OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Melchor Cano

Melchor Cano (Tarancón, 6 de gener de 1509 - Toledo, 30 de setembre de 1560) fou un frare dominic, teòleg i bisbe espanyol.

## Biografia

El seu pare, Fernando Cano, jurista, l'envià a estudiar a la Universitat de Salamanca, on fou alumne de Francisco de Vitoria i professà al Convent de Sant Esteve dels dominics el 1524. El 1531 fou enviat al Col·legi de Sant Gregori a Valladolid, on estudià amb Bartolomé de Carranza i amb Luis de Granada. El 1536 obtingué la càtedra de teologia a Sant Gregori. El 1543 aconseguí la càtedra de teologia a Alcalà, fet singular per ser un dominic d'orientació tomista quan la universitat complutense era el baluard de l'erasmisme.
Participà en la primera fase de la Junta de Valladolid (1550) que intentava resoldre la polèmica dels naturals o dels justos títols entre Juan Ginés de Sepúlveda i Bartolomé de las Casas. Carles V l'envià al Concili de Trent el 1551, on es feu notar com impugnador de les postures teològiques dels jesuïtes. El 12 de setembre del 1552 fou promogut per Carles V a bisbe de Canàries, càrrec que deixà per ser rector el Col·legi de Sant Gregori a Valladolid el 1554.
El 1556 escrigué la seva famosa Consultatio theologica, en què aconsellà al rei Felip II que resistís les pretensions temporals del papat i com a monarca absolut defensés els seus drets a l'administració de les rendes i béns de l'Església espanyola, amb la qual cosa faria l'estat menys depenent de Roma. Això li valgué ser anomenat "fill de la perdició" per part del papa Pau IV. Poc temps després fou detingut per la Inquisició l'arquebisbe de Toledo Bartolomé de Carranza i Felip II aprofità per quedar-se amb les rendes vacants de Toledo mentre es dirimia el cas. El 1557 fou nomenat provincial del seu orde. Fou professor de Fray Luis de León.

## Obres

La seva obra més important és De Locis Theologicis (Salamanca, 1563), en què establí les deu fonts per a la demostració teològica: la Sagrada Escriptura, la Tradició Apostòlica, l'autoritat de l'Església Catòlica, l'autoritat dels concilis ecumènics, l'autoritat del Summe Pontífex, la doctrina dels Pares de l'Església, la doctrina dels doctors escolàstics i canonistes, la veritat racional humana, la doctrina dels filòsofs i la història.
També destacà en la literatura en llengua castellana escrivint una àmplia i personal traducció de l'Opera utilissima de la cognizione et vittoria di sé stesso (Venècia, 1531) de Giovanni Battista da Crema refosa pel canonge Serafino Aceti da Fermo, amb el títol de Trattato per la vita cristiana utilissimo della cognitione e vittoria di se stesso (1538), que pren per estructura d'exposició dels set pecats capitals.

## Referències

* ↑ Antonio Osuna Fernández-Largo. «Melchor Cano» (en castellà). Diccionario Biográfico electrónico (DB~e). Real Academia de la Historia. [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ Poves Jiménez M. La villa de Tarancón en el renacimiento. Cuenca: UNED. p.153-66.
* ↑ Cheney DM. Bishop Melchor Cano, O.P. Catholic Hierarchy. 02/06/2013.
# Cos de Nissl

Un cos de Nissl, també anomenat substància de Nissl o substància basòfila, és un tipus de cos granular gran que es troba a les neurones. Aquests grànuls estan constituïts per reticle endoplasmàtic rugós i ribosomes lliures en espiral, i són un lloc de síntesi proteica. S'anomenen així en honor de Franz Nissl, el psiquiatre alemany que els va descobrir el segle xix.
Els cossos de Nissl es poden visualitzar amb un mètode de tinció selectiva desenvolupat per Nissl, la tinció de Nissl. S'usa un colorant d'anilina per marcar grànuls d'ARN extranuclears. Aquest mètode de tinció és útil per localitzar el soma de les neurones, ja que els cossos de Nissl es localitzen en el citoplasma del soma i de zones de les dendrites properes al soma, però no a l'axó ni al con axonal. A causa de les propietats basòfiles de l'ARN (afinitat per substàncies bàsiques), els cossos de Nissl (i en conseqüència el soma neuronal) es tenyeixen de blau amb aquest mètode.
Els cossos de Nissl mostren canvis a conseqüència de determinades condicions fisiològiques. En condicions patològiques poden arribar a dissoldre's i desaparèixer (cromatòlisi).

## Funció

La funció dels cossos de Nissl s'associa a la que té el reticle endoplasmàtic rugós en altres cèl·lules: els poliribosomes lliures dels cossos de Nissl sintetitzen proteïnes per a ús intracel·lular mentre que els associats a membrana sintetitzen proteïnes excretables.

## Referències

* ↑ «Cos de Nissl». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 John H. Byrne; James Lewis Roberts From Molecules to Networks: An Introduction to Cellular and Molecular Neuroscience. Academic Press, 23 de gener de 2009, p. 20–. ISBN 978-0-12-374132-5 [Consulta: 15 novembre 2013]. (anglès)
* ↑ Wolfgang Kühnel. Color Atlas of Cytology, Histology, and Microscopic Anatomy. Thieme, 2003, p. 182–. ISBN 978-3-13-562404-4 [Consulta: 4 gener 2013].
* 1 2 T. Herdegen; J. Delgado-Garcia Brain Damage and Repair: From Molecular Research to Clinical Therapy. Springer, 25 maig 2005, p. 37–. ISBN 978-1-4020-1892-3 [Consulta: 4 gener 2013].
# Chassagne-Montrachet

Chassagne-Montrachet és un municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat.
# Jay Bentley

Jay Dee Bentley (6 de juny de 1964, Wichita, Kansas) és el baixista del grup californià Bad Religion.
Jay va créixer a Woodland Hills (Los Angeles) i va assistir a l'institut El Camino High School, on coneixeria a Greg Graffin i Brett Gurewitz, qui van preguntar a Jay si volia entrar en un nou grup que estaven creant, Bad Religion. No obstant això, Jay no tenia cap baix elèctric ni sabia tocar-lo, però va anar a una botiga, es va fer amb un i va aprendre en poc temps. Va romandre amb Bad Religion els dos primers anys de vida de la banda, des de 1979 fins a 1982. En aquest període va gravar el primer EP de la banda, autotitulat Bad Religion i el primer àlbum d'estudi de la banda, How Could Hell Be Any Worse?. Però va abandonar mentre gravaven Into the Unknown, el seu segon àlbum.
Durant els sis anys que va estar al marge de la banda, Bad Religion només va llançar el citat Into the Unknown i l'EP Back to the Known, el 1984. Ja que l'agrupació californiana va tenir una curta ruptura i va estar 4 anys sense llançar nou material, fins a 1988. En aquest parèntesi, Jay va tocar en algunes bandes de Los Angeles com Wasted Youth o T.S.O.L. Però quan el baixista original de T.S.O.L., Mike Roche, va tornar a la banda, Jay va haver de sortir i va passar fugaçment per Cathedral of Tears, una banda també amb una història musical molt fugaç.
El 1986, Jay torna a Bad Religion al costat de Pete Finestone, el bateria, i Gurewitz. Des de llavors, Jay ha estat el baixista oficial de la banda ininterrompudament, gravant un total de 13 àlbums d'estudi amb la veterana banda californiana. Viu a Bowen Island, a la Colúmbia Britànica i té dos fills amb la seva ex dona Michaela, de la qual es va divorciar en 2005.
# Tit Gegani Macerí

Tit Gegani Macerí (en llatí: Titus Geganius Macerinus) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Gegània, i era de la família dels Macerí.
Va ser elegit cònsol l'any 492 aC juntament amb Publi Minuci Augurí i en el seu període es va produir una gran fam a Roma, a causa que les terres no s'havien cultivat a l'any anterior perquè la plebs s'havia revoltat i s'havia retirat al Mont Sagrat.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 884.
# Antoni de Cardona-Borja i d'Alagó

Antoni de Cardona-Borja i d'Alagó (València, 1623 — Madrid, 1694) va ser un autor dramàtic en castellà.
Va ser el segon marquès de Castellnou i de Ponts, i senyor de les baronies de Paranxet i Prades. Va ser gentilhome de cambra de Joan-Josep d'Àustria i majordom de Carles II, per a qui va escriure algunes obres teatrals cortesanes, com Dido y Eneas. Membre del Consell d'Aragó, participà en les corts de Saragossa del 1677. Després de la mort de la seva dona va ser ordenat sacerdot i es dedicà a la dramatúrgia. És autor de diverses comèdies, cinc de les quals restaren inèdites, mentre que algunes foren editades, com ara El más heroico silencio (Madrid 1663) i Del mal lo menos (Madrid 1672). Va participar en dues sessions de l'Acadèmia dels Sols, el 1658 i el 1659.

## Obres

* Obrar contra su intención
* El más heroico silencio
* La entrada de la Reina en Madrid
* La pragmática de amor
* La ronda de Palacio

## Referències

* ↑ «Antoni de Cardona-Borja i d'Alagó | enciclopèdia.cat». [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ «CANTIC: Registre». [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ «Cardona y Borja, Antonio de (1623-1694)» (en castellà). [Consulta: 16 abril 2020].
# Carrer d'Avall (Arenys de Mar)

El carrer d'Avall és un carrer d'Arenys de Mar (Maresme) que conté alguns edificis protegits individualment com a bé cultural d'interès local. El carrer d'Avall, paral·lel a la costa, és un del més antics de la població i potser el més llarg. Des d'època de Carles III fins a l'any 1960 va servir de Camí Reial, i per això no és estrany que es construïssin les cases acomodades de la vila.

## Número 7

El número 7 és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local. Casa de tres plantes amb les obertures que resten de l'època emmarcades amb pedra. Respon al tipus corrent de les cases acomodades de l'època. Presenta una façana posterior de característiques semblants. Tenia un portal dovellat com el de la casa contigua, però el van enderrocar. Està coronat per una cornisa.

## Número 38-40

El número 30-40 és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local. Dues cases de composició única, de dues plantes i obertures emmarcades amb pedra. Els portals tenen llinda arquejada. A la planta baixa hi ha la porta d'entrada i una finestra amb reixa de ferro, a la part posterior o pis hi ha balcons. El coronament està fet amb balustrada d'obra.

## Referències

* 1 2 «Carrer d'Avall, 7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 juliol 2015].
* 1 2 «Carrer d'Avall, 38-40». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 juliol 2015].
# Tautogolabrus brandaonis

Tautogolabrus brandaonis és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba al Brasil.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Parenti, P. i J.E. Randall, 2000. An annotated checklist of the species of the labroid fish families Labridae and Scaridae. Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. (68):1-97.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Copa libanesa de futbol

La Copa libanesa de futbol és la màxima competició futbolística per eliminatòries del Líban.

## Historial

Font:
| No. | Temporada | Campió | Resultat | Finalista |
| 1r | 1937–38 | Nahda | 1–1 | Hilmi-Sport |
| 1r (R) | 1937–38 | Nahda | 3–2 | Hilmi-Sport |
| 2n | 1938–39 | Hilmi-Sport | 2–1 | Homenetmen |
| 3r | 1939–40 | Hilmi-Sport | 3–2 | DPHB (Sikka) |
| 4t | 1940–41 | Nahda | 4–2 | Homenetmen |
| 5è | 1942–43 | Homenetmen | 3–2 | Nahda |
| 6è | 1944–45 | Nahda | 2–2 | Racing Beirut |
| 6è (R) | 1944–45 | Nahda | 3–2 | Racing Beirut |
| 7è | 1946–47 | Nahda | 2–1 | Pagramian |
| 8è | 1947–48 | Homenetmen | 1–0 | Racing Beirut |
| 9è | 1950–51 | Shabiba Mazraa | 4–2 | Nejmeh |
| 10è | 1951–52 | Shabiba Mazraa | 8–1 | Homenetmen |
| 11è | 1961–62 | Homenetmen | 4–2 | Shabiba Mazraa |
| 12è | 1963–64 | Safa | 1–0 | Nejmeh |
| 13è | 1970–71 | Nejmeh | 3–1 | Safa |
| 14è | 1985–86 | Safa | 1–0 | Ansar |
| 15è | 1986–87 | Nejmeh | 2–0 | Tadamon Beirut |
| 16è | 1987–88 | Ansar | 1–0 | Shabab Sahel |
| 17è | 1988–89 | Nejmeh | 4–0 | Tadamon Tir |
| 18è | 1989–90 | Ansar | 3–2 | Safa |
| 19è | 1990–91 | Ansar | 2–1 | Safa |
| 20è | 1991–92 | Ansar | 2–0 (pr.) | Harakat Shabab |
| 21st | 1992–93 | Bourj | 4–1 | Homenmen |
| 22nd | 1993–94 | Ansar | 4–1 | Homenmen |
| 23rd | 1994–95 | Ansar | 1–0 | Safa |
| 24è | 1995–96 | Ansar | 4–2 (pr.) | Nejmeh |
| 25è | 1996–97 | Nejmeh | 2–0 | Ansar |
| 26è | 1997–98 | Nejmeh | 2–1 | Homenmen |
| 27è | 1998–99: | Ansar | 2–1 (pr.) | Homenmen |
| 28è | 1999–00 | Shabab Sahel | 1–1 (p) | Safa |
| 29è | 2000–01 | Tadamon Tir | 2–1 | Ansar |
| 30è | 2001–02 | Ansar | 2–1 | Ahed |
| 31st | 2002–03 | Olympic Beirut | 3–2 (pr.) | Nejmeh |
| 32nd | 2003–04 | Ahed | 2–1 (pr.) | Nejmeh |
| 33rd | 2004–05 | Ahed | 2–1 | Olympic Beirut |
| 34è | 2005–06 | Ansar | 3–1 | Sagesse |
| 35è | 2006–07 | Ansar | 3–1 | Ahed |
| 36è | 2007–08 | Mabarra | 2–1 | Safa |
| 37è | 2008–09 | Ahed | 2–0 | Shabab Sahel |
| 38è | 2009–10 | Ansar | 2–1 (pr.) | Mabarra |
| 39è | 2010–11 | Ahed | 3–0 | Safa |
| 40è | 2011–12 | Ansar | 2–1 (pr.) | Nejmeh |
| 41è | 2012–13 | Safa | 2–1 | Shabab Sahel |
| 42è | 2013–14 | Salam Zgharta | 1–0 (pr.) | Tripoli |
| 43è | 2014–15 | Tripoli | 2–1 | Nejmeh |
| 44è | 2015–16 | Nejmeh | 0–0 (p) | Ahed |
| 45è | 2016–17 | Ansar | 1–0 | Safa |
| 46è | 2017–18 | Ahed | 0–0 (p) | Nejmeh |
| 47è | 2018–19 | Ahed | 1–0 | Ansar |
| 48è | 2020–21 | Ansar | 1–1 (p) | Nejmeh |

## Referències

* ↑ «Lebanon - List of Cup Winners». RSSSF.

## Enllaços externs

* RSSSF
# Jaume Gamundí «Fembra»

Jaume Gamundí «Fembra» (Caimari, Selva, finals del segle xvi-Alcúdia, 1622) va ser un bandejat mallorquí, membre de la parcialitat de Canamunt i de la Colla de Selva.

## Biografia

El 7 d'abril de 1618 el virrei de Mallorca, Pere Ramon Safortesa, promulgà un edicte per a capturar els «bandejats, delats, aquadrillats i altres facinerosos». A l'edicte esmentat s'oferien dues-centes lliures i la remissió de penes, si es tractava d'un altre bandejat, a qui capturàs Jaume Gamundí «Fembra». «Fembra» formava part de la Colla de Selva. amb Joan Ferragut «Boda», Miquel Llinàs, Gabriel Abrines «Moreu», Jacint Amengual, Miquel Cardell, Sebastià Amengual, Jaume Cifre «Cantarelles», Antoni Domingo «Manescal» i altres. El 18 de setembre de 1618, en un enfrontament entre bandejats, morí d'una arcabussada el pollencí Joan Vila «del Rafal», així com Pere Marcó. A principis de 1619 la colla de Selva va ser víctima d'una emboscada al Grau de Lluc, a l'indret que a partir de llavors ha estat conegut com es Coll de sa Batalla. El febrer de 1622 «Fembra» era a Alcúdia i pretenia embarcar cap a Menorca. Aleshores Antoni Amorós «de la Cisterna», lloctinent de batle, intentà impedir-ho, però li dispararen una arcabussada i el mataren. Finalment Jaume Gamundí «Fembra» va ser capturat i empresonat a Alcúdia, on fou penjat a la forca i esquarterat.

## Referències

* ↑ Domingo Pons, Antoni; Salas Vives, Pere «La captura d'en Jaume Gamundí "Fembra", Alcúdia (1622)». VII Jornades d`Estudis Locals d'Alcúdia, 2012, pàg. 111-124 [Consulta: 30 gener 2019].
# Nicolau III

«Nicolau III» té aquests significats:
* Papa Nicolau III (Roma, 1215 - 1280), Papa de l'Església Catòlica del 1277 al 1280
* Nicolau III dalle Carceri (? -1383), duc de Naxos
* Nicolau III d'Este (1383 - 1441), marqués de Ferrara des de 1393 fins a la seva mort
* Nicolau III Gramàtic, patriarca de Constantinoble del 1084 al 1111
Viccionari
# Carrer d'Ausiàs Marc

El carrer d'Ausiàs Marc és un vial urbà de l'Eixample de Barcelona, dedicat a Ausiàs Marc (March en ortografia clàssica o prefabriana), poeta valencià del segle d'or valencià (segle xv).
Se situa entre el carrer de Casp i el d'Alí Bei, paral·lel a ells. Té aproximadament 1.400 metres de llargada i comença al xamfrà de la plaça d'Urquinaona amb el carrer de Roger de Llúria, seguint un traçat recte en direcció nord-est fins a acabar a la cruïlla amb el carrer de Lepant, just davant de l'Auditori. El trànsit viari és de sentit únic i circula en el sentit oposat al de la numeració, és a dir, cap al sud-oest.
El tram situat entre la plaça d'Urquinaona i el passeig de Sant Joan forma part del barri de la Dreta de l'Eixample. La resta, fins al carrer de Lepant, forma part del Fort Pienc.
S'hi troben diversos edificis modernistes com ara les Cases Manuel Felip, la Casa Francesc Burés, la Casa Antònia Burés, la Casa Antoni Roger i la Casa Tomàs Roger.

## Referències

* ↑ «Ausiàs Marc, carrer de». B Nomenclàtor. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 «Plànol BCN: carrers, equipaments». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 2 juliol 2022].
# The Paleface (pel·lícula de 1922)

The Paleface és una pel·lícula de comèdia muda western estatunidenca de dos rodets del 1922 protagonitzada per Buster Keaton.

## Argument

Els estafadors "taurons del petroli" dirigits per un home anomenat Hunt han robat el contracte d'arrendament de la seva terra a una tribu d'indis i els han donat 24 hores per desallotjar-se. Furiós, el cap indi ordena que el primer home blanc que entri al seu campament sigui assassinat. Un col·leccionista de papallones (Keaton) vaga sense voler-ho mentre persegueix una papallona. El lliguen a una estaca i recullen fusta. Quan s'allibera, els guerrers indis els persegueixen. Durant la persecució, troba una mica d'amiant i es confecciona una roba interior ignífuga. Com a resultat, quan l'atrapen i intenten cremar-lo a la foguera, segueix il·lès. Impressionats per això, els indis l'adopten i li donen el títol de "Little Chief Paleface".
Posteriorment lidera la tribu en un enfrontament amb els estafadors. Quan esclata una baralla, el líder dels lladres Hunt fuig. Els indis els persegueixen, amb el Petit Cap Paleface a la rereguarda. Hunt captura l'heroi, l'obliga a canviar de roba i se'n va disfressat. Després d'haver estat gairebé clavat per les fletxes de la seva pròpia tribu, el Petit Cap Paleface troba l'escriptura de la terra a una butxaca. Com a recompensa, tria una bella donzella índia.

## Repartiment

* Buster Keaton com a Little Chief Paleface
* Virginia Fox com a Indian Maiden (sense acreditar)
* Joe Roberts com a Cap indi (sense acreditar)

## Referències

* ↑ The Paleface a silentera.com
* ↑ Turner Classic Movies. «The Paleface (1922)».

## Enllaços externs

* The Paleface (pel·lícula de 1922) es pot descarregar gratis a Internet Archive [més]
* The Paleface Arxivat 2020-03-27 a Wayback Machine. a International Buster Keaton Society
# Mestre de les Banderoles

El Mestre de les Banderoles (actiu entre 1450-75) era un gravador anònim del segle xv que creu que treballà al nord dels Països Baixos, potser a Geldern o Overijssel. És anomenat així per l'ús que feia de "banderoles", o filacteris a les seves il·lustracions. La seva tècnica ha estat descrita com a "crua" i "maldestre", i la majoria dels 130 gravats que se li van atribuir son còpies d'altres artistes posteriors, com el Mestre E. S. i Rogier van der Weyden. Arthur Mayger Hind descriu l'artista d'una com "de poca originalitat, però de cert interès com a copista".

## Descripció

Part de les figures del mestre de les banderoles es basa en el model català o italià. Les seves vuit cartes formarien part d'un joc d'almenys 48 cartes de la baralla espanyola encara que en el fragment no hi ha ni la figura de l'as ni les dels personatges cortesans. Els naips que hi apareixen, estan gravats en ordre, separats per una línia.

## Vegeu també

* Impremta
* Gravador
* Gravat en fusta

## Referències

* ↑ Hans M. Schmidt, et al.
* ↑ Hind, Arthur M. A History of Engraving & Etching From the 15th Century to the Year 1914. Dover Publications, p. 23. ISBN 9780486209548 [Consulta: 3 juliol 2014].

## Bibliografia

* Georg Dehio: Kupferstiche des Meisters von 1464. Múnic 1881 Digitized còpia
* Max Lehrs: Der Meister mit den Bandrollen. Ein Beitrag zur Geschichte des ältesten Kupferstiches En Deutschland. Dresden, 1886.
* Un. Lockhart: Quatre gravats pel Mestre amb el Banderoles. Dins: El butlletí del Cleveland Museu d'Art, 60.1973, pp. 247–254

## Enllaços externs

* Entrada per Mestre del Banderoles en la Llista d'Unió de Noms d'Artista
# Comitè de Coordinació Comunista Revolucionària del Nepal (Marxista-Leninista)

Comitè de Coordinació Comunista Revolucionària del Nepal (Marxista-Leninista) (All Nepal Communist Revolutionary Coordination Committee (Marxist-Leninist)) fou un moviment polític del Nepal.
El 1971 es va organitzar un moviment radical camperol a l'est del país, al districte de Jhapa, que anys després originà (amb revolucionaris de tot Nepal) el Comitè de Coordinació Comunista Revolucionària del Nepal (Marxista-Leninista) o All Nepal Communist Revolutionary Coordination Committee (Marxist-Leninist) l'any 1975, de la que va formar part el Mukti Morcha Samuha (el 1977), l'Organització Revolucionària del Nepal (Marxista-Leninista) o Nepal Revolutionary Organisation (Marxist-Leninist), faccions Gandaki (1977) i Sandesh (1978).
El 26 de desembre de 1978 va esdevenir el Partit Comunista del Nepal (Marxista-Leninista)
# Champigneul-sur-Vence

Champigneul-sur-Vence és un municipi francès situat al departament de les Ardenes i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 129 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Champigneul-sur-Vence era de 129 persones. Hi havia 48 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 8 parelles sense fills i 32 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

Tots els 45 habitatges que hi havia el 2007 eren l'habitatge principal de la família. 44 eren cases i 1 era un apartament. Dels 45 habitatges principals, 40 estaven ocupats pels seus propietaris, 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 3 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 32 en tenien cinc o més. 35 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 26 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Champigneul-sur-Vence el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 12 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 8 | 30 a 34 | 4 |
| 0 | 25 a 29 | 8 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 8 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 86 persones, 73 eren actives i 13 eren inactives. De les 73 persones actives 71 estaven ocupades (37 homes i 34 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 13 persones inactives 3 estaven jubilades, 8 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 2 d'empreses de serveis.
L'any 2000 a Champigneul-sur-Vence hi havia 9 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 540 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Champigneul-sur-Vence a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Champigneul-sur-Vence a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.