OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crònica dels pobres amants

Crònica dels pobres amants (títol original en italià: Cronache di poveri amanti) és una pel·lícula italiana dirigida per Carlo Lizzani, estrenada el 1954, adaptada de la novel·la homònima de Vasco Pratolini, publicada el 1947. Ha estat doblada al català.

## Argument

Florència, 1925 - En un vell carrer de la ciutat, la Via del Corno, l'observació realista de la vida quotidiana, dels amors, de les contrarietats i de les discussions dels seus habitants. Però, en un context marcat per la pujada del feixisme, la vigilància estreta dels Camises negres, el clima de sospita i de delació, l'existència ja no pot ser la mateixa que abans.

## Repartiment

* Anna Maria Ferrero: Gesuina
* Antonella Lualdi: Milena
* Marcello Mastroianni: Ugo
* Giuliano Montaldo: Alfredo
* Cosetta Greco: Elisa
* Gabriele Tinti: Mario Parigi
* Adolfo Consolini: Maciste
* Bruno Berellini: Carlino

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1954: Gran Premi del Festival de Cannes

## Comentaris

* El 1950, la censura italiana va fer avortar un primer projecte d'adaptació cinematogràfica que havia de realitzar Luchino Visconti. Carlo Lizzani se salta l'oposició dels grans productors recorrent a una cooperativa d'espectadors i posant en escena
| « | un romanzo corale on s'emboliquen, a l'atzar dels dies, les històries i els drames de la Via del Corno. El feixisme italià s'hi instal·la, en principi sorneguerament, després a cara descoberta. La nit del 4 d'octubre 1925, els esquadristes es deixen anar i pentinen Florència, detenint i assassinant. La llibertat agonitza en aquest Sant Bartolomé dels opositors | » |
| « | Pel que fa a la història d'amor, serà també transcendida per les idees de revolta i de llibertat que porten el relat en un moviment líric de bona amplada. | » |
| « | [...] Amb Crònica dels pobres amants, he pres certes distàncies amb el neorealisme que em semblava un marc massa estricte. He volgut igualment interessar-me pel paisatge interior: la psicologia dels personatges, la seva intimitat, fins i tot si continuava estant integrada a un marc de vida social. També m'ha agradat llançar una mirada sobre la història | » |
, diu Carlo Lizzani.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Crònica dels pobres amants. esadir.cat.
* ↑ «Cronache di poveri amanti». The New York Times.
* ↑ Raymond Borde i André Bouissy, El neorealisme italià, Éditions Clairefontaine Lausanne, 1960.
* ↑ El neorealisme italià , Ciném'action, Corlet-Télérama, 1994.
* ↑ Entrevista amb Clarice Cartier a El neorealisme italià , op. cit.
# Manuel Román Fernández

Manuel Román Fernández (Guarero, Zulia, Veneçuela, 8 de març de 1962 - Maicao, La Guajira, Colòmbia, 9 de abril de 2021) va ser professor, periodista, investigador wayúu, locutor, membre de la Junta Major de Palabreros i fundador del periòdic binacional wayuunaiki al costat de la periodista Jayariyú Farías Montiel.

## Biografia

Va néixer en el poblat de Guarero en l'estat Zulia, zona fronterera amb el departament colombià de la Guajira, lloc des d'on es va encaminar a la recerca sobre la cultura wayuu, va estudiar en el col·legi d'arts Presbítero Francisco Babbini,anteriorment denominat Escola Nacional Guarero. Román Fernández es va dedicar en gran part a la defensa i promoció dels valors morals de la cultura wayuu a través d'espais de trobades i debats acadèmics en diverses escoles i universitats a Colòmbia i Veneçuela, debats als quals era convidat com a impulsor de la recerca i la defensa dels territoris sense divisions de frontera. En les seves intervencions feia esment a la història i al sistema normatiu propi com a manera de perpetuar la cultura i les tradicions wayúu.

## Carrera

Va ser professor de wayuunaiki en institucions com a Fe i Alegria Paraguaipoa i en altres institucions al llarg de l'estat Zulia i el departament de la Guajira a Colòmbia. Va treballar com a comunicador social en la ràdio Fe i Alegria Paraguaipoa i publicava en el periòdic Wayuunaiki, s sent autor de diversos textos resultats dels seus treballs de recerca en el camp. Va ser membre de la Junta Major de Palabreros.
Va morir a causa del COVID-19 a causa de complicacions generades en contreure el virus a Guarero.

## Referències

* ↑ «El Covid19 le arrebató la vida al periodista wayúu Manuel Román Fernández.». Tü pütchika, 10-04-2021 [Consulta: 23 setembre 2021]. Arxivat 2021-11-08 a Wayback Machine.
* ↑ «El pütchipü’ü: todo queda en la palabra». Versión Final, 26-06-2017 [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ «Sistema astronómico de medición del tiempo-espacio wayuu» (en español). Wayuunaiki. Arxivat de l'original el 2021-10-20. [Consulta: 18 octubre 2021].
* ↑ «Román Fernández, defensor del pueblo Wayuu, murió a causa de la COVID-19». Fe y Alegría, 09-04-2021 [Consulta: 23 setembre 2021].

## Enllaços externs

* Román Fernández escritor de wayuunaiki
# Jaspi

El jaspi és una roca sedimentària. Posseeix una superfície suau i s'utilitza per a ornamentació o com gemma. Es pot polir i utilitzar en gerros, segells i, temps enrere es va utilitzar per a caixes de tabac. Els colors són vermells o violacis, grisos a negres, de vegades verds, grocs, marrons, de vegades combinats. La jaspilita és varietat de jaspi vetejat amb nivells ferruginosos i manganesífers molt distintius.

## Formació i mineralogia

Procedeix d'un fang silici des del començament de la diagènesi. El silici (90 a 95% de la roca) es troba en el dipòsit abisal calcedònic, i en el ciment en forma de calcedònia i quars, i més rarament d'òpal a l'interior d'una trama argilosa tenyida per òxids de ferro o matèria carbonosa. Els jaspis no contenen grans detrítics i la fractura és llisa o estellosa, de vegades concoidal, mat i opaca.

## Jaspi vermell

El jaspi vermell pertany a l'àmplia família dels jaspis, que han estat molt apreciades des de l'antiguitat per la seva gran varietat de colors i la geometria dels seus dissenys. La varietat monocromàtica és molt rara. S'han trobat bells exemplars a Sud-àfrica. El jaspi vermell s'utilitza com a pedra ornamental i de vegades com a pedra preciosa. D'aquesta pedra es parla als escrits d'Alexandre el Gran, Plini el Vell i els alquimistes medievals, el poeta Dante Alighieri l'esmenta a la Divina Comèdia i trobem nombroses referències, al costat d'altres pedres, tant en l'Antic Testament com en el Nou Testament.

## Referències

* ↑ «Jasper» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 octubre 2016].
# Markleeville

Markleeville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2010 tenia 210 habitants.

## Història

El 1861 el poble va ser fundat per Jacob Marklee que li va donar el nom. Dos anys després, el 1863 malgrat que Marklee va ser assassinat es mantingué el nom del poble. La presència de mines d'argent va fer-lo créixer ràpidament. Amb el declí de la indústria minera el 1875 la població va minvar considerablement. Un gran incendi el 1886 destruí la major part del poble compost principalment de construccions de fusta.
Markleeville va esdevenir la seu del tribunal d'Alpine Village, el comtat menys poblat de tota Califòrnia. L'edifici del tribunal, dissenyat per l'arquitecte-enginyer de les mines Frederic J. de Longchamp, va ser construït cap a la fi del segle xix a l'indret mateix de la primera cabana de Jacob Marklee. El 1928, l'edifici va ser llistat com a monument al Registre Nacional dels Llocs Històrics dels Estats Units.

## Demografia

El 2010, hi vivien 210 habitants. Un augment de 13 per comparació amb el cens del 2000, quan tenia 197 habitants, 92 habitatges, i 57 famílies. La densitat de població era de 4 habitants/km².
Dels 92 habitatges en un 20,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,1% hi vivien parelles casades, en un 7,6% dones solteres, i en un 38% no eren unitats familiars. En el 30,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,14 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,63.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,3% tenia menys de 18 anys, un 3,6% entre 18 i 24, un 30,5% entre 25 i 44, un 34% de 45 a 60 i un 14,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 46.563 $ i la renda mediana per família de 63.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 49.375 $ mentre que les dones 25.972 $. La renda per capita de la població era de 40.774 $. Entorn del 7% de les famílies i el 15,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ National Register of Historical Places, United States Department of the Interior, text a la placa commemorativa fixada a l'edifici.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Markleeville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Markleeville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Ai vist lo lop

Ai vist lo lop o He vist el llop és una cançó tradicional occitana creada vers el segle xiii, una variant de la qual és "He vist el llop, la guineu i la mostela".

## Història

En forma de "borrèia de tres temps", aquesta cançó s'ha transmès durant segles i ha format part del repertori musical tradicional comú al conjunt del Massís Septentrional occità des de començaments del segle xix.
Estructurada en forma binària, s'ha difós principalment a les zones on s'hi ha parlat l'occità, com a cançó de nona.
A partir de la recuperació de la música folk dels anys 1970, el tema s'ha arranjat i interpretat per moltes agrupacions musicals, tant en la seva forma ternària i con en la binària. Avui encara és tocat a França pel duo Brotto Lopez (versió ternària). A Alemanya, ha estat interpretat en concert pel grup de folk metal alemany In Extremo (versió binària).

## Lletra (en occità)

Ai vist lo lop, lo rainard, la lèbre Ai vist lo lop, lo rainard dançar Totei tres fasián lo torn de l'aubre Ai vist lo lop, lo rainard, la lèbre Totei tres fasián lo torn de l'aubre Fasián lo torn dau boisson folhat.
Aquí trimam tota l'annada Per se ganhar quauquei sòus Rèn que dins una mesada Ai vist lo lop, lo rainal, la lèbre Nos i fotèm tot pel cuol Ai vist la lèbre, lo rainal, lo lop.

### Traducció en català

He vist el llop, la guineu, la llebre, He vist el llop, la guineu dansar, Tots tres feien la volta a l'arbre, He vist el llop, la guineu, la llebre Tots tres feien la volta a l'arbre, Feien la volta a l'arbust espès.
Aquí treballem tot l'any Per guanyar alguns sous, I en un mes, He vist el llop, la guineu, la llebre, I no ens queda res, He vist la llebre, la guineu, el llop.

## Intèrprets
### versió binària

* Mont-Joia (1976)
* In Extremo (1998)

### versió ternària

* Mark Gilston au Dulcimer (2014)
* Gérard à l'accordéon et Alexis à la cabrette (2016)

## Referències

* ↑ Jany, Jean-Pierre. Les doubles sens érotiques dans les chansons traditionnelles (en francès). Editions Christine Bonneton, 2023-01-26. ISBN 978-2-38487-068-4.
* ↑ «Olivier Durif, enquête sur les airs collectés», 1993. [Consulta: octubre 2017].
* ↑ Martel, Camille; Saisset, Jordan. Musiques occitanes (en francès). Marsella: Le Mot et le Reste, 2016. ISBN 978-2-360542-25-3.
* ↑ «Ai vist lo lop, lo rainard, la lèbre - Occitanie». [Consulta: 13 octubre 2017].
* ↑ Scharler, Thomas. Sammelband: Mittelalterliche Lieder für 12-Loch Ocarina (en alemany). Books on Demand, 2020-03-02, p. 9. ISBN 978-3-7504-3945-0.
# Crònica de l'Assassí de Reis

La Crònica de l'Assassí de Reis és una trilogia fantàstica escrita per Patrick Rothfuss. Narra l'autobiografia de Kvothe que, gràcies a les seves fites, s'ha arribat a convertir en una llegenda viva. L'acció de la trama es divideix en dos temps: el present, on Kvothe revela la història de la seva vida en una posada a Devan Lochees (conegut com a Cronista), i el passat, on es detalla aquesta història. Aquest últim temps és el que ocupa la major part del text. Kvothe explica les seves aventures en 3 dies, on cada dia correspon a un llibre de la sèrie:
* Primer dia: El nom del vent
* Segon dia: El temor d'un home savi
* Tercer dia: Les portes de pedra (títol provisional)
Addicionalment, l'autor ha publicat La música del silenci, novel·la curta protagonitzada per Auri, i el relat "L'arbre del llamp", centrat en el personatge de Bast, aquest últim inclosa a l'antologia Canalles (Rogues, en anglès). Ambdós són personatges de la trilogia.

## Referències

* ↑ «El nombre del viento» (en castellà). La historia de Kvothe. [Consulta: 2 abril 2015].
* ↑ «La música del silencio» (en castellà). La historia de Kvothe. [Consulta: 2 abril 2015].
* ↑ «The Dark of Deep Below y The Lightning Tree, de Patrick Rothfuss» (en castellà), 28-09-2014. [Consulta: 27 setembre 2017].
* ↑ http://www.valenciaimmaterial.com/producto/canalles-rogues-edicio-valencia-inclou-primera-prequela-de-joc-de-trons/
# Marc Porci Latró

Marc Porci Latró (en llatí Marcus Porcius Latro) va ser un cèlebre retòric romà del temps d'August. Formava part de la gens Pòrcia, d'origen plebeu.
Havia nascut a Hispània i era amic i contemporani de Sèneca el vell, amb el qual va estudiar amb Marillius, i que el menciona molt sovint. Va florir cap a l'any 17 aC, ja que en aquest any va declamar davant l'emperador i de Marc Vipsani Agripa.
Va obrir una escola de retòrica que va ser una de les més freqüentades de Roma, i entre els alumnes hi va haver el poeta Ovidi. Tenia una memòria prodigiosa i una gran energia i vehemència, no només en la declamació sinó en altres activitats i estudis. A la seva escola tenia per costum parlar només ell, i els seus alumnes escoltaven, cosa que els va valer el nom d'auditores, paraula que més endavant es va utilitzar com a sinònim de deixebles.
Alguns contemporanis no es van estar de criticar-lo, com l'orador Marc Valeri Messala Corví que li retreu el seu llenguatge i altres retòrics que li critiquen la composició dels seus discursos. Tot i ser un gran retòric no era un gran orador i fins i tot una vegada que va haver de parlar en públic al fòrum, a Hispània, va renunciar a parlar fins que l'acte no va ser traslladat a la basílica, ja que mai havia parlat a l'aire lliure.
Segons Jeroni d'Estridó es va llevar la vida l'any 4 aC exasperat per unes febres quartanes que patia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 726.
# Audoleon

Audoleon o Audoleó (en grec antic Αὐδολέων or Αὐδωλέων) fou rei de Peònia. Era fill d'Agis.
Era contemporani d'Alexandre el Gran i va deixar un fill anomenat Ariston que va destacar a la batalla d'Arbela, i una filla que es va casar amb el rei Pirros de l'Epir. Més tard va fer la guerra als autoriates (autoriatae), una tribu d'Il·líria, i quan estava a punt de ser derrotat Cassandre el va auxiliar, segons diu Diodor de Sicília.

## Referències

* ↑ Audoleon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 418
# NASA X-38

El X-38 Crew Return Vehicle (CRV) va ser un prototip de vehicle de reentrada sense ales com a fuselatge sustentador que seria utilitzat com un Vehicle de Retorn de Tripulació (Crew Return Vehicle o CRV) per a l'Estació Espacial Internacional (ISS). El X-38 va ser desenvolupat al punt d'un vehicle de prova de caiguda abans que el seu desenvolupament fos cancel·lat en el 2002 causa de les retallades pressupostàries.

## Notes

* ↑ «X-38». Federation of American Scientists. Arxivat de l'original el 2012-09-05. [Consulta: 20 setembre 2006].

### Referències

* «NASA Dryden Fact Sheets». NASA. Arxivat de l'original el 2022-01-07. [Consulta: 13 setembre 2006].
* «NASA - Current Research Projects - X-38 CRV». NASA. Arxivat de l'original el 2020-10-27. [Consulta: 13 setembre 2006].
* «X38/CRV FDIR». NASA's Smart Systems Research Lab. Arxivat de l'original el 2006-09-29. [Consulta: 13 setembre 2006].
* «Crew Return Vehicle (CRV)». ESA. [Consulta: 14 setembre 2006].

## Enllaços externs

* NASA Dryden X-38 Photo Collection
* NASA Dryden X-38 Movie Collection Arxivat 2006-09-29 a Wayback Machine.
# Alexia

Alexia és una pel·lícula documental espanyola del 2011 dirigida per Pedro Delgado Cavilla, qui va manifestar que s'havia limitat a fer un treball periodístic i no pas una hagiografia i que no era una resposta a Camino.

## Sinopsi

La pel·lícula reconstrueix la vida d'Alexia González-Barros, una nois adolescent que va morir el 1985 als catorze anys que va morir d'un tumor en la columna vertebral en procés de beatificació per l'Església Catòlica des del 1993 a causa de la fe, enteresa i alegria amb què va afrontar la malaltia, i que des de la seva mort s'ha estés la devoció arreu del món. La seva biografia és narrada per la mateixa Alexia (amb veu de Miriam Fernández) i el seu àngel custodi Hugo (Richard del Olmo) amb testimoniatge de familiars, professors, amics, metges, sacerdots i experts en el procés de canonització.

## Guardons

Va rebre el premi al millor documental als Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2011.

## Referències

* ↑ Pedro Delgado, director de ‘Alexia’: En todo su diario, no hay un mal comentario sobre nadie, cinemanet.info
* ↑ 'Alexia' "no es una respuesta" a la película 'Camino'
* ↑ El Papa reconoce virtudes heroicas de Alexia González Barros, la niña española que inspiró la película 'Camino', La Vanguardia, 5 de juliol de 2018
* ↑ No habrá paz para los malvados manda en los premios del Circulo de Escritores Cinematogáficos, Europa Press, 14 de febrer de 2012
# Cròniques parlamentàries

Cròniques parlamentàries és una sèrie de tres volums de l'Obra Completa de Josep Pla que recull les seves cròniques polítiques i parlamentàries de Madrid durant els darrers anys del regnat d'Alfons XIII d'Espanya i de la Segona República Espanyola com a periodista de La Veu de Catalunya. Els tres volums són Polèmica. Cròniques parlamentàries (1929 – 1932), publicat el 1982; Cròniques parlamentàries (1933 – 1934), publicat el 1982, i Cròniques parlamentàries (1934 – 1936), publicat el 1983.
Els volums van ser confeccionats per l'editor Josep Vergés després de la mort de Josep Pla. El primer d'ells, Polèmica, recull la majoria de les cròniques de Josep Pla d'entre el 20 de juliol de 1929 i el 12 d'abril de 1931. El segon volum, Cròniques parlamentàries (1933 – 1934), inclou gran part de les cròniques (majoritàriament escrites des de Madrid) d'entre el 14 de gener de 1933 i el 5 d'octubre de 1934, tot i que també inclou un reportatge sobre l'estat del camp a Catalunya. Per acabar, el tercer volum de les Cròniques parlamentàries engloba els articles apareguts des del dia 11 d'octubre de 1934 al 13 d'abril de 1936, moment en què abandona la corresponsalia de Madrid i es retira al mas Pla.

## Anàlisi

Segons el periodista Lluís Bonada, La Veu de Catalunya, òrgan de la Lliga Regionalista, envià Josep Pla a Madrid per «projectar la ironia i la crítica més despietada contra la classe política que havia portat la República». Josep Pla també va denunciar la manca de govern i d'ordre que va viure Madrid:
| « | ¿Quan començarà d'ésser governat aquest país? La gent té fam d'autoritat, de legalitat, d'ordre, i per ara només troba incoherència, incompetència, arbitrarietat. ¿Serà possible que alguna vegada els polítics pensin en el país? | » |
| — Josep Pla |||
Josep Maria Casasús considera que Josep Pla «va reeixir a mantenir un equilibri exquisit entre els ingredients subjectius i els objectius que integren aquest gènere periodístic híbrid».

## Referències

* 1 2 Bonada 1991: p. 204
* ↑ Bonada 1991: p. 163
* ↑ Casasús 1986: pp. 223 – 227

## Bibliografia

* Bonada, Lluís. L'obra de Josep Pla. Barcelona: Teide, 1991 (El Blau Marí). ISBN 84-307-8434-9.
* Casasús, Josep Maria. Lliçons de periodisme en Josep Pla: la modernització dels gèneres periodístics a Catalunya. Barcelona: Destino, 1986. ISBN 8423314960.

## Enllaços externs

* Obra Completa al web de la Fundació Josep Pla
# Marianne Kürzinger

Marianne Kürzinger (Múnic, 1770 - 29 de març de 1809) va ser una pintora alemanya d'història i gènere. Més tard, es va especialitzar en la pintura de representacions al·legòriques d'esdeveniments bavaresos de l'època.

## Biografia

Kürzinger era filla i alumne del pintor Franz Kürzinger (1730–1790) que havia estudiat a Roma amb Anton Raphael Mengs i Agostino Masucci. També va ser instruïda per Johann Jakob Dorner el Vell. El 1786, les seves primeres pintures havien estat reconegudes per mostrar un "delicat sentit de l'expressió tan típic del seu gènere". Va exposar a les primeres exposicions d'art de Múnic de Dorner el 1788 i el 1789. Per la seva representació sentimental d'Artemisia a la tomba del seu marit, va ser sobrenomenada la bavaresa Angelica Kauffmann. Kauffman va ser un artista d'origen austríac que es va convertir en un pintor destacat a Gran Bretanya. El 1791, Kürzinger es va casar amb l'actor i cantant tenor Johann Kunz de Múnic que va morir el 1795.
Va passar la resta de la seva vida com a vídua a Múnic, pintant principalment quadres d'història i retrats. Es va especialitzar en representacions al·legòriques d'esdeveniments de l'època com l’Arribada de Max Joseph a Múnic (1799) o La mort del primer granader francès, La Tour d'Auvergne, a Neuburg am Donau (1800). La seva pintura més coneguda és probablement Gallia schützt Bavaria (Gallia protegeix Bavaria, 1805), una representació al·legòrica de la situació política a Baviera. La petita Baviera amb una túnica blanca i blava s'enfonsa contra el pit de la Gallia armada més gran que porta la inicial de Napoleó a l'escut i l'àguila imperial i plomes tricolors al casc.
Marianne Kürzinger va morir el 29 de març de 1809 a Múnic. Les seves millors pintures són:
* Una noia circasiana portada davant el sultà
* Noia circasiana vestida per una dona
* Mort del primer granader francès, La Tour d'Auvergne
* Crist a la muntanya de les Oliveres

## Referències

* ↑ Bauer-Wild, Anna. Kirzinger, Franz Seraph (en alemany). Hirmer, Corpus der barocken Deckenmalerei in Deutschland, 2005, p. 380. ISBN 3-7774-2695-4.
* ↑ «Sammlung – Marianna Kunz, geb. Kürzinger» (en alemany). pinakothek.de. [Consulta: 2 octubre 2021].
* 1 2 3 4 5 Kunz geb. Kürzinger, Marianne, Nach-Barock und Klassizismus. Vollständiger Katalog (en alemany). Hirmer, 1978, p. 209. ISBN 3-7774-2930-9.
* 1 2 Bryan, 1904, p. 157.
* ↑ Roworth, Wendy Wassyng Eighteenth-Century Studies, 37, 3, 2004, pàg. 478–482. DOI: 10.1353/ecs.2004.0031 [Consulta: 31 gener 2013].
* ↑ «Gallia schützt Bavaria (1805)» (en danès). Haus der bayerischen Geschichte. [Consulta: 3 octubre 2021].

## Bibliografia

* Bryan, Michael. Bryan's Dictionary of Painters and Engravers. Macmillan, 1904.