestir de Sant Cugat
* Llista d'abats de Santa Maria de Roses
Viccionari
# Font de les Besses II

La Font de les Besses II és un jaciment arqueològic al terme municipal de la Pobla de Cérvoles, a la comarca catalana de les Garrigues. Es troba a l'aire lliure i es pot acotar cronològicament des del paleolític mitjà fins al neolític. Es vincula amb un context d'explotació agropecuària. Està ubicat en terrenys agrícoles a la vall del riu Set, on predominen conreus amb ametllers, cereals i fruiters. La zona quedarà totalment afectada per la construcció d'un nou embassament. Fou localitzat com a resultat de la realització d'una prospecció arqueològica preventiva l'any 2003 en el marc del Pla Espacial Urbanístic de Reserva del Sòl (PEURS) al canal Segarra-Garrigues. Durant les tasques de prospeccions realitzades pel Grup d'Investigació Prehistòrica de la Universitat de Lleida, per encàrrec de l'empresa Regs de Catalunya S.A. (REGSA), es va identificar un conjunt de materials. La zona on es va localitzar el jaciment va quedar totalment afectada per la construcció del nou embassament. El conjunt trobat a la Font de les Besses II està conformat per una gran ascla cortical de sílex retocada. No es van detectar ni materials ceràmics ni estructures associades a aquestes restes materials.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «eGIPCI (eGestió Integral del Patrimoni Cultural Immoble)».
* ↑ Font de les Besses - III, Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya

## Bibliografia

* Memòria intervenció arqueològica preventiva traçat del Canal Segarra-Garrigues, balses reguladores i embassament d'Albagés (2003)
* eGIPCI (eGestió Integral del Patrimoni Cultural Immoble)

## Enllaços externs

* http://www.paeria.es/arqueologia/inici.htm Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
# Kalde

«Kalde» té aquests significats:
* Kalde, caldeus de l'Iraq
* Khalde, els habitants originals d'Urartu després de la conquesta armènia
# Prigórnoie

Prigórnoie - Пригорное (rus) - és un poble del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba als vessants septentrionals del Caucas occidental, a la vora dreta del riu Pxekha, a 28 km al sud d'Apxeronsk i a 108 km al sud-est de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi de Txernígovskoie.
# Puisaye

El Puisaye [pɥizɛ] és una regió natural o comarca de França als límits de l'Orleanès (Orleanesat), Nivernès o Nivernais, i Borgonya. El seu nom alternatiu és Poyaude i el gentilici és puisayens o poyaudins. És una regió de planes humides i verdes amb nombrosos boscos i estanys. El seu nom llatí fou Pusceia.
Mai fou una circumscripció administrativa o religiosa, ni en l'antiguitat, ni en el període feudal, ni modernament, però si fou una comarca tradicional i està descrita en diverses obres com a tal. Els seus límits són: al sud (al departament del Nièvre), una línia seguin Saint-Vérain, Dampierre-sous-Bouhy, Treigny, Sainte-Colombe-sur-Loing i Sougères; à l'est, Fontenoy, Lalande fins a l'Ouanne i Toucy; à l'oest, « entre Briare i Cosne, comença a 3 o 4 km del riu » o sigui Arquian, Thou, Dammarie-en-Puisaye i Batilly-en-Puisaye (al Loiret); i el límit nord va de Toucy, Grandchamp, Champignelles, Le Charme i Rogny-les-Sept-Écluses, entre Yonne i Loiret. El cantó de Charny al Yonne compren Saint-Martin-sur-Ouanne i Parly, que són generalment citades com a part de Puisaye a les obres datades després de 1945.
El 841 es va lliurar a la comarca la important batalla de Fontenoy-en-Puisaye. El 1285 els senyors del castell de Saint-Fargeau es van titular senyors de Puisaye.

## Referències

* Alain Bataille, Pascal Dibié, Jean-Pierre Fontaine, Jean-Charles Guillaume, Jean-Paul Moreau, Ferdinand Pavy, Line Storka, Gérard Taverdet, Yonne, Paris, Éditions Bonneton, coll. « Encyclopédies régionales », 1992 (ISBN 2-86253-124-3)
* Bénigne Defarges, La Puisaye : son terroir, son histoire, Presses monastiques, 1977, 131 p.
* Gustave Goujon, La Puisaye : essai de définition d'une région naturelle du bassin de Paris, Paris, Delagrave, col. « Revue de géographie annuelle », 1911, 148 p.
* Xavier Lauprêtre, Bernard Lecomte, Il était une fois la Puisaye-Forterre, París, Editions de Bourgogne, 2009, reed., GED Archives, 2001 (ISBN 9782910396480)
* Gabriel de Rubercy, En Puisaye. La Dague et l'épée. Combat de Bléneau. La Chasse royale à Saint-Fargeau. La Puisaye, origines et vieux usages, Orléans, Imprimerie de Paul Girardot, 1890,
* Gérard Savéan, La Puisaye : oiseaux, mammifères, amphibiens, reptiles, orchidées, G. Saveau, 1990, (ISBN 9782950447005)
# Mídies

Mídies (en llatí Meidias, en grec antic Μειδίας) fou un tirà grec nadiu d'Escepsis, gendre de Mània, que era sàtrapa de la Frígia Hel·lespòntica.
Va matar a la seva sogra i al seu fill, un noi de setze anys i es va apoderar d'Escepsis i Gergis on estaven dipositats els tresors de Mània. La resta de ciutats de la satrapia no el van reconèixer com a governant, i quan va enviar regals a Farnabazos II demanant la confirmació del lloc de govern de la seva sogra, va rebre la resposta de què Farnabazos preferiria morir que deixar sense venjança la mort de Mània.
Just en aquest moment, el 399 aC, va arribar a Àsia Dercil·lides el general espartà i va proclamar la llibertat de totes les ciutats eòlies i va establir aliances entre ells i Esparta. Va avançar cap a Escepcis on era Mídies, que, temerós tant de Farnabazos com de Dercil·lides, li va proposar una conferència que va garantir amb ostatges. Quan va demanar a Dercil·lides com podia convertir-se en el seu aliat la resposta va ser: donant a llibertat i independència a les ciutats. Dercil·lides va entrar a Escepcis i va proclamar la llibertat acompanyat de Mídies, i junts van anar a Gergis, on Mídies va demanar que se'l deixés com a governador, però Dercil·lides el va privar dels seus soldats, es va apoderar dels tresors de Mània i va deixar a Mídies només la seva propietat privada. Quan Mídies, alarmat per la seva seguretat, va preguntar on viuria, Dercil·lides li va dir: "A la casa del teu pare a Escepcis, però sense guàrdia per protegir-te, on quedaràs a l'abast de la indignació dels teus compatriotes", segons diu Xenofont.

## Referències

* ↑ Meidias a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1010
# Puig del Cérvol

El Puig del Cérvol és una muntanya de 311 metres que es troba entre els municipis de Castelldefels i Gavà, a la comarca del Baix Llobregat, i Sitges a la del Garraf. Principalment està constituït per dolomies i calcàries dels períodes Juràssic i Cretaci inferior, excepte a la seva part nord-oest, on els materials són calcàries amb intercalacions dolomítiques dels períodes Valanginià i Barremià del Cretaci inferior.
Al sud del turó, a 295 metres d'altitud, es troben les runes d'una pleta. Aquesta edificació anomenada Pleta dels Vaquers (Pleta del Cérvol) o Corral d'en Vinyes (Corral del Cérvol). És esmentada en un document de l'any 1538. L'ús de pletes a l'aire lliure de pedra en sec es dona entre els segles XVI i XIX en els llocs més muntanyosos del Massís del Garraf. Es caracteritzen per ubicar-se adosades a masies o aïllades, de planta rectangular, una part de la superfície a l'aire lliure i una altra coberta de teules. Els ramats transhumants que venien a hivernar aprofitaven l'existència de pastures d'hivern i les temperatures benignes.
Pel cim del turó passa un sender local de petit recorregut (SL-C 99) de 6,1 km, que va des del Centre d'Activitats Ambientals de Cal Ganxo (Castelldefels) al cim de La Morella (Begues), el més alt del Massís del Garraf.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Mapa geològic comarcal del Baix Llobregat, escala 1:50.000, 2005. PDF
* ↑ Miret Mestre, Magí. “Construccions ramaderes de pedra en sec des de la protohistòria fins a l'època moderna al massís del Garraf (Barcelona)” dins Actes de la V Trobada d'Estudi per a la Preservació del Patrimoni de Pedra en Sec als Països Catalans (2009). Consell de Mallorca, 2011, p. 229. PDF
* ↑ Mapa dels Parcs del Garraf i d'Olèrdola. Diputació de Barcelona, 2017. PDF
# Pristen (Valuiki)

* Per a altres significats, vegeu «Pristen».
Pristen - Пристень (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 74 habitants. Pertany al districte (raion) de Valuiki.

## Referències

* ↑ «Kasenovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-26. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Инвестиционный паспорт муниципального района «Город Валуйки и Валуйский район» Белгородской области». Официальный сайт Администрации Валуйского района Белгородской области.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 26 març 2022].
# Pristichampsus

Pristichampsus és un gènere extint de cocodrils semiaquàtics que va viure del Paleocè a l'Eocè, fa 40 Ma.

## Registro fòssil

Les restes fòssils de Pristichampsus s'han trobat en diverses parts del món: França, Alemanya, Wyoming i l'oest de Texas (Estats Units), Hengdon (Xina) i est del Kazakhstan.
# Musaranya d'orelles petites de Merriam

La musaranya d'orelles petites de Merriam (Cryptotis merriami) és una espècie de mamífer de la família de les musaranyes (Soricidae). Viu als altiplans del sud de Mèxic, Guatemala, Hondures, El Salvador, el nord de Nicaragua i el nord de Costa Rica.
# Pseudanthias taira

Pseudanthias taira és una espècie de peix de la família dels serrànids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 10 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí de clima subtropical i associat als esculls de corall.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1871-1876. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Tome VII. Percoides I, Priacanthiformes, Serraniformes, Grammisteiformes, Percaeformes, Datniaeformes. Atlas Ichthyol. v. 7 . 1-126.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 «Pseudanthias taira» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Randall, J.E., H. Ida, K. Kato, R.L. Pyle i J.L. Earle, 1997. Annotated checklist of inshore fishes of the Ogasawara Islands. Nat. Sci. Mus. Monogr. (11):1-74.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Heemstra, P.C. i J.E. Randall, 1999. Serranidae. p. 2442-2547. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 4. Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). Roma, FAO. 2069-2790 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.