OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Claudi Fernàndez i Castanyer

Claudi Fernàndez i Castanyer va ser un autor dramàtic català. Conjuntament amb el seu germà Joan va ser empresari del Teatre Romea en la primera meitat dels anys 50 del segle xx.
En l'any 1929 els germans Àngel, Joan i Claudi Fernàdez fundaren l'"Associació de Teatre Selecte", que seria una de les entitats que originarien la "Federació Catalana de Societats de Teatre Íntim [=Amateur]" en el període anterior a la Guerra civil espanyola. L'any 1935, Claudi Fernàndez era secretari de les dues entitats, i en aquesta qualitat va rebre el cinc de febrer un homenatge de la professió teatral barcelonina. Posteriorment esdevindria delegat de la Generalitat de Catalunya en la Federació.
En els primers anys 50, van esdevenir empresaris del teatre Romea de Barcelona (del 1949 al 1954); van intentar de crear-hi una certa estructura: juntament amb actors com Pau Garsaball, Paquita Ferràndiz, Ramon Duran i Emília Baró van constituir una companyia més o menys estable, però sense director fix. El nounat grup recuperà el teatre infantil a les tardes i als diumenges, i dedicà les matinals del Romea a la recerca de nous autors. També portà a terme cicles retrospectius de teatre. Malauradament, la situació artística i ciutadana de l'època anà degradant el plantejament, que s'aturà definitivament entre el 1952 i el 1953.
A banda de la seva gestió en el Romea, els germans Fernàndez Castanyer també promogueren el 1952 unes sessions de Teatre Íntim al "Club Diagonal", on un dissabte al mes es representaren obres selectes, estrenes o reposicions, com El comte Arnau de Miquel Arimany, Solitud, adaptació d'Esteve Albert de l'obra de Víctor Català, i El misantrop de Molière, en l'adaptació catalana de Joan Oliver.

## Obres

* Així si que vull viure! Comèdia en tres actes Barcelona, 1938 (manuscrit conservat a la Biblioteca de Catalunya)
* Ninets (Titus i Mariona). Estrenada al teatre Romea de Barcelona, el 15 de febrer de 1947.
* Hem perdut la nena!. Estrenada al teatre Romea de Barcelona, l'1 de juliol de 1948.
* Lali. Estrenada al teatre Romea de Barcelona, el 12 de novembre de 1949.
* Negre i blau. Estrenada al teatre Romea de Barcelona, el 5 de març de 1950.ninets titus i mariona va ser estrenada per les nenes maria angels buxados que feia de mariona, marina arroniz, com a nurieta i elena maires... El nen, en titus, era interpretat per un noi de vint anys, però que semblava talment un nen. Molts bon Rtistes feien d'adult
* L'escala de casa. Estrenada al teatre Romea de Barcelona, el 23 de maig de 1950.

## Notes

* ↑ Joan Fernàndez i Castanyer. A més d'exercir d'empresari teatral, també va fer de director teatral. En un altre camp, és autor de les il·lustracions del llibre de Salvador Perarnau Cuques de llum.
* ↑ Àngel Fernàndez i Castanyer (1889-1932) va ser escenògraf i pintor. Juntament amb els seus germans Joan i Claudi fundà l'"Associació de Teatre Selecte" en l'any 1929

## Enllaços externs

* Breus apunts de teatre català, esmentant el context de l'actuació dels germans Fernàndez Castanyer
# Pinus taiwanensis

El Pinus taiwanensis és una espècie de conífera de la família Pinaceae endèmica de l'illa de Taiwan. Està estretament emparentat amb Pinus luchuensis del Japó i Pinus hwangshanensis de la Xina, del qual de vegades és considerat una subespècie.
El pi roig de Taiwan fa fins 35 m d'alt i les acícules estan en fascicles de dues. Les pinyes fan de 6 a 7 cm de llargada. És comú a altituds de 750 a 3.000 m.

## Referències

* ↑ «Pinus taiwanensis at Gymnosperm Database». The Gymnosperm Database.
* ↑ Zhang, Liquan «Population structure and dynamics of Pinus taiwanensis Hayata at Songyang County, Zhejiang Province, China». Vegetatio, 86, 2, 1990, p. 119–129. DOI: 10.1007/bf00031728.
* ↑ Li, Hui-Lin; Keng, Hsuan. «Pinaceae». A: Flora of Taiwan. 1. 2a edició. Taipei, Taiwan: Editorial Committee of the Flora of Taiwan, Second Edition, 1994, p. 567–581. ISBN 957-9019-52-5 [Consulta: 8 setembre 2012]. Arxivat 4 de juliol 2018 a Wayback Machine.
# Colònia de Virgínia

La Colònia de Virgínia (Colony of Virginia, Virginia Colony o Dominion and Colony of Virginia en anglès) fou la colònia anglesa de l'Amèrica britànica que existí breument durant el segle xvi, i de manera continuada des de 1607 fins a la Guerra d'independència dels Estats Units el 1776—des de 1707 com a colònia britànica. El nombre de Virgínia fou utilitzat per primera vegada per Sir Walter Raleigh i la reina Isabel I d'Anglaterra el 1584.
El 1606 Jaume I d'Anglaterra va concedir cartes tant a la Companyia de Plymouth com a la Virginia Company of London amb el propòsit d'establir assentaments permanents a Amèrica del Nord. El 1607, la London Company va establir una colònia permanent a Jamestown a la badia de Chesapeake, i Virgineola (Bermuda) es va poblar pel naufragi del Sea Venture el 1609. Els colons es van enfrontar a una adversitat extrema, i el 1617 només hi havia 351 supervivents dels 1700 colons que havien estat transportats a Jamestown, mentre que la Colònia de Popham de la Companyia Plymouth no va reeixir. Quan els virginians van descobrir la rendibilitat del cultiu de tabac, la població de l'assentament va passar de 400 colons el 1617 a 1240 el 1622. La London Company va quedar en fallida en part a causa de les freqüents guerres amb els nadius americans propers, fent que la corona anglesa prengués el control directe de la Colònia de Virgínia, com es va conèixer Jamestown i els seus voltants. Després de la Guerra Civil Anglesa de mitjan segle xvii, la colònia de Virgínia rebé el malnom d'"El Vell Domini" per part del rei Carles II d'Anglaterra per la seva lleialtat a la monarquia anglesa durant l'era del Commonwealth d'Anglaterra.
Després de la seva independència de la Gran Bretanya el 1783, segons el Tractat de París, una porció del sud de la colònia original de Virgínia es convertí en el Commonwealth de Virgínia, un dels tretze estats fundadors dels Estats Units, adoptant com a eslògan El Vell Domini. Posteriorment, es formaren, a partir del territori original de la Colònia de Virgínia, o dels territoris que aquesta reivindicava, els estats de Virgínia de l'Oest, Kentucky, Indiana i Illinois i algunes porcions d'Ohio.

## Referències

* ↑ «History of Jamestown» (en anglès). Apva.org. Arxivat de l'original el 23 de març 2009. [Consulta: 21 setembre 2009].
* ↑ Richter, Daniel. Before the Revolution: America's ancient pasts (en anglès). Cambridge, Mass.: Belknap Press, 2011, p. 116-117. ISBN 0674072367.
# Philautus viridis

Philautus viridis és una espècie de granota que es troba a Sri Lanka.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Manamendra-Arachchi, K. & Pethiyagoda, R. 2004. Philautus viridis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# Philautus vermiculatus

Philautus vermiculatus és una espècie de granota que es troba a Malàisia i Tailàndia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Chuaynkern, Y., Sukumaran, J. & Tzi Ming, L. 2004. Philautus vermiculatus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# Andreu Bestard i Canyelles

Andreu Bestard i Canyelles de Ca ses Reies (Santa Maria del Camí, 1875 - 1924). Industrial i polític.
Era fill de l'industrial i comerciant santamarier Andreu Bestard i Capó, que havia creat una destil·leria de licors, elaborava vins, fabricava barrals i disposava de serradora i farinera. Andreu Bestard i Capó morí l'any 1904 i el substituí al davant del negoci familiar el seu fill, Andreu Bestard i Canyelles, que va donar un nou impuls a l'empresa. El 1911 inaugurà un nou complex industrial amb tres molins fariners, dues serradores i una dinamo elèctrica, que alhora donava electricitat a tota la vila. El 1913 es va tancar la destil·leria, però el dia 1 de juliol de 1916 s'inaugurà una fàbrica de vidre. Adscrit al partit liberal, va ser batle de Santa Maria del Camí en dos períodes: 1914-1916 i 1920-1921.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2. Palma: Promomallorca, p. 106-107. ISBN 84-8661702-2.
# Annkathrin Kammeyer

Annkathrin Kammeyer (1990) és una política alemanya membre del Partit Socialdemòcrata d'Alemanya i del membres del Parlament d'Hamburg des del 7 de març de 2011.

## Biografia

Criada en una família política, Kammeyer va tenir un primerenc interès en la política. Després de la seva llicenciatura al Charlotte Paulsen-Gymnasium el 2009 va començar a estudiar ciència política a la Universitat d'Hamburg
Es va unir al SPD el 2006. Es va convertir en el líder del grup de la Jusos (Joventuts Socialistes al SPD) a Horn i diputada del districte a Hamburg-Mitte.
Des de 2008 va treballar a càrrec del membre del Parlament d'Hamburg Michael Neumann. Més endavant donaria suport a Johannes Kahrs.
Kammeyer es va presentar com a candidat de l'SPD a les eleccions per a l'Estat d'Hamburg de 2011, en la votació del districte 2 de Billstedt-Wilhelmsburg-Finkenwerder. Va ser escollida. El 7 de març de 2011, es va convertir en el membre més jove del Parlament d'Hamburg de la història, als 21 anys.

## Referències

* ↑ Eva Eusterhus. «Diese Rote ist noch etwas grün» (en alemany). Die Welt, 24-02-2011. [Consulta: 15 maig 2012].
* ↑ «Über mich - Annkathrin Kammeyer» (en alemany), 2011. Arxivat de l'original el 15 d’agost 2013. [Consulta: 15 maig 2012].
* ↑ Jule Bleyer. «Annkathrin Kammeyer: Keck im Parlament» (en alemany). Hamburger Abendblatt, 07-03-2011. [Consulta: 15 maig 2012].
# Anniviers

Anniviers és un municipi de Suïssa i del districte de Sierre, al cantó de Valais.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Plessy contra Ferguson

El cas Plessy contra Ferguson, 163 US 537 (1896), va ser una important decisió del Tribunal Suprem dels Estats Units que va confirmar la constitucionalitat de les lleis de segregació racial per a instal·lacions públiques sempre que les instal·lacions segregades fossin iguals de qualitat, una doctrina que va arribar a ser coneguda com "separats però iguals". La decisió va legitimar les moltes lleis estatals que restablien la segregació racial que s'havia aprovat al Sud dels Estats Units després de la fi de la reconstrucció (1865-1877).
La decisió va comportar un cas que es va originar el 1892 quan Homer Plessy, un octoroon (persona d'ascendent de set vuitens de blanc i un vuitè de negre) resident a Nova Orleans, que va violar deliberadament la Llei de cotxes separats de Louisiana del 1890, exigia "igualtat, però separats" en l'allotjament en cotxes de tren per a passatgers blancs i no blancs. En ser acusat, els advocats de Plessy el van defensar argumentant que la llei era inconstitucional. Va perdre en el judici i es va afirmar la seva condemna en la seva demanda al Tribunal Suprem de Louisiana. Finalment, Plessy va recórrer al Tribunal Suprem dels Estats Units, que va acordar escoltar el seu cas.
Al maig de 1896, el Tribunal Suprem va dictar una decisió de 7 a 1 contra la decisió de Plessy; establint així que la llei de Louisiana no violava la Catorzena esmena de la Constitució dels Estats Units, afirmant que tot i que la Catorzena Esmena establia la igualtat legal dels nord-americans blancs i negres, no es podia exigir l'eliminació de totes les "distincions" socials o altres basades en el color. La Cort va rebutjar els arguments dels advocats de Plessy segons els quals la llei de Louisiana implicava de manera inherent que els negres eren inferiors i va donar una gran deferència al poder inherent dels legisladors dels Estats nord-americans de fer lleis que regulessin la salut, la seguretat i la moral — el "poder policial" — i determinar la raonabilitat de les lleis que van aprovar. El jutge John Marshall Harlan va ser l'únic dissident de la decisió del Tribunal, escrivint que la Constitució dels Estats Units "és daltònica i no coneix ni tolera les classes entre els ciutadans", per la qual cosa la llei hauria d'haver estat considerada inconstitucional.
Plessy és considerada com una de les pitjors decisions de la història del Tribunal Suprem dels Estats Units. Malgrat la seva infàmia, la decisió en si mateixa mai no ha estat rebutjada explícitament.. Tanmateix, una sèrie de decisions posteriors a partir del cas 1954 de Brown contra el Consell d'Educació va afirmar que la doctrina "separats però iguals" és inconstitucional en el context de les escoles públiques i els equipaments educatius debilitant greument Plessy fins al punt que es considera que ha estat anul·lada de facto.

## Referències

* ↑ Plessy v. Ferguson, 163 U.S. 537 (1896)
* ↑ Nowak i Rotunda, 2012, § 18.8(c).
* ↑ Groves, Harry E. «Separate but Equal--The Doctrine of Plessy v. Ferguson». Phylon, 12, 1, 1951, pàg. 66–72.
* ↑ (Amar, 2011, p. 76); (Epstein, 1995, p. 99)
* ↑ Lofgren, 1987, p. 204–05.
* ↑ Schauer, 1997, p. 279–80.
# Pinchita

La pinchita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom en honor de William (Bill) Wallace Pinch (1940) de Rochester, Nova York, un col·leccionista de minerals aficionat, per les seves desinteressades aportacions a la mineralogia a través de la identificació d'espècimens per a l'estudi i posant-los a disposició de la comunitat acadèmica.

## Característiques

La pinchita és un halur de fórmula química Hg₅$^{2+}$Cl₂O₄. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la pinchita pertany a «03.DD: Oxihalurs, hidroxihalurs i halurs amb doble enllaç, amb Hg» juntament amb els següents minerals: eglestonita, poiarkovita, kadyrelita, vasilyevita, hanawaltita, terlinguaïta, gianel·laïta, mosesita, kleinita, tedhadleyita, terlinguacreekita, kelyanita, aurivilliusita i comancheïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1974 al districte de Terlingua del comtat de Brewster, a Texas (Estats Units). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie.

## Referències

* ↑ «Pinchite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Colibrí ermità de Koepcke

El colibrí ermità de Koepcke (Phaethornis koepckeae) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita el sotabosc de la selva humida als turons de l'est del Perú.

## Referències

* ↑ «Colibrí ermità de Koepcke». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 octubre 2024(català)
# Pickstown

Pickstown és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 168 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pickstown tenia 168 habitants, 76 habitatges, i 49 famílies. La densitat de població era de 101,4 habitants per km².
Dels 76 habitatges en un 22,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,9% hi vivien parelles casades, en un 2,6% dones solteres, i en un 35,5% no eren unitats familiars. En el 26,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,69.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,6% tenia menys de 18 anys, un 3,6% entre 18 i 24, un 28,6% entre 25 i 44, un 28% de 45 a 60 i un 20,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 121,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 50.250 $ i la renda mediana per família de 55.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.375 $ mentre que les dones 19.792 $. La renda per capita de la població era de 20.755 $. Cap de les famílies i l'1,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pickstown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pickstown». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Coll del Pam

El Coll del Pam és una collada situada a 2.001,7 m alt en el límit dels termes comunals de Bolquera i de Font-romeu, Odelló i Vià, tots dos de la comarca de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
És a la zona central - occidental del terme de Bolquera, al sud del Bac de la Molina i a llevant del Roc de la Calma. Arriben fins a aquest coll el Telesquí de Llevant i el Telecadira de Coll del Pam, pel costat de Font-romeu, Odelló i Vià, i el Telecadira del Belvedère, que arrenca del terme de Bolquera i travessa un bon tram de l'extrem nord-est del de Font-romeu, Odelló i Vià.
Al Coll del Pam es concentra una bona part dels recursos de l'Estació d'esquí de Font-romeu, tant pel que fa a pistes com a remuntadors. D'altra banda, és un lloc de pas freqüent de les excursions d'aquesta zona del Massís del Carlit.

## Referències

* ↑ El Coll del Pam en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Una de les rutes de Wikiloc
* ↑ Una ruta de Trace de trail

## Bibliografia

* Becat, Joan. «17 - Bolquera i 69 - Font-romeu, Odelló i Vià». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Figuera, Manel. Excursions escollides per a raquetes de neu: 20 itineraris pel Berguedà, l'Alt Urgell i la Cerdanya. Valls: Cossetània Edicions, 2005 (Azimut, 75). ISBN 84-9791-140-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Bolquera i Font-romeu». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Vives i Teixidó, Joan M. Itineraris pel Massís del Carlit. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998 (Guies del Centre Excursionista de Catalunya). ISBN 84-7826-905-3.

## Enllaços externs

* El Coll del Pam a Youtube
* Passejada familiar, a Youtube
# Pompònia Àtica

Pompònia Àtica (en llatí Pomponia Attica), també anomenada Cecília (Caecilia), perquè el seu pare va ser adoptat per Quint Cecili, o Cecília Pompònia Àtica. Era filla de Tit Pomponi Àtic
Va néixer l'any 51 aC, quan Ciceró ja havia deixat Itàlia per anar a l'exili. Àtica és mencionada moltes vegades en la correspondència entre Pomponi Àtic i Ciceró (Epistulae ad Atticum) i sembla que des de petita mostrava una gran intel·ligència. Encara era molt jove quan es va casar amb Marc Vipsani Agripa. El matrimoni es va convenir amb la mediació de Marc Antoni, el triumvir, probablement l'any 36 aC. Es van tenir sospites d'una relació inadequada amb el gramàtic Quint Cecili Epirota, un llibert del seu pare i el seu educador. No se sap el que va passar després, però o bé va morir o bé se'n va divorciar, ja que Agripa, es va casar amb Marcel·la l'any 28 aC. La seva filla Vipsània Agripina es va casar amb Tiberi, l'emperador successor d'August.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 525.
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 493.
# Pompònia (esposa de Quint Ciceró)

Pompònia (en llatí Pomponia) va ser una dama romana. Formava part de la gens Pompònia.
Era la germana de Tit Pomponi Àtic i es va casar amb Quint Tul·li Ciceró, el germà de l'orador i cònsol Ciceró. L'enllaç es va produir per la mediació de Marc Tul·li Ciceró que era gran amic d'Àtic, l'any 68 aC, però el matrimoni va resultar extremadament infeliç. Pompònia era barallosa i quasi des del primer dia el matrimoni va tenir disputes, que van donar a Ciceró moltes inquietuds. En les seves cartes a Àtic, Ciceró sovint parla d'aquestes baralles. Àtic pensava que la culpa no era de la seva germana, i demanava a Ciceró que hi intervingués, però ell defensava al seu germà, que sembla que era el menys culpable. Quint Ciceró i Pompònia van viure una vida carregada d'odi durant 24 anys i finalment es van divorciar al final de l'any 45 aC o començament del 44 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 492-493.
# Comissari Dupin: Onades bretones

Comissari Dupin: Onades bretones o Comissari Dupin: Ones bretones (originalment en alemany, Kommissar Dupin – Bretonische Brandung) és un llargmetratge alemany de 2014. La pel·lícula policial està basada en la novel·la Bretonische Brandung – Ein Fall für Kommissar Dupin de Jean-Luc Bannalec. És el segon volum de la sèrie de detectius sobre el comissari Dupin que ja s'han filmat per a televisió. El dia 27 de novembre de 2014 la pel·lícula es va emetre per televisió (ARD). La versió doblada al català oriental es va estrenar a TV3 el 29 de gener de 2022 amb el títol d'Onades bretones. També s'ha doblat al valencià per a À Punt amb el nom d'Ones bretones.
El rodatge va començar el 6 de maig de 2014 a llocs originals de Bretanya, entre d'altres, a les illes Glénan.

## Argument

A deu milles de la localitat de Concarneau, a la platja de l'illa de Saint-Nicolas, hi apareixen tres cossos. El comissari Dupin descobreix que els tres homes, després d'una vetllada regada amb vi al restaurant de l'illa, van sortir a navegar malgrat els avisos de tempesta, està temptat de tancar el cas i considerar-lo un tràgic accident de navegació. Però l'informe de les autòpsies indica tot el contrari, a més d'alcohol, tenien un elevat nivell de tranquil·litzants a la sang: es tracta d'un triple assassinat.

## Repartiment

* Pasquale Aleardi com a Georges Dupin, comissari de policia.
* Jan Georg Schütte com a Kadeg, ajudant del comissari.
* Ludwig Blochberger com a Riwal, ajudant del comissari.
* Annika Blendl com a Nolwenn
* Marie-Lou Sellem com a Solenn Nuz
* Albert Kitzl com a Pascal Nuz
* Alma Leiberg com a Muriel Lefort
* Michael Wittenborn com a Marc Leussot
* Esther Zimmering com a Claire Chauffin
* Lucie Heinze com a Maela Menez
* Waldemar Kobus com a Le Berre-Ryckboerec
* Wichart von Roëll com el doctor le Menn
* Marion Breckwoldt com a Madame Leroux
* Vincent Byrd le Sage com a Kireg Goulch
* Jean-Marie le Clerre com a Lucas Lefort
* Alicia Ducout com a Leonie

## Referències

* ↑ «Kommissar Dupin – Bretonische Brandung. Kritik zum Film».
* ↑ «Kommissar Dupin: Bretonische Brandung - Filmkritik - Film - TV SPIELFILM» (en alemany). TV Spielfilm Online. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ «Kommissar Dupin - Bretonische Brandung, TV-Film (Reihe), 2014» (en alemany). Crew United. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ «Comissari Dupin: Onades bretones». ésAdir. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ «Comissari Dupin: Ones Bretones». À Punt, 03-07-2021. [Consulta: 5 setembre 2022].
* ↑ «Das Erste: Drehstart für "Kommissar Dupin - Bretonische Brandung" mit Pasquale Aleardi in der Hauptrolle».
* ↑ «Die Bretagne des Jean-Luc Bannalec». France naturelle GmbH.