OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sempervivum sosnowskyi

Sempervivum sosnowskyi és una espècie de planta amb flors de la família de les crassulàcies (Crassulaceae) del gènere Sempervivum.

## Descripció

Sempervivum sosnowskyi creix com una planta de roseta esvelta i allargada amb un diàmetre de 10 a 12 cm (poques vegades fins a 15 cm). Les fulles són allargades i espatulades, curtes i gradualment afilades al terç superior, són glabres i breument ciliades. La punta és vermellosa. La fulla té de 60 a 80 mm de llarg i de 15 a 25 mm d'amplada.
Les tiges florals amb fulles denses i amb prou feines pubescents arriba a una llargada de 30 a 40 cm i un diàmetre de 15 mm. Té fulles en forma de llengua que tenen forma de cor a la base i són una mica més llargues i amples que les de la roseta. La inflorescència compacta i uniformement encavallada consta d'espirals bifurcades i, generalment, diverses espirals axil·lars petites. Les flors de tija curta i de 14 a 16 flors tenen un diàmetre de 3 a 3,5 cm. Els seus pètals són roms i allargats en forma d'ou, nus per dins, són vermellosos a les puntes. Els sèpals són lineal-lanceolats de color groc verdós, tenen una franja verda al mig i són liles a la base. Els estams són de color lila, les anteres glabres són grogues. Els nectaris són allargats transversalment.

## Distribució i hàbitat

Sempervivum sosnowskyi és natiu al nord-est de Turquia fins al Transcaucas. És una planta perenne suculenta i creix principalment al bioma temperat.

## Taxonomia

Sempervivum sosnowskyi va ser descrita per Ter.-Chatsch. i publicat a Zametki po Sistematike i Geografii Rastenii 13: 17, a l'any 1947.

### Etimologia

Sempervivum: nom compost per a dues paraules llatines Semper ("sempre") i vivus ("vivent"). Són Sempervivum a causa de ser plantes perennes que mantenen les fulles a l'hivern, i ser força resistents a condicions dificultoses de creixement.
sosnowskyi: epítet en honor al botànic rus Dmitri Ivanovitx Sosnovski (1885–1952).

## Referències

* 1 2 «Sempervivum sosnowskyi» (en anglès). Royal Botanic Garden Kew - Plants of the World Online. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «Sempervivum sosnowskyi». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets | secundiflorus - sensibilis», 2019. [Consulta: 1r octubre 2023].

## Bibliografia

* Hart, Henk ’t; Bleij, Bert; Zonneveld, Ben. Urs Eggli. Sempervivum altum (en alemany). Stuttgart: Eugen Ulmer, 2003, p. 363. ISBN 3-8001-3998-7.

## Enllaços externs

* Fotos de Sempervivum sosnowskyi
# Aeonium castello-paivae

Aeonium castello-paivae Bolle, és una espècie de planta tropical amb fulles suculentes que pertany al gènere Aeonium a la família de les crassulàcies.

## Descripció

Pertany al grup d'espècies arbustives ramificades. Les flors són de color blanc-verdós. Les fulles són obovades i espatulades, glabres, de color verd pàl·lid a verd groguenc, normalment variegades amb ratlles vermelloses, i disposades en rosetes petites, de 3-7 cm de diàmetre, amb les fulles internes més o menys erectes.

## Distribució geogràfica

Aeonium castello-paivae és un endemisme de La Gomera a les Illes Canàries.

## Taxonomia

Aeonium castello-paivae va ser descrita per Carl Bolle i publicat a Bonplandia 7: 240. 1859

### Etimologia

aeonium: nom genèric del llatí aeonium, aplicat per Dioscòrides Pedaci a una planta crassa, probablement derivat del grec aionion, que significa "sempre viva".
castello-paivae: espècie dedicada al portuguès, Baró do Castello de Paiva.

### Sinonímia

* Aeonium gomeraeum Webb ex-Christ
* Aeonium paivae (Lowe) Lam.
* Sempervivum castello-paivae (Bolle) Christ
* Sempervivum paivae Lowe

## Vegeu també

* Característiques de les crassulàcies

## Referències

* ↑ «Aeonium castello-paivae». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 5 agost 2012].
* ↑ «Aeonium castello-paivae». Reial Jardí Botànic: Proyecto Anthos. [Consulta: 26 novembre 2009].
* ↑ Aeonium castello-paivae a PlantList

## Bibliografia

* Bailey, L. H. & I. Z. Bailey. 1976. Hortus Third i–xiv, 1–1290. MacMillan, New York.
# Argentament

L'argentament és l'operació de cobrir algun objecte amb una capa d'argent. S'han desenvolupat diferents mètodes: aplicació d'una làmina d'argent, metal·lització al buit, deposició de metall reduït químicament (sense corrent elèctric), o electrodeposició.

## Aplicació de làmina d'argent

En el primer d'aquests mètodes l'objecte que es vol argentar s'ha de netejar bé abans d'aplicar-li el full d'argent per assegurar l'adherència a tota la seva superfície. Un cop hom li ha aplacat un full molt prim d'argent, és escalfat al roig fosc a fi de formar un aliatge que asseguri l'adherència.

## Metal·lització al buit

La metal·lització al buit és emprada, sobretot, per a objectes no metàl·lics (plàstics, vidres…). La metal·lització al buit és un procés físic que s'inicia netejant a fons els objectes i se'ls dona una capa de base de laca per eliminar defectes superficials. Les parts es col·loquen llavors en una cambra de buit amb petits trossos d'argent suportats sobre filaments d'escalfament especials. Un cop segellada la cambra es fa el buit i els filaments escalfen l'argent fins que es fon i es vaporitza. L'argent vaporitzat cobreix tot el que entra en contacte, condensant en les superfícies més fredes.

## Deposició química

L'argentament de metalls per reducció química és obtingut bé per immersió del metall més electropositiu que l'argent (especialment coure o llautó) en una solució de sal d'argent, bé fregant-lo amb una pasta a base de sals d'argent. El revestiment obtingut així és sempre molt superficial i de poca durada i el mètode és cada cop menys emprat.

## Electrodeposició

Però l'argentament químic, a partir de sals d'argent i reductors, serveix sovint de base conductora per a l'electrodeposició sobre superfícies no conductores (vidre o plàstic). En condicions adequades és possible, a més, d'obtenir dipòsits molt brillants (miralls). El mètode d'argentament avui realment important és l'electrodeposició, que és aplicada sobretot, damunt coure i aliatges, i també sobre d'altres metalls. Els banys són a base de dicianoargentat de potassi (o de sodi) amb excés de cianur alcalí, puix que així hom obté una conductivitat elevada i una concentració molt feble d'Ag+, cosa que assegura una deposició coherent. Els ànodes són d'argent fi i la densitat de corrent sol variar entre 0,2 i 0,8 A/dm². Hom sol fer variar el gruix de les deposicions entre 0,02 i 0,2 mm, i, a vegades, en objectes sotmesos a gran desgast, són augmentades a 0,3 mm. En general amb l'argentament hom es proposa d'aprofitar la resistència a la corrosió i la bona aparença de l'argent (argentament de parament de taula), però també, en certs casos, el seu alt poder reflector o la seva conductància elevada (miralls metàl·lics, conductors d'alta freqüència, etc).

## Referències

* ↑ «Metalización al Vacío» (en castellà), 07-03-2018. [Consulta: 5 juny 2020].
# Art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica

L'art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica són 757 jaciments de pintures rupestres catalogats per la UNESCO com a Patrimoni de la Humanitat el 1998. Aquest patrimoni està dividit en tres importants àrees: la zona de la serra d'Aitana (província d'Alacant), el massís del Caroig (província de València) i la comarca de Los Vélez (província d'Almeria). És el conjunt de jaciments d'art rupestre més gran d'Europa.
L'art rupestre de l'arc mediterrani es pot classificar en tres estils:
* Art macroesquemàtic.
* Art llevantí.
* Art esquemàtic.
De vegades, aquests estils apareixen superposats, per exemple a la Sarga (Alcoi, l'Alcoià).
La forma de vida durant una fase crítica del desenvolupament humà està hàbilment recollida en pintures amb estils i temàtiques úniques. Les comunitats que van viure aproximadament entre els anys 6000 i 1000 aC a l'arc mediterrani de la península Ibèrica ens han llegat pintures com a mostra de la seva civilització. Aquestes pintures aporten informació sobre el seu mode de vida, quins animals eren importants en la seva cultura o com vestien, però també plantegen molts interrogants sobre les seves creences, la seva organització i altres aspectes que difícilment arribarem a conèixer.

## Principals assentaments

Algunes de les pintures rupestres més importants d'aquest patrimoni són: Pla de Petracos (Castell de Castells, Marina Alta), coves de Cogul, etc.
Entre els 60 assentaments localitzats a Catalunya, el Patrimoni de la Generalitat de Catalunya fa una distinció específica de 3 indrets determinats en funció de la seva importància relativa, que són:
* Abrics d'ermites de la serra de la Pietat, a Ulldecona.
* Roca dels Moros, a Cogul.
* Cova dels Vilars, a Os de Balaguer.

## Referències

* ↑ (castellà) Extracto de la información oficial distribuïda por el Centro del Patrimonio Mundial (UNESCO) acerca de las resoluciones adoptadas por el mismo en la XXII sesión. Arxivat 2019-09-07 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* El conjunt al web de la Generalitat de Catalunya.
* Rock Art of the Mediterranean Basin on the Iberian Peninsula, UNESCO World Heritage Centre.
* Centre UNESCO de Catalunya.
# Ari Hjelm

Ari Hjelm (Tampere, 24 de febrer de 1962) fou un futbolista finlandès de la dècada de 1980.
Fou 100 cops internacional amb la selecció finlandesa. Pel que fa a clubs, destacà a Stuttgarter Kickers, FC St. Pauli i FC Ilves.
Entre 2001 i 2010 fou entrenador de Tampere United.

## Referències

* ↑ Ari Hjelm Fitxa a Fussballdaten
* ↑ «Ari Hjelm». worldfootball.net. [Consulta: 9 juliol 2012].
# Arielulus circumdatus

Arielulus circumdatus és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a Cambodja, la Xina, l'Índia, Indonèsia, Malàisia, Myanmar, el Nepal, Tailàndia i el Vietnam. El seu hàbitat natural són els boscos montans i els boscos secundaris de teca. No hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Bates, P.; Bumrungsri, S.; Francis, C.; Csorba, G.; Walston, J.; Molur, S.; Srinivasulu, C. Arielulus circumdatus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 13 novembre 2013.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Arielle Dombasle

Arielle Laure Maxime Sonnery (Hartford, Connecticut, 27 d'abril de 1953), coneguda com a Arielle Dombasle, és una vedet d'origen estatunidenc que ha treballat sobretot a França com a vedet (per exemple al Crazy Horse de París, amb el nom artístic de Dolores Sugar Rose) i artista de varietats, cantant, actriu de televisió (per exemple, a la sèrie Miami Vice) i a nombroses pel·lícules de cinema, guionista i directora de cinema. Des d'agost de 2010 té la seva pròpia empresa de consell i prestació artística, SARL AD Céleste. En 2007 va rebre la Legió d'Honor francesa de mans del Ministre de Cultura. En 2009 va presidir el jurat de Miss França. Des de 1993 és parella del filòsof Bernard-Henri Lévy.

## Discografia parcial

* 2000: Liberta (Disc d'Or)
* 2002: Extase (Disc d'Or)
* 2004: Amor Amor (Disc de Platí)
* 2006: C'est si bon (Disc d'Or)
* 2009: Glamour à mort.
* 2009: Chansons probables.

## Direcció de cinema

* 1982: Chassé-croisé
* 1988: Les pyramides bleues
* 2009: La traversée du désir

## Teatre

* 1985: Retour à Florence
* 2003: La Belle et la toute petite bête, adaptació de La Bella i la Bèstia.
* 2007: Don Quichotte contre l'Ange Bleu, òpera humorística basada en El Quixot

## Referències

* ↑ Arielle Dombasle lance une société, et révèle un secret Arxivat 2010-09-15 a Wayback Machine. 20 d'agost de 2010. (francès)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial d'Arielle Dombasle.
# Aridisòl

Aridisòls (o sòls del desert) són un ordre de sòl (Aridisol) de la USA soil taxonomy. Aridisols (del llatí aridus, per a “sec”, i solum per a sòl) es formen en climes àrids o semiàrids. Els aridisòls dominen els cosistemes de desert i arbusts xèrics els quals ocupen un terç de la superfície emergida de la Terra. Els aridisòls tenen una concentració de matèria orgànica molt baixa que reflecteix que són sòls molt poc productius.
La deficiència d'aigua és la característica definitòria d'aquests sòls. La lixiviació hi és molt limitada i sovint en el perfil del sòl apareixen dipòsits minerals i/o cimentació per carbonats, guix o sílice. Poden donar lloc a la salinització.

## Referències

* ↑ «Aridisols». USDA-NRCS. Arxivat de l'original el 9 maig 2006.
* «Aridisols». University of Florida. Arxivat de l'original el 16 setembre 2006. [Consulta: 14 maig 2006].
* «Aridisols». University of Idaho. Arxivat de l'original el 2006-09-01. [Consulta: 14 maig 2006].
# Aridolis

Aridolis (en grec antic Αρίδωλις) fou tirà d'Alabanda a Cària. Va acompanyar a Xerxes I de Pèrsia (486 aC-465 aC) en la seva expedició a Grècia i va ser capturat pels grecs a Artemísion el 480 aC i enviat a l'istme de Corint carregat de cadenes.

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, VII, 195

## Enllaços externs

* Aridolis al Projecte Perseus, citant Heròdot
# Aristòmac II d'Argos

Aristòmac II d'Argos (en grec antic Αριστόμαχος) fou tirà d'Argos al segle III aC.
Va succeir a Aristip II d'Argos a la tirania poc abans del 230 aC. A la mort del rei Demetri II de Macedònia el 229 aC, va abdicar en evaporar-se la influència macedònia i pressionat per Àrat de Sició que li va donar 50 talents per pagar als seus mercenaris i llicenciar-los.
Tot seguit Argos es va unir a la Lliga Aquea. Aristòmac va ser nomenat estrateg de la Lliga el 227 aC i va dirigir la guerra contra Cleòmenes III d'Esparta, però enfrontat a Àrat va abandonar el comandament i es va passar a Cleòmenes amb ajut del qual va conquerir Argos on va recuperar la tirania.
Àrat va intentar sense èxit recuperar la ciutat per la Lliga, i Aristòmac en represàlia va fer matar 80 ciutadans distingits d'Argos que suposadament donaven suport a la Lliga. Poc temps després Argos va ser ocupada per Antígon III Dosó a qui Àrat havia demanat ajuda. Aristòmac va caure presoner i va ser executat, i van tirar el seu cos al mar. En parlen Plutarc i Polibi.

## Referències

* ↑ 2.Aristomachus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 307
# Asandre

Asandre és el nom dels següents personatges:
* Asandre de Cària, diàdoc, sàtrapa de Cària
* Asandre del Bòsfor, rei del Bòsfor Cimmeri
# Antoni Trallero i Alòs

Antoni Trallero i Alòs (Sabadell, 17 de gener de 1920 - 28 de gener del 2005) va ser un enginyer industrial català.
Fill de pares d’origen aragonès, estudià a diferents escoles de Sabadell. L’any 1938 el van mobilitzar i va combatre als fronts del Segre i de l’Ebre. Reincorporat als estudis, va acabar el batxillerat l’any 1941 i el 1949 es va llicenciar en Enginyeria Industrial a l'Escola d’Enginyers Industrials de Barcelona. Posteriorment es va doctorar en la mateixa especialitat.
A partir de 1949, i associat a l’oficina d'Antoni Forrellad i Solà, començà a desenvolupar la seva trajectòria professional. Va intervenir en la direcció de la primera portada d’aigües de Vallvidrera a Sabadell (1949-1952) i, com a assessor tècnic de la Companyia d’Aigües de Sabadell, projectà i dirigí la portada d’aigües de Cerdanyola i als nous barris de Sabadell.
Casat l’any 1952 amb Antònia Casañas Guri, va tenir cinc fills: Carme, Roser, Josep, Montserrat i Ramon.
Va projectar més de seixanta edificis industrials a Sabadell i alguns de fora de la ciutat, entre els quals destaquen el de la Unidad Hermética, ASEA-CES, Filana, Ondina, Roca-Radiadores, Acondicionamento y Docks, Italco, Jenny y Turull, Estruch, S.A., Arrahona S.A., FYTISA i la seu del Club Natació Sabadell.
Va participar en diverses activitats ciutadanes i fou membre de l'Acadèmia Catòlica, dels Amics dels Goigs, d'Òmnium Cultural de Sabadell, de la junta del Museu d’Història i de la Fundació Bosch i Cardellach des del 1944 –entitat en què, entre altres funcions, va ocupar el càrrec de vicedirector (1983-1987)–. També va ser conseller de la Caixa d’Estalvis de Sabadell (1976 i 1980). Va participar en l’organització d’exposicions i edicions de goigs de Sabadell i va publicar diversos articles a les revistes Arrahona i Cultura Cristiana.
Al llarg de la vida va aplegar col·leccions diverses i una biblioteca considerable. El seu arxiu professional es troba avui a l'Arxiu Històric de Sabadell. Una part de la biblioteca de temàtica religiosa és a la biblioteca de Montserrat i a l'Arxiu i Biblioteca Episcopal de Vic. De la resta de la seva biblioteca –uns 20.000 volums, principalment de temàtica social, geogràfica i històrica dels Països Catalans, unes 10.000 revistes de temàtica cultural i una col·lecció de 30.000 goigs– se’n va fer donació a la Fundació Bosch i Cardellach.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Espinach i Grau, Ramon «El llegat Trallero. Arxiu i biblioteca de la Fundació Bosch i Cardellach». Quaderns d'Arxiu de la Fundació Bosch i Cardellach, 104, pàg. 62.
* ↑ J. A. «L'Arxiu ingressa el fons documental de l'enginyer Antoni Trallero i Alòs». Diari de Sabadell, 10-07-2002.
* ↑ J. A. «La Bosch i Cardellach homenatja Trallero en rebre'n el llegat». Diari de Sabadell, 25-05-2006.

## Enllaços externs

* Antoni Trallero al Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya Arxivat 2021-05-13 a Wayback Machine.
# Ascensió Figueres i Górriz

Ascensió Figueres i Górriz (Nules, 1 de juliol de 1962) és una filòloga, política i docent valenciana, presidenta de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua entre 2001 i 2011. En 2018 fou escollida membre del Consell Valencià de Cultura.
Llicenciada en Filologia hispànica i en Dret per la Universitat de València, també ha desenvolupat tasques docents en diversos centres escolars i ha estat present en els cinc primers congressos d'Història i Filologia de la Plana, dos com a presidenta (1990 i 1992, i la resta com a vicepresidenta (1994, 1996 i 1998).
Ha compaginat aquests treballs amb una vessant política, formant part de les files del Partit Popular. Ha estat regidora en el seu ajuntament de 1987 a 1991, diputada a la Diputació de Castelló i a les Corts Valencianes (1995-1999), formant part sempre de tasques relacionades amb la cultura, educació i polítiques socials. Dimití del càrrec de presidenta de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua en presentar-se a les eleccions generals espanyoles de 2011 com a número tres a les llistes del Partit Popular a Castelló, eleccions en què va obtenir l'acta de diputada.

## Referències

* ↑ Levante-EMV. «Les Corts renoven el Consell Valencià de Cultura en triar a 14 nous consellers» (en castellà). [Consulta: 15 març 2019].
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r juliol 2015].
* ↑ «Dimiteix la presidenta de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua per presentar-se a les eleccions amb el PP». VilaWeb, 14-10-2011. [Consulta: 14 octubre 2011].
* ↑ Resultats de les eleccions Arxivat 2019-12-21 a Wayback Machine.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Arrià (poeta)

Arrià (en llatí Arrianus, en grec antic Ἀρριανός) va ser un poeta grec que segons Suides va fer una traducció grega en hexàmetres de les Geòrgiques de Virgili i va escriure un poema sobre Alexandre el Gran (Ἀλεξανδρίας) en 24 rapsòdies i un sobre Àtal de Pèrgam.
Que sigui autor d'aquesta última obra es posa en dubte per alguns crítics, ja que no és clar que un poeta que va viure poc després de Virgili fes una obra sobre Àtal, un personatge molt anterior, llevat que fos un descendent dels Àtals. A més, també podria ser que Suides hagi confós dos poetes del mateix nom o amb nom semblant, ja que Adrià va escriure una obra sobre Alexandre.

## Referències

* ↑ 1.Arrianus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 350
Viccionari
# Aphyosemion pascheni

Aphyosemion pascheni és una espècie de peix de la família dels aploquílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: sud-oest del Camerun.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion pascheni» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Ahl, E. 1928. Beiträge zur Systematik der afrikanischen Zahnkarpfen. Zool. Anz. v. 79 (pt 3/4): 113-123.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Aphyosemion petersi

Aphyosemion petersi és una espècie de peix de la família dels aploquílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Costa d'Ivori i Ghana.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Aphyosemion petersi» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Sauvage, H. E. 1882. Notice sur les poissons du territoire d'Assinie (Côte d'Or). Bull. Soc. Zool. Fr. v. 7: 313-325, Pl. 5.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Associació Nacionalista Catalana

Associació Nacionalista Catalana fou un grup catalanista constituït el 12 de desembre de 1907 per Trinitat Monegal (president), Josep Maria Roca i Heras i Lluís Via i Pagès (vicepresidents), i Eugeni Xammar i E. Vidal i Riba (secretaris). Com a vocals s'hi aplegaren Oriol Martí, Salvador Millet, J. Llamusí, Frederic Barceló, Domènec Martí i Julià, Manuel Pagès i Mercader i altres.
La seva fundació suposa l'oposició dels sectors més joves del catalanisme, més radicals, vers els polítics veterans. Eren força crítics amb Solidaritat Catalana a causa del caciquisme de la Lliga Regionalista.
Formà part d'Unió Catalanista i intentà substituir les funcions d'Aplec Catalanista com a aparell polític. A les eleccions del 1908, però, van fer campanya pel vot en blanc i fins i tot s'enfrontaren Martí i Julià. Des del 1910 el seu cap fou J. Grant i Sala, amb Jaume Arqué, Salvador Borrut, Sebastià Xanxo i Vicenç Albert Ballester i Camps, que adoptaren una posició clarament separatista o independentista. Pel febrer del 1912 hi va ingressar Daniel Cardona i Civit, convocaren diversos actes, com l'homenatge a José Rizal, la celebració del Corpus de Sang i una manifestació davant del monument al Doctor Robert, que acabà amb càrrega policial i 9 detinguts.
Cap al 1913 crearen la Joventut Catalanista de Barcelona com a grup de joventuts. El 1915 Martí i Julià intentà integrar-lo dins Unió Catalanista quan intentà fer-ne un partit polític, però a la seva mort el grup restà orfe. Molts dels seus membres s'integraren en la Federació Democràtica Nacionalista el 1919, ja sota el lideratge de Francesc Macià.

## Bibliografia

* Colomer, Jaume. La Temptació separatista a Catalunya: els orígens (1815-1917). Columna Edicions, 1995. ISBN 978-84-7809-909-2.
# Argelers (desambiguació)

* No s'ha de confondre amb Argelièrs o Argelèrs.
«Argelers» té aquests significats:
* Argelers o Argelers de la Marenda, vila i municipi a la comarca del Rosselló (Catalunya Nord)
* Argelers (Sant Feliu Sasserra), masia al municipi de Sant Feliu Sasserra a la comarca del Bages
* Camp d'Argelers, camp de concentració francès emplaçat entre 1939 i 1941 en la platja del municipi nord-català d'Argelers
* Cantó d'Argelers, divisió administrativa francesa, situada a la Catalunya Nord, al departament dels Pirineus Orientals
* Estació d'Argelers, estació ferroviària a la vila d'Argelers de la Marenda (Catalunya Nord)
* Tractat d'Argelers, tractat signat a la població d'Argelers l'any 1298 entre Felip IV de França i el comte-rei Jaume el Just
* Vila fortificada d'Argelers, vila murada, fortificada, medieval d'estil romànic del segle xii de la vila d'Argelers de la Marenda, a la comarca del Rosselló