OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Choloalita

La choloalita és un mineral de la classe dels òxids. El nom deriva de la paraula nahua choloa, que significa "evasiva", en al·lusió al fet que el mineral va fugir de la seva detecció durant molts anys.

## Característiques

La choloalita és un òxid de fórmula química (Cu,Sb)₃(Pb,Ca)₃(TeO₃)₆Cl. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1980. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la choloalita pertany a «04.JK - Tel·lurits sense anions addicionals, sense H₂O» juntament amb els següents minerals: winstanleyita, walfordita, spiroffita, zincospiroffita, balyakinita, rajita, carlfriesita, denningita, chekhovichita, smirnita, fairbankita, plumbotel·lurita, magnolita, moctezumita, schmitterita i cliffordita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Bambollita, situada a la localitat de Moctezuma, dins el municipi homònim (Sonora, Mèxic). També ha estat descrita a la veïna mina Moctezuma (o Bambolla), així com a diversos indrets dels estats nord-americans d'Arizona, Califòrnia i Utah.

## Referències

* ↑ «Choloalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 novembre 2020].
# Sommerau (Baix Rin)

Sommerau és un municipi nou francès, situat al departament del Baix Rin i a la regió del Gran Est.
Forma part del cantó de Saverne, del districte de Saverne i de la Comunitat de comunes del Pays de Saverne.
Creat a l'1 de gener de 2016 amb la fusió del municipis d'Allenwiller, Birkenwald, Salenthal i Singrist.

## Referències

* ↑ Arrêté du 8 décembre 2015 portant création de la commune nouvelle de Sommerau
# Monàkino (Partizanski)

* Per a altres significats, vegeu «Monàkino».
Monàkino (en rus: Монакино) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 33 habitants. Pertany al districte rural de Partizanski.

## Referències

* ↑ Официальный сайт администрации Партизанского района
# OGP

OGP té els següents significats:
* Associació Internacional de Productors de Petroli i Gas (del seu nom en anglès Oil & Gas Producers), espai de debat de la indústria del petroli per a l'adopció de millores en tots els seus àmbits
* Aliança per al Govern Obert (del seu nom en anglès Open Government Partnership), iniciativa internacional per a la promoció del govern obert
* Open Graphics Project, projecte per desenvolupar una targeta gràfica amb programari lliure
# General Elío

«General Elío» té aquests significats:
* José María de Orbe y Elío, militar espanyol nascut en 1776.
* Francisco Javier de Elío, militar espanyol nascut en 1767.
* Joaquín Elío y Ezpeleta, militar espanyol nascut en 1806.
* Francisco Javier González de Castejón y Elío, polític i advocat espanyol nascut en 1848.
# Hobo

La Hobo és una font de pal sec que pertany a la família tipogràfica que es caracteritza per no tenir traços rectes ni descendents. Va ser creada per Morris Fuller Benton el 1910. Aquesta font se sol trobar a les interfícies de Mac. No és utilitzada habitualment en textos degut a la seva baixa llegibilitat; en canvi, és utilitzada freqüentment en publicitat i sobretot en casos en el que es vol sortir de la normalitat.

## Descripció Hobo

Les principals característiques de la lletra Hobo són les següents:
* Contrast pobre i gradual entre les traçats gruixuts i prims
* Modulació obliqua
* Filet oblic de la 'e' de caixa baixa
* Lletres de caixa baixa presenten ascendents obliqües i traçades terminals
* Traçades terminals gruixudes i inclinades
* L'espaiat de les lletres és ampli
* Pes i color intens a la seva aparença general
* Les lletres ascendents tenen la mateixa alçada que les majúscules (caixa alta) i les descendents que les minúscules (caixa baixa).
       A d t S s p q a

## Referències

* ↑ Macmillan, Neil. An A-Z of Type Designers (en anglès). Yale University Press, 2006, p. 46. ISBN 0300111517.

## Bibliografia

* Perfect, Christopher. Guia completa de la tipografia. Barcelona : Blume, 1994. ISBN 84-8076-090-7 (castellà)
* Williams, Robin. Tipografia Digital. Madrid : Anaya Multimedia, cop. 2006. ISBN 84-415-2004-6 (castellà)

## Enllaços externs

* Exemples de Hobo (anglès)
* Weblog The "I Hate HOBO" (anglès)
# Anna Corbella i Jordi

Anna Corbella i Jordi (Barcelona, 1976) és una regatista catalana. El 2011 va esdevenir la primera navegant catalana i espanyola a fer la volta al món a vela sense escales amb la seva participació a la Barcelona World Race.
Llicenciada en veterinària a la Universitat Autònoma de Barcelona, va iniciar-se a la pràctica de la vela des de molt jove proclamant-se campiona d'Espanya de la classe 420 (1999) i de 470 (2000). i va formar part de l'equip preolímpic de Sidney 2000. Professional en el món de la vela oceànica des de 2009, va competir en la Mini Transat 650, regata transoceànica en solitari, finalitzant en la 13a posició. L'any següent va participar, juntament amb la britànica Dee Caffari, a la Barcelona World Race 2010-2011 a bord del Gaes Centros Auditivos, finalitzant en la 6a posició. Es van convertir en la primera tripulació femenina en fer la volta al món sense escales i completaren el recorregut en 102 dies. En la següent edició de 2015, va finalitzar en la 3a posició fent parella amb Gerard Martín a bord del mateix vaixell. Després de Dee Caffari i Ellen MacArthur, es va convertir en la tercera dona en fer dues vegades la volta al món sense escales.
Entre d'altres premis, va rebre la medalla de plata de la Reial Orde del Mèrit Esportiu el 2011, el premi regatista de l'any 2010 de la Reial Federació Espanyola de Vela, així com la menció especial del IV Premi Dona i Esport 2010.

## Palmarès

* 1 Campionat d'Espanya de la classe 420: 1999
* 1 Campionat d'Espanya de la classe 470: 2000

## Referències

* 1 2 «Anna Corbella i Jordi». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Margalef, Josep «Anna Corbella: la Gran Dama de la vela oceánica española» (en castellà). As, 02-04-2015 [Consulta: 23 juliol 2018].
* ↑ Armengol, Joan Carles «Anna Corbella i Dee Caffari, primera tripulació femenina que completa la volta al món de vela». El Periódico, 13-04-2011 [Consulta: 23 juliol 2018].
* ↑ Pérez, Suso «Feliz podio para Anna Corbella y Gerard Marín». La Vanguardia, 02-04-2015 [Consulta: 31 juliol 2018].
* ↑ «Real Orden del Mérito Deportivo — Galardonados 2011» (en castellà). Portal del Consejo Superior de Deportes, 2011. Arxivat de l'original el 2016-02-07. [Consulta: 24 juliol 2018].
* ↑ «Premios nacionales de Vela» (en castellà). Federación Andaluza de Vela. [Consulta: 24 juliol 2018].
* ↑ «Historial de guardons | Dones i Esport». Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 2018-07-16. [Consulta: 24 juliol 2018].

## Enllaços externs

* Anna Corbella i Jordi - Lloc web oficial
# Suliskongen

La Suliskongen és una muntanya del municipi de Fauske, a Nordland, Noruega. La muntanya té una altura de 1.908 msnm, i és la segona muntanya més alta del nord de Noruega.

## Referències

* ↑ «Suliskongen». A: Per Roger Lauritzen. Norsk Fjelleksikon (en noruec). Arendal: Friluftsforlaget, 2009. ISBN 978-82-91-49547-7.
* ↑ «Suliskongen». A: Anne Marit Godal. Store norske leksikon (en noruec). Oslo: Norsk nettleksikon [Consulta: 3 novembre 2013].
# OHL

Obrascón Huarte Lain, S.A. (OHL, BMAD OHL) és un grup dedicat a la construcció i als serveis. Neix de la fusió de dues empreses basques Obrascón i Huarte l'any 1997 que a la vegada es fusionà el 1999 amb Construcciones Lain filial anglesa del grup britànic John Laing Construction.

## Vegeu també

* Juan Miguel Villar Mir
* Enrique de Aldama y Miñón

## Enllaços externs

* OHL
* Caso Recol El Mundo
# Palau de Stok

El palau de Stok està situat al districte de Ladakh (Jammu i Caixmir, Índia), proper a Leh, la capital, però a la riba esquerra de l'Indus.
Aquest palau fou reconstruït al primer quart del segle xix pel monarca de Ladakh Tsepal Thondup Namgyal (rei entre el 1790 i 1841). És l'únic palau de la regió que encara està habitat per la família reial; el 1834, quan va caure la monarquia, el rei fou destronat i va exiliar-se en aquest lloc, els seus descendents encara l'habiten. Chogyal Kunsang Namgyal va morir el 1974 i fou succeït pel seu fill Chogyal Nima Norbu. Ara els monarques no tenen cap poder polític i part del palau és ara un museu on s'exhibeixen tota mena d'estris religiosos a més dels propis de la família reial.
Arquitectònicament segueix l'estil d'altres construccions de la regió i és un reflex del palau principal, a Leh. Conserva algunes cambres i capelles amb la decoració original, també conserva elements estructurals amb fusta decorada.
* Galeria sobre un pati interior.
* Altar.
* Interior.

## Bibliografia

* Sharma, Janhwij.. Ladakh : architectural heritage. New Delhi: Indian National Trust for Art and Cultural Heritage in association with Har-Anand Publications, 2003. ISBN 81-241-0979-6.
# Sant Vicenç d'Esterri d'Àneu

Sant Vicenç d'Esterri d'Àneu és l'església parroquial de la vila d'Esterri d'Àneu, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada al bell mig de la vila, a l'extrem sud-est del que fou la vila closa.

## Història

Entre els segles XVI i XVII fou construïda per substituir l'església vella. És l'església parroquial de vila d'Esterri d'Àneu, així com el centre d'una agrupació de parròquies, que inclou les de Sant Lliser d'Alós d'Isil, Sant Serni d'Àrreu, Sant Jaume de Berrós Jussà, Sant Martí de Borén, Sant Joan de Burgo, Sant Bartomeu de Dorve, Sant Martí d'Escalarre, Santa Maria d'Escaló, Sant Martí d'Escart, Santa Llogaia d'Espot, Sant Esteve d'Estaís, Sant Esteve de Gavàs, Sant Llorenç d'Isavarre, La Immaculada d'Isil, Sant Pere de Jou, La Immaculada de la Guingueta, Sant Miquel de Llavorre, Sant Serni de Cerbi, Sant Just i Sant Pastor de Son, Sant Pere de Sorpe, Sant Julià d'Unarre i Sant Andreu de València d'Àneu.

## Descripció

Església de dimensions considerables, d'una sola nau, dividida en sis trams i espaiosa capçalera rectangular a l'oest, i capelles laterals. Cobreixen la nau voltes de llunetes. Les capelles presenten volta d'arestes. A l'est, als peus de la nau, es troba la façana, situada al c/ Major de la vila, té una ampla portal i sobre d'aquest, un rosetó flanquejat per dues finestres. Cobreix la nau amb un llosat de llicorella a dues aigües que sobresurt per sobre dels llosats més baixos de les capelles laterals. A l'esquerra de la façana, s'aixeca l'esvelt campanar octogonal coronat per un agut xapitell. Els murs externs són de pedra vista, sols enquadrada en les filades dels angles, al voltant de la porta i part del parament de la façana. El campanar, de construcció més recent és arrebossat. L'església fou construïda en els segles XVII en el solar d'un antic convent. Posteriorment fou objecte de reformes en els segles XVIII, XIX, i XX.

## Referències

* ↑ «Sant Vicenç d'Esterri d'Àneu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Vicenç d'Esterri d'Àneu». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Govern d'Andorra de 1994

El Govern d'Andorra de 1994 estigué presidit per Òscar Ribas i inaugurà la primera legislatura constitucional andorrana. Prengué possessió el febrer del 1994 i funcionà fins al desembre del mateix any, quan Ribas dimití. Llavors Marc Forné fou elegit cap de govern i formà un altre executiu.

## Composició del govern

Govern d'Andorra de 1994 :
| Càrrec | Titular | Partit polític |
| Cap de Govern | Òscar Ribas Reig 28 de gener de 1994–16 de desembre de 1994 | AND |
| Sanitat | Gabriel Dallerès Codina 1r de febrer de 1994–22 de desembre de 1994 | AND |
| Educació, Joventut i Esports | Rosa Maria Mandicó Alcobé 1r de febrer de 1994–22 de desembre de 1994 | AND |
| Finances | Josep Casal Casal 1r de febrer de 1994–22 de desembre de 1994 | AND |
| Ordenament Territorial i Medi Ambient | Jordi Mas Torres 1r de febrer de 1994–22 de desembre de 1994 | AND |
| Presidència | Daniel Bastida Obiols 1r de febrer de 1994–22 de desembre de 1994 | AND |
| Economia | Jaume Serra Serra 1r de febrer de 1994–22 de desembre de 1994 | AND |
| Relacions Exteriors | Marc Vila Amigó 1r de febrer de 1994–22 de desembre de 1994 | AND |
| Afers Socials | Ramon Serra Farrero 1r de febrer de 1994–22 de desembre de 1994 | AND |

## Referències

* ↑ «Decret d'1-2-94 pel qual es nomena el Sr. Gabriel Dalleres Codina, Ministre de Sanitat, la Sra. Rosa Ma. Mandicó Alcobè, Ministra d'Educació, Joventut i Esports, el Sr. Josep Casal Casal, Ministre de Finances, el Sr. Jordi Mas Torres, Ministre d'Ordenament Territorial i Medi Ambient, el Sr. Daniel Bastida Obiols, Ministre de la Presidència, el Sr. Jaume Serra Serra, Ministre d'Economia, el Sr. Marc Vila Amigó, Ministre de Relacions Exteriors i el Sr. Ramon Serra Farrero, Ministre d'Afers Socials». Butlletí Oficial del Principat d'Andorra.
# HyperTalk

HyperTalk és un llenguatge de programació procedural d'alt nivell, creat el 1987 per Dan Winkler i utilitzat conjuntament amb el programa d'hipermèdia HyperCard d'Apple Computer, creat per Bill Atkinson. El públic destinatari principal de HyperTalk va ser de programadors iniciants, per tant, els programadors HyperTalk van ser anomenats en general com a autors, i el procés d'escriure programes s'anomenava «scripting». Les escriptures de HyperTalk són bastant similars a l'anglès escrit, i utilitzen una estructura lògica semblant al llenguatge de programació Pascal.
El llenguatge no és sensible a majúscules i minúscules i al principi va ser interpretat, però des de HyperCard 2.x es va «compilar virtualment». És compatible amb les estructures de control bàsiques de les llenguatges procedurals: repeat for/while/until, if/then/else, així com trucades de «handlers» de funció i missatge (un handler és una subrutina, un handler de missatges és un procediment). Els tipus de dades són transparents per a l'usuari, la conversió es realitza de forma transparent en segon pla entre les tires de caràcters i els números. No hi ha classes o estructures de dades en el sentit tradicional; el seu lloc va ser pres per cadenes literals especials, o més bé «llistes» d'«elements» delimitats per comes (en les versions posteriors la propietat d'«itemDelimiter» permet escollir un caràcter arbitrari).

## Referències

* ↑ Kyle Wheeler. «HyperTalk: The Language for the Rest of Us» (PDF) (en anglès), 18-01-2004. [Consulta: 6 maig 2010].
* ↑ Paul F. Merrill. «Comparing HyperTalk to Pascal» (en anglès). Arxivat de l'original el 2006-05-10. [Consulta: 6 maig 2010].

## Enllaços externs

* Pàgines de «Pantechnicon HyperTalk Wiki» (recuperat d'Internet Archive) (anglès)
* The HyperTalk QuickRef Stack (anglès)
# Mubàrak

Mubàrak o Mubarak és el nom dels següents personatges:
* Mubàrak i Mudhàffar, primers reis de la taifa de Balànsiya (1011-1020), actual València
* Hosni Mubàrak, polític i militar egipci
* Mubàrak ibn Àhmad ibn Zayd, xerif de la Meca del 1720 a 1722 i de 1723 a 1724
# Sant Vicenç d'Eus (segle XVIII)

Sant Vicenç d'Eus és l'actual església parroquial del poble d'Eus, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. En el mateix lloc hi havia hagut, abans del segle xviii, la capella de Santa Maria del Castell, denominació que encara s'utilitza alguns cops.
És situada al capdamunt del poble, en una posició dominant, en el cim del turó que dominava el Castell d'Eus.

## Història

El 1726, el capellà d'Eus convencé els vilatans per edificar un nou temple que substituís l'església romànica, petita i en males condicions. L'indret triat foren les restes de l'antic castell, que havia tingut una capella dedicada a Santa Maria. S'aprofitaren part de les ruïnes, tant de l'antiga capella com del mateix castell, i l'obra acabà el 1743.

## L'edifici

La seva estructura és semblant a les esglésies properes de Santa Eulàlia de Marqueixanes (del 1646), Sant Andreu de Catllà (del 1662) i Sant Pere de Prada (edificada del 1606 al 1769), i consta d'una gran nau central amb capelles laterals, i un gran campanar de base quadrada.

## Mobiliari

En el seu interior es poden admirar els retaules, el dedicat al Roser (del 1690) i el de l'altar major (1735-1736), obra de Pau Sunyer i de Lluís Baixa, i alguns altres de les capelles laterals, més modestos. Va ser declarat monument històric de França el 1990.

## Referències

* ↑ L'església parroquial d'Eus en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Poisson, Olivier «Eus». Sauvegarde de l'art français. Cahier, n. 20, 2007, pàg. 62-66.
* ↑ Fitxa a la base de dades Merimée

## Bibliografia

* Becat, Joan «Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner». Terra Nostra [Perpinyà], 2015. ISSN: 1243-2032.
* Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. «Sant Vicenç d'Eus». A: Diccionari d'Història Eclesiàstica de Catalunya II: D-O. Barcelona: Generalitat de Catalunya i Editorial Claret, 2000 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 978-84-39350-21-7.
* Gavín, Josep M. «Conf 55. Santa Maria del Castell». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Eus». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ponsich, Pere. «Eus: Sant Vicenç d'Eus». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Ponsich, Pere. «L'église Saint-Vincent d'Eus». A: Etudes Roussillonnaises, Revue d'histoire et d'archéologie méditerranéennes 3-4, IV, 1954-1955.

## Enllaços externs

* Fitxes i fotografies (francès)
# Thlaspi

Thlaspi (traspics) és un gènere de plantes amb flors dins la família brassicàcia. Conté unes 60 espècies. És originari de les regions de clima temperat del continent eurasiàtic. N'hi ha a Europa central i del Sud, sud-oest d'Àsia i dues espècies són endèmiques de la Xina.

## Taxonomia

En la vegetació dels Països Catalans són autòctones les espècies següents:
* Thlaspi arvense- traspic de camp
* Thlaspi perfoliatum- traspic perfoliat
* Thlaspi alpestre
* Thlaspi suffruticosum

### Altres espècies

* Thlaspi alliaceum -
* Thlaspi caerulescens -
* Thlaspi rotundifolium -

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans Barcelona 1990
# Fernando Sancho Les

Fernando Sancho Les (Zaragoza; 7 de gener de 1916 - Madrid; 31 de juliol de 1990) va ser un actor espanyol.

## Biografia

Després de la seva primera pel·lícula, Polizón a bordo, va arribar Orosia (1944) i una breu carrera en el doblatge. Fernando Sancho va ser conegut sobretot pels seus nombrosos papers a diferents Spaghetti westerns, alguns d'ells dirigits per Ignacio F. Iquino i protagonitzats per Richard Harrison. Habitualment actuava no com a protagonista, sinó que interpretava a un bandit mexicà. És possible que cap altre actor hagi representat tantes vegades aquest tipus de paper. Segons sembla, fora de l'estudi era una persona amb cultura. També tenia un punt d'extravagant i va saber fer-se amb l'afecte del públic.
També va actuar en algunes grans produccions de Hollywood com a actor secundari. En són exemples Rei de reis (King of Kings) (1961), Lawrence d'Aràbia (Lawrence of Aràbia) (1962) i 55 dies a Pequín (55 Days at Peking) (1963).
Sancho també va actuar a tres pel·lícules realitzades sobre obres de Karl May: a La caravana de esclavos (Die Sklavenkarawane) (1958) i El León de Babilonia (Der Löwe von Babylon) (1959), interpretant al professor Ignaz Pfotenhauer, i a En el reino del león de plata (Im Reiche des silbernen Löwen) (1965) com a padishá.
Entre els anys 1960 i 1970 va aparèixer en diverses pel·lícules de terror espanyoles. Un dels seus millors papers el realitzà a El ataque de los muertos sin ojos, dirigida per Amando de Ossorio al costat de Frank Braña. En 1977 va participar en el film d'intriga Objectiu: matar (al costat de John Ireland, Lee Van Cleef i Carmen Cervera) i l'any 1983 en la comèdia Les autonosuyas. Un any abans de la seva mort va aparèixer per última vegada en la pel·lícula de terror La luna negra (1989) amb Mario Adorf.
Va morir a Madrid l'any 1990 a causa d'un càncer.

## Premis

* (1962) Premi del Sindicat Nacional de l'Espectacle, per l'obra El hijo del capitán Blood
* (1971) Premi del Sindicat Nacional de l'Espectacle, per l'obra El más fabuloso golpe del Far West
* (1972) Premi del Círculo de Escritores Cinematográficos, per l'obra La Guerrilla
* (1980) Premi del Círculo de Escritores Cinematográficos, per la seva labor
* (2016) Premi 'Leone in memoriam' de l'Almería Western Film Festival

## Referències

* 1 2 «El actor Fernando Sancho muere a los 72 años». El País. [Consulta: 6 novembre 2018].
* 1 2 Manuel., Roman,. Los cómicos: vida y anécdota de los actores españoles más populares del siglo: vol. VI: Pioneros de la televisión. Vampiresas y estrellas de los 60. Barcelona: Royal Books, 1996. ISBN 8481351059.
* ↑ «Fernando Sancho, el actor español más popular». La Vanguardia. [Consulta: 6 novembre 2018].
* 1 2 3 4 5 6 7 1958-, Aguilar, Carlos,. Las estrellas de nuestro cine: 500 biofilmografías de intérpretes españoles. Madrid: Alianza Editorial, 1996. ISBN 8420694738.
* ↑ «El AWFF entrega el premio 'Leone in memoriam' a Fernando Sancho». La Vanguardia. [Consulta: 6 novembre 2018].
# Phalloptychus

Phalloptychus és un gènere de peixos de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Taxonomia

* Phalloptychus eigenmanni (Henn, 1916)
* Phalloptychus januarius (Hensel, 1868)

## Referències

* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ MarineSpecies.org (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Mubàrak (nom)

Mubàrak és un nom masculí àrab (àrab: مبارك, Mubārak) que literalment significa ‘beneït’, ‘benaurat’. Si bé Mubàrak és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Mubarak, Mbarak, Mbarek, Mobarak, Mobarek, Mebarak. Aquest nom també el duen musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua: en àzeri Mübarək; en hindi मुबारक; en kazakh Мүбәрәк; en turc Mübarek.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. "برك". ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.