OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Artxil d'Ibèria

Artxil I d'Ibèria (en georgià : არჩილი I) fou un rei d'Ibèria de la dinastia cosròida que va regnar del 411 al 435.
Fill i successor de Mitridates IV d'Ibèria, va regnar 24 anys segons les cròniques georgianes i també Moisès de Khorene que l'anomena «Ardzil» i el fa contemporani del monjo armeni i creador de l'alfabet armeni, Mesrop Machtots (362-440)
Durant el seu regnat el país era vassall dels sassànides de Pèrsia. La crònica no obstant insisteix que el rei va intentar sostreure's de la influència persa amb l'ajuda dels grecs i del seu propi fill, amb el que va intentar reconquerir les províncies de Rani (Ran) i Mowacan, perdudes en regnats precedents i controlades ara per "l'eristavi Barzabod" que Cyril Toumanoff identifica amb un príncep de la dinastia dels Mihrànides. El conflicte s'hauria acabat finalment amb l'enllaç del príncep hereu Mitridates amb Sagdoukht, la filla de Barzabod.
Artxil I és també conegut com a constructor de l'església de Sant Esteve a Mtskheta. Durant el seu regnat van morir els tres bisbes de Geòrgia de manera successiva: Ioanes (mort el 429), Grigol (mort el 434) i Basili (mort el 436), i el rei va instal·lar al successor que la crònica anomena com Mobidan
Artxil I es va casar amb Maria, una dona grega de la família de l'emperador Jovià, amb la qual va tenir a Mitridates V d'Ibèria que el va succeir.

## Notes

* ↑ La crònica georgiana sembla oblidar el bisbe Ieremias (429-433); el successor de Basili fou en realitat un personatge anomenat Glonakor (436-448).

## Bibliografia

* Moisès de Khorene, Histoire de l'Arménie, Paris, Gallimard, col. « L'aube des peuples », 1993 (ISBN 2-07-072904-4)
* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie depuis l'Antiquité jusqu’au XIXe siècle, vol. 1-7, Sant Petersburg, 1848-58.
* Cyril Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990
# Avdéievka (Bélgorod)

* Per a altres significats, vegeu «Avdéievka».
Avdéievka - Авдеевка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2016 tenia 98 habitants. Pertany al districte (raion) de Prókhorovka.

## Referències

* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ «Avdeyevka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-02-04. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ Бобов А. Начало заселения района / А. Бобов //Истоки. – 2001. – 10 янв.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 4 febrer 2022].
# Assassin's Creed III

Assassin's Creed III és un videojoc d'acció i aventures històrica amb punts de ciència-ficció i sigil en un món obert desenvolupat per Ubisoft per a PlayStation 3, Xbox 360, Wii U i Microsoft Windows. És la continuació d'Assassin's Creed: Revelations.
La trama principal del joc es dona durant la revolució Americana i el protagonista, Ratonhnhaké:ton (pron.: /ˈrəduːnˈhəɡeɪduːn/, també conegut pel nom adoptat Connor, és un mestís (mig anglès i mig mohawk). A més a més de l'època històrica, el joc també es remunta al present amb algunes escenes d'en Desmond Miles. El joc compta amb un nou motor construït des de zero, Anvil Next, que utilitza la capacitat total dels sistemes de la generació actual per oferir una "experiència de nova generació".

## Referències

* ↑ Gilbert, Henry. «Assassin's Creed III release date and more in first trailer». GamesRadar, 05-03-2012. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ «Assassin's Creed 3 gets first trailer, Ubisoft talks up 'revolutionary new game engine'». ComputerAndVideogames, 05-03-2012. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ «Ubisoft Online Store - Assassin's Creed III PC». Arxivat de l'original el 2013-06-09. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ «Ubisoft Online Store - Assassin's Creed III». Arxivat de l'original el 2013-06-09. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ «Ubisoft Annecy working on Assassin's Creed III Multiplayer». VG257, 19-05-2012. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ Miller, Matt. «Eastern Seaboard Is An Entirely New AC III Gameplay Zone», 06-06-2012. Arxivat de l'original el 2012-06-10. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ «Assassin's Creed III Confirmed for Wii U». IGN, 05-03-2012. Arxivat de l'original el 2013-07-22. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ Miller, Matt. «April Cover Revealed: Assassin's Creed III». Game Informer, 01-03-2012. Arxivat de l'original el 2013-07-10. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ Harman, Stace. «Connor goes loud: Assassin's Creed III gets first showing». VG247, 27-05-2012. [Consulta: 19 juny 2012].
* ↑ Fan, Nintendo. «Assassin's Creed III: The Redesigned Anvil Engine». www.GameInformer.com, 28-03-2012. Arxivat de l'original el 2012-03-30. [Consulta: 12 desembre 2012].
* ↑ Robinson, Andy. «News: Assassin's Creed 3 'aiming to look next-gen' on 360, PS3 - Ubisoft». ComputerAndVideoGames.com, 05-05-2012. [Consulta: 12 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Anàlisi Arxivat 2012-12-30 a Wayback Machine. (català)
# Aucne

Aucne o Ocne, (en llatí Aucnus, Ocnus) va ser un heroi etrusc lligat a la llegenda de la constitució de la ciutat de Bolonya.
Era fill de Faune, o potser del déu-riu Tíber. La seva mare era Manto, una endevina itàlica, o potser Manto, la filla de Tirèsias o d'Hèracles. Va néixer a Perusa, però va marxar de la ciutat per tal de no fer ombra al seu germà Aulestes, que l'havia fundada. Va creuar els Apenins i va fundar Fèlsina, la ciutat etrusca que més endavant seria Bolonya. Els seus companys van fundar altres ciutats a la vall del Po, entre elles la que més tard es diria Màntua. Algunes tradicions diuen que aquesta última la va fundar el mateix Aucne, i que li posà el nom en honor de la seva mare. Altres diuen que el fundador va ser Biànor, germà d'Aucne.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 66. ISBN 9788496061972.
# Avions Amiot

Avions Amiot va ser un fabricant d'aeronaus francès. L'empresa va ser fundada l'any 1916 per Félix Amiot com la Société d'Emboutissage et de Constructions Mécaniques (SECM).

## Història

Félix Amiot va construir la seva primera aeronau en un garatge de París el 1913, però no va ser fins al 1916, durant la Primera Guerra Mundial, que es va implicar seriosament en la construcció. El Ministre de Defensa va concedir un contracte a SECM, que era propietat dels germans Paul i Pierre Wertheimer, juntament amb Félix Amiot. SECM i Amiot van funcionar tan sols com a subcontractistes i assembladors, i no van arribar a produir els seus propis dissenys.
Després de la guerra, SECM i Amiot van construir aeronaus lleugeres. L'any 1929 l'empresa va vendre les seves participacions de l'empresa Lorraine-Dietrich al govern. El 1934 es va crear una gran controversia quan el govern va revendre les accions de Lorraine-Dietrich, aleshores coneguda com a SGA, a Amiot-SECM i Marcel Bloch per una fracció del preu que el govern havia pagat cinc anys abans.
Posteriorment Amiot va controlar l'empresa Chantiers aéronautiques de Normandie (CAN) a Cherbourg. En les primeres fases Amiot va obtenir un èxit considerable amb l'Amiot 143, considerada juntament amb el seu contemporani el Potez 542, una de les aeronaus més lletges qua han volat.
A mesura que el ritme de rearmament augmentava a finals de la dècada dels 1930, Amiot va obtindre un altre èxit, aquesta vegada amb l'elegant bombarder Amiot 354. Amb la caiguda de Paris el mes de juny de 1940, Amiot i 3000 dels seus treballadors van marxar cap al sud, a la zona no ocupada, on va establir una nova fàbrica a Marsella. Durant la guerra, Amiot va cooperar ambels ocupants nazis protegint els seus interessos i els dels germans Wertheimer, que en aquells moments treballaven en els Estats Units. Amiot va esdevindre un subcontractista per l'empresa Junkers, construint 370 aeronaus. La producció del Junkers Ju 52 trimotor sota llicència va continuar després de la guerra amb el nom d'Amiot AAC.1 Toucan. Es van construir més de 400 unitats per a l'exèrcit francès i per l'ús com a avió de línia a França i els seus territoris.

## Aeronaus

* Amiot 110 - 1928
* Amiot 110-S (Hidroavió) - 1931
* Amiot 120 Sèries - 1925
* Amiot 140/150 Sèries - 1931
* Amiot 340/350 Sèries - 1940
* Amiot AAC.1 Toucan - (Junkers Ju 52)

## Referències

* ↑ Patard, Frédéric. L'aventure Amiot-CMN: des hommes, le ciel et la mer. (en francès). Éditions des Champs, 1998. ISBN 9782910138097.
* ↑ Lemesle, André «Du pionnier de l'aviation au père des vedettes de Cherbourg ou la passionnante aventure industrielle de Félix Amiot (1894-1974)». Mémoire de la société nationale académique de Cherbourg, 31, 1995.
# Avinguda de Federico Soto

L'avinguda de Federico Soto és una àmplia avinguda, situada al centre de la ciutat valenciana d'Alacant, que disposa d'un passeig central enjardinat a manera de rambla. Juntament amb les avingudes del Doctor Gadea i del General Marvà, forma un gran eix urbà, d'un quilòmetre de longitud i perpendicular al mar, que es perllonga des de les faldes del mont Tossal fins al Parc de Canalejas i, per extensió, al port de la ciutat. Rep el seu nom de l'alcalde d'Alacant Federico Soto Mollá (1910-1912).

## Descripció

Atenent a la numeració dels carrers, l'avinguda té una orientació sud-est - nord-oest, que s'estén des de la glorieta de la plaça de Calvo Sotelo fins a l'emblemàtica plaça dels Estels. Aquesta avinguda serveix de límit entre el barri Eixample Diputació i el Centre.
És l'avinguda central de l'eix Gadea-Soto-Marvà i es distingeix per ser la més comercial i transitada de les tres. Compta amb nombrosos negocis, entre els quals destaca un edifici del centre comercial El Corte Inglés (antic Galerías Preciados) que fa cantonada amb l'avinguda de Maisonnave. A més, amb motiu de les diferents fires que tenen lloc durant l'any (del llibre, outlets, etc.) s'instal·len casetes comercials al llarg del passeig central per a la venda al públic.
Des dels caps de carrer d'aquesta avinguda poden observar-se el proper edifici Riscal (el gratacel més alt de la ciutat) i el castell de la Santa Bàrbara. A l'extrem nord del passeig central de l'avinguda existeix un accés a l'estació subterrània d'Estels del TRAM d'Alacant.

## Punts d'interès

De nord a sud:
* Plaça dels Estels: la plaça més emblemàtica de la ciutat. Separa les avingudes General Marvà i Federico Soto.
* Plaça de Calvo Sotelo: plaça contigua a les avingudes, en el tram en què comença Federico Soto i acaba Doctor Gadea.
* Monument a Maisonnave: monument al primer alcalde d'Alacant triat per sufragi masculí.
* Creu dels Caiguts: monument en forma de creu que commemora als morts dels dos bàndols enfrontats en la Guerra Civil.

## Referències

* 1 2 3 Guía Urbana Arxivat 2016-11-26 a Wayback Machine. del Ayuntamiento de Alicante.
# Sandra Melhem

Sandra Melhem (en àrab: ساندرا ملحم) és una empresària i activista dels drets LGBT libanesa. És la propietària del club Projekt / Ego Beirut, un popular local d'ambient LGBT. Melhem va fundar Queer Relief Fund, una organització benèfica humanitària, després de l'explosió de Beirut en 2020. Va rebre un esment especial pel seu compromís humanitari en la cerimònia del Premi Internacional de Drets LGBT celebrada en 2021 a París.

## Referències

* ↑ Enzerink, 2021.
* ↑ Richard, 2018.
* ↑ David, 2021.
* 1 2 3 Gough, 2020.
* ↑ A., 2021.
* ↑ Ville de Paris, 2021.

## Bibliografia

* A., Khaled. «Anya Kneez: On Building a Drag Scene and Rebuilding Beirut» (en anglès), 31-08-2021. Arxivat de l'original el 13 octubre 2021.
* David, Laura. «Not a Monolith: What the Queer Response to the Beirut Blast can Teach Us about Lebanon and the Middle East» (en anglès), 02-12-2021. Arxivat de l'original el 4 gener 2022.
* Enzerink, Suzanne «Arab Archipelagoes: Revolutionary Formations and a Queer Undercommons in Saleem Haddad's Guapa». Feminist Formations, 33, 1, 2021, pàg. 245–274. DOI: 10.1353/ff.2021.0011. ISSN: 2151-7371.
* Gough, Sam. «'I can't think of the future': Beirut's LGBT+ community bruised and broken after explosion» (en anglès), 19-08-2020. Arxivat de l'original el 1 març 2021.
* Richard, Anaïs. «Being a young LGBT member in Beirut» (en anglès), 17-04-2018. Arxivat de l'original el 31 maig 2022.
* Ville de Paris. «Les lauréats du prix international pour les droits des personnes LGBTQI+ dévoilés» (en francès), 17-05-2021. Arxivat de l'original el 27 gener 2022.
# Sant Antolí i Vilanova

Sant Antolí i Vilanova és un poble de 134 habitants pertanyent al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra), del qual és el cap administratiu. Està situat a la ribera esquerra del riu d'Ondara.
El poble està compost per dos antics nuclis. El més antic, Sant Antolí, és format per uns carrerons, que antigament foren tancats per dos portals, amb l'antiga església de Sant Antolí, al cim. També es conserva una part de l'antic castell de traça gòtica.
El nou nucli anomenat Vilanova de Sant Antolí, està comunicat per un pont sobre el riu d'Ondara. Hi passava pel mig la carretera que va a Talavera, fins que es creà una petita variant. El 1950 es construí la nova església parroquial de Santa Maria de Sant Antolí.
L'antiga jurisdicció pertanyia al comte d'Erill. Fins al 1972 fou un municipi independent, quan s'uní a Sant Pere dels Arquells, per formar el nou municipi de Ribera d'Ondara. L'antic terme municipal de Sant Antolí va incorporar, a mitjans del segle xix, els pobles de Montlleó, Briançó, Montpalau, Montfar i Pomar.

## Referències

* ↑ «Població Sant Antolí i Vilanova». Padró continu de població. Institut d'Estadística de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2019].
* ↑ «Sant Antolí i Vilanova». Consell Comarcal de la Segarra. Arxivat de l'original el 18 de juliol 2019. [Consulta: 18 juliol 2019].
* ↑ «Sant Antolí i Vilanova». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842». Instituto Nacional de Estadística. [Consulta: 18 juliol 2019].
# Sant Alís

Sant Alís, també anomenat Penya de Sant Alís és el pic més alt del Montsec d'Ares a 1.675 m d'altitud. Es troba al límit de les comarques de la Noguera i el Pallars Jussà, entre els termes municipals d'Àger i Sant Esteve de la Sarga.
Vèrtex geodèsic (referència 255095001), ofereix una visió àmplia: des del Montseny, Montserrat, Montcaro, Serra de Prades, Serra de Montsant, el Moncayo, Serra de Guara i pràcticament tots els Pirineus, des dels navarresos fins als gironins.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.
A la part més prominent hi ha una antiga rampa d'obra per practicar el parapent, actualment en desús perquè és poc segura. A uns 100 m de desnivell i a l'esquerra, mirant a la Noguera, hi ha la sortida actual. El desnivell fins al poble d'Àger és de 1.050 m. Les pràctiques de parapent es fan sempre cap al costat sud, de la Noguera.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
# Sant Aleix de Montsor

Sant Aleix de Montsor era una capella o ermita romànica del poble de Montsor, pertanyent al municipi de la Pobla de Segur, a la comarca del Pallars Jussà.

## Bibliografia

* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.
* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Salvador (Llobera)

Sant Salvador és una muntanya de 846 metres que es troba als municipis de Llobera i Torà, a la comarca catalana del Solsonès. Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 272102001), i també l'església de Sant Salvador del Coll de Llanera.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Sant Salvador». GEC.
* ↑ «Capella del Coll de Llanera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2016].
# Sabre de Sant Simó

El sabre de sant Simó és un tortell en forma de sabre, típic i tradicional de la ciutat de Mataró. Es comercialitza exclusivament el dia de sant Simó, el 28 d'octubre, una festa marinera important que guarda relació amb l'ermita de Sant Simó de la ciutat de Mataró.
El dia 28 d'octubre és típic anar a comprar el sabre a l'ermita de Sant Simó. El voltant de l'ermita hi ha parades on venen únicament aquesta peça de rebosteria. Tot i així, el sabre de sant Simó també es pot comprar a les pastisseries de la ciutat.
Aquest dia, davant de l'ermita, també es pot veure el típic ball de pescadors. Un ball que només es pot ballar exclusivament el 28 d'octubre i a Sant Simó. Normalment la festa dura uns 3 o 4 dies, en funció de com cau el 28 d'octubre en el calendari. Durant aquests dies de celebració, es fan desfilades de gegants, activitats per als infants, sardanes, havaneres, castellers, concerts, etc. L'any 2011 fou especial però, ja que amb motiu dels 400 anys de l'ermita, la festa durà una setmana.

## Història

L'origen del sabre de sant Simó té relació amb la història dels mariners de Mataró amb sant Simó. Simó va ser un dels 12 apòstols de Jesucrist. Antigament, quan els pirates barbarescos atacaven les costes del Maresme, els mariners invocaven sant Simó perquè els en protegís. En concret, els pirates volien robar aigua del pou que hi havia al costat de l'ermita.
La idea del sabre va sorgir fa uns 300 anys, des de la confraria de pastissers de Mataró del moment, els quals van decidir de fer un tortell en forma de sabre que simbolitzes la lluita entre pirates i mariners.

## Enllaços externs

* Conte del sabre de Sant Simó Arxivat 2011-02-06 a Wayback Machine.
* Sabre de Sant Simó al Maresme Arxivat 2010-10-04 a Wayback Machine.
* Sabre de Sant Simó a la gastroteca
* Article sobre el sabre de Sant Simó
* Article sobre l'Aplec de Sant Simó a Festes.org
# Sainte-Osmane

Sainte-Osmane és un municipi francès situat al departament del Sarthe i a la regió de País del Loira. L'any 2007 tenia 188 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Sainte-Osmane era de 188 persones. Hi havia 83 famílies de les quals 28 eren unipersonals (20 homes vivint sols i 8 dones vivint soles), 24 parelles sense fills i 31 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 126 habitatges, 80 eren l'habitatge principal de la família, 37 eren segones residències i 9 estaven desocupats. 124 eren cases i 1 era un apartament. Dels 80 habitatges principals, 70 estaven ocupats pels seus propietaris, 9 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien una cambra, 4 en tenien dues, 7 en tenien tres, 33 en tenien quatre i 34 en tenien cinc o més. 62 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 31 habitatges hi havia un automòbil i a 42 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Sainte-Osmane el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 8 |
| 4 | 80 a 84 | 4 |
| 8 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 8 |
| 4 | 60 a 64 | 8 |
| 8 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 8 |
| 12 | 45 a 49 | 8 |
| 8 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 8 |
| 4 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 8 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 8 |
| 4 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 113 persones, 80 eren actives i 33 eren inactives. De les 80 persones actives 71 estaven ocupades (38 homes i 33 dones) i 9 estaven aturades (5 homes i 4 dones). De les 33 persones inactives 12 estaven jubilades, 11 estaven estudiant i 10 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Sainte-Osmane hi havia 82 unitats fiscals que integraven 196 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 16.028,5 €.

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de serveis i 2 d'empreses classificades com a «altres activitats de serveis».
L'any 2000 a Sainte-Osmane hi havia 8 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Sainte-Osmane a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Sainte-Osmane a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Sant Miquel de Balansat

Sant Miquel de Balansat és una població del municipi eivissenc de Sant Joan de Labritja, situada al nord-est de l'illa. És la parròquia més populosa del municipi, amb 1.809 habitants (2009), denominats miquelers/miqueleres. La població, disseminada, compta amb diversos nuclis urbans: Sant Miquel, Port de Sant Miquel (vénda on hi ha l'església) i es Pla Roig.
Hi destaca l'església de Sant Miquel, alçada sobre un turó, que rep el malnom de Puig de Missa. És del segle xiv, tot esdevenint un dels temples més antics de l'illa. Posteriorment, al XVI, es va alçar una nau central, completada amb dos capelles (la de Rubió i la de Benirràs), a finals del segle xvii, on destaquen les pintures al fresc de motius florals i religiosos.
Al nord hi ha el nucli des Port de Sant Miquel, que recau sobre una estreta i espectacular badia sobre la Mediterrània. En aquest indret també hi destaca la Cova de Can Marçà, antic refugi de contrabandistes.
A la vénda de Benirràs el puig Es Pujolots assoleix 195 metres sobre el nivell de la mar.
A la ciutat destaca l'equip de futbol Societat Esportiva Penya Independent, que l'any 2023 ascendí a Segona Federació, quarta categoria del futbol espanyol.

## Referències

* ↑ «Sant Miquel de Balansat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Miquel de Balansat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sant Miquel de Balansat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Balansat
* ↑ Sant Miquel de Balansat
* ↑ «Sant Miquel de Balansat». Arxivat de l'original el 2010-12-11. [Consulta: 13 setembre 2012].
* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Pujolots, es
* ↑ Sánchez Venzalá, T. «La Penya Independent logra otro histórico ascenso» (en castellà). Periódico de Ibiza y Formentera, 04-06-2023. [Consulta: 30 març 2024].