OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fischbach

Fischbach (luxemburguès Fëschbech) és una comuna i vila a l'est de Luxemburg, que forma part del cantó de Mersch. Comprèn les viles de Fischbach, Angelsberg, Koedange i Schoos.

## Població

| Nacionalitat | Població | % |
| luxemburguesos | 505 | 79,53% |
| Forasters | 130 | 20,47% |
| - portuguesos | 46 | 7,24% |
| - francesos | 10 | 1,57% |
| - italians | 6 | 0,94% |
| - belgues | 31 | 4,88% |
| - alemanys | 8 | 1,26% |
| - iugoslaus | | |
| - altres | 29 | 4,57% |

## Evolució demogràfica

| Any | Població |
| 15/02/2001 | 635 |
| 01/01/2002 | 622 |
| 01/01/2003 | 651 |
| 01/01/2004 | 660 |
| 01/01/2005 | 684 |

## Vegeu també

* Castell de Fischbach
# Fossar del Sant Crist

* No s'ha de confondre amb El Sant Crist del Fossar (l'Estany).
El Sant Crist és una capella i fossar al cementiri de Montmaneu (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. D'una nau, probablement pedra, està adossada al mig de l'estructura del cementiri. L'entrada és un arc apuntat com els que contenen al llarg de tot el cementiri els nínxols. Al davant té una creu de crits que ens recorda les antigues creus de terme.

## Notes

* ↑ «FOSSAR DEL SANT CRIST». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Josep Maria Carulla i Estrada

Josep Maria Carulla i Estrada (Igualada, l'Anoia, 1839 - Granada, 1919) fou un advocat i escriptor català, d'orientació catòlica tradicionalista.
Després de lluitar a Roma contra els garibaldins, de tornada a Catalunya impulsà una croada per restituir els Estats Pontificis al Sant Pare. Durant la tercera guerra carlina (1872-1876) va ser auditor del general Rafael Tristany. Fundà la revista madrilenya La civilización (1874-1880).
Va ser assessor del Papa Pius IX, i la Santa Seu li atorgà la Creu del Mèrit, una important distinció, per haver versat 4 del 62 llibres de la Bíblia. Tot i això el resultat va ser tan confús que la seua obra fou objecte de befa per part de les tertúlies de l'època. Així, este és l'origen de l'expressió castellana la biblia en verso per referir-se a textos molt llargs i avorrits. Passà els darrers anys de la seva vida a Granada, on va morir.
Va traduir diversos textos al castellà, incloent-hi una Divina Comèdia de Dant, un recull de poesies de Lleó XIII i dues obres de Mossèn Cinto, Idil·lis i cants místics i la Llegenda del Montserrat. També va ser un dels co-traductors d'una obra de teatre italiana de Silvano d'Arboirio inspirada en el Gos dels Baskerville de Sir Arthur Conan Doyle.
Va morir a Granada l'any 1919.

## Bibliografia

* José María Carulla Biografía de D. Pedro de la Hoz Madrid: Imp. de La Esperanza, 1866
* José María Carulla Biografía del Señor D. Fr. Joaquín Lluch y Garriga Madrid: Antonio Pérez Dubrull, 1880
* José María Carulla Roma en el centenar de San Pedro Madrid: Gaspar y Roig, 1867

## Referències

* ↑ «Muerte de D. José Carulla». El Correo Español, 06-02-1919, pàg. 2.
# Francesco dels Cavalcanti

Francesco dels Cavalcanti (... - Gaville, ...), va viure al segle xiii, dit el "Guercio" ("Borni", però potser era una corrupció de Guccio o Güelf). D'ell les cròniques diuen poc o res, solament que va substituir un o més cops, en certs càrrecs públics i en les indegudes apropiacions que l'exercici de tals càrrecs permetia, a un tal Messer Buoso. El qual potser hauria estat en vida Buoso di Forese Donati, o potser no. Però en el cant XXV de l'Infern, és el Buoso al qual "el Borni" acaba de cedir el seu cos de serp[1].

## Personatge literari (cant XXV de l'Infern vv. 94-141)

Francesco és un dels cinc lladres florentins esmentats en la Divina Comèdia de Dante, en el setè fossat del vuitè cercle de l'Infern on són els fraudulents culpables de robatori.
En el passatge en qüestió Dante està completament concentrat en la descripció de la metamorfosi dels condemnats i les serps, de manera que la informació biogràfica dels diversos personatges és completament absent, així com les referències als crims que els han condemnat a aquest lloc de l'Infern.
L'última part del Cant XXV està completament dedicada a la doble transformació entre un home i una serp. L'home és un tal Buoso, que es convertirà en rèptil, mentre que la serp-llangardaix que es transforma en home, és aquell pel que: "tu, Gaville, encara et planys."
Els comentaristes antics han indicat, encara que no sense dubtes, que aquestes dues figures són Buoso Donati i Francesco dels Cavalcanti. Francesco hauria estat assassinat pels habitants de Gaville, una petita vila prop de Florència (un llogarret d'avui), però no se'n sap el motiu (robatoris repetits?). Després d'això, els parents de Francesco es van venjar durament sobre la ciutat, amb assassinats i destrucció de cases, això darrer podria explicar la referència al plor continu la petita vila.

## Notes

1- Sermonti op cit p.: 505

## Bibliografia

* Sermonti, Vittorio. Canto Venticinquesimo. Supervisione de Gianfranco Contini. L'Inferno di Dante. Rizzoli 2001. 2a ed. 07- 2015. Rizzoli Milano. Italià, "pp. 501-505". BUR classici. ISBN 978-88-17-07584-8.
* Mira, Joan Francesc. Cant XXV. Infern versió de la Divina Comèdia. Dante Alighieri, Primera Ed. Proa 2000; 02- 2010. Edicions 62. Barcelona. Català. "pp.317- 321". Col·lecció labutxaca. ISBN 978-84-9930-058-0. Tota repetició en català de les paraules del cant han estat preses d'aquesta versió (en lletra cursiva o entre cometes).
# Font del Moscat

La Font del Moscat és una font del terme municipal de Tremp, del Pallars Jussà, a l'antic terme ribagorçà de Sapeira, en territori del poble d'Escarlà.
Està situada a 695 m d'altitud, al nord-est d'Escarlà, a ponent del cim de Sant Cosme, al vessant nord-occidental de la carena que uneix la població i la muntanya esmentades. És a ponent, una mica cap al sud, del Mas de Cocurrell.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Font del Molí (l'Estany)

La Font del Molí és una font del terme municipal de l'Estany, a la comarca del Moianès.
Està situada a 722 metres d'altitud, gairebé a sota i al costat nord-oest del Pont del Molí, a l'esquerra de la Riera de l'Estany i al nord-oest del Molí del Castell, a prop i al nord del paratge de les Fonts.

## Enllaços externs

* La Font del Molí en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Josep Serra i Pàmies

Josep Serra i Pàmies (Reus, 1900 - segle XX) va ser un escriptor i polític català.
Germà de Miquel Serra i Pàmies, va militar en sectors catalanistes, però sempre influït per les seves conviccions catòliques. El 1919 col·laborava al diari Foment portaveu del Foment Nacionalista Republicà, on també hi escrivia el seu germà. El 1921, afiliat ja a la Lliga Regionalista, publicava al Diario de Reus i a La Veu del Camp que en aquell moment era portaveu de la Lliga, i n'arribà a ser redactor en cap. Era també corresponsal a Reus de La Veu de Catalunya. El 1925 va col·laborar al diari Reus, un periòdic que va voler fer un intent de conciliar diverses ideologies catalanistes durant la Dictadura de Primo de Rivera. El 1935 va ser redactor en cap de Diario de Reus, quan aquest periòdic va passar a ser el portaveu d'Acció Popular Catalana, partit vinculat a la CEDA. Aquell any va ser regidor a l'Ajuntament de Reus. Va anar a viure a Barcelona abans de la guerra civil, i durant el conflicte va actuar clandestinament ajudant a famílies dretanes conegudes a marxar a l'exili. Depurat el 1939 a causa de la militància comunista del seu germà, no va ser acusat i tornà a viure a Reus, on va col·laborar al Setmanari Reus i a la Revista del Centre de Lectura a partir de 1952. Va publicar algunes peces de teatre, com Doña María de Castilla i La rosa del nostre escut (1954), aquesta última sobre l'aparició de la Verge de Misericòrdia a una pastoreta, Isabel Besora. També La flor de les flors del jardí de Maria: Palestina. Vida de la Mare de Déu el 1951, Records i siluetes 1901-1930 el 1969, i el 1980 el llibre que el donà a conèixer, on reivindicava la figura del seu germà Miquel quan va evitar la voladura de Barcelona al final de la guerra civil, Fou una guerra contra tots (1936-1939), amb un pròleg de Jaume Miravitlles.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biuogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 611.
# Francisco José Alcántara Hernández

Francisco José Alcántara Hernández (Haro, La Rioja, 14 de febrer de 1922 - La Corunya, Galícia, 11 d'octubre de 1999) va ser un escriptor, traductor i periodista espanyol.

## Biografia

Durant la seva joventut va residir a les ciutats de Bilbao i La Corunya abans de marxar a Sud-amèrica, on va exercir com a missioner a les ciutats de Bogotà i Caracas. Posteriorment, després d'abandonar l'orde jesuïta, va estudiar Humanitats grecollatines a les ciutats de Saragossa i Barcelona, mentre exercia de periodista en diaris com Heraldo de Aragón o El Correo Catalán, i més tard a La Voz de Galicia i El Ideal Gallego.
De la seva obra literària destaca La muerte le sienta bien a Villalobos, amb la qual va aconseguir el Premi Nadal de 1954.

## Referències

* ↑ Muchnik, Mario. «Por qué una nueva traducción de Guerra y paz | El Cultural» (en castellà). [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Francisco José Alcántara Hernández | Real Academia de la Historia». [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «HEMEROTECA Francisco José Alcántara, residente en A Coruña, gana el Premio Nadal» (en castellà), 06-01-2005. [Consulta: 6 gener 2020].
# Frechilla de Almazán

Frechilla de Almazán és un municipi de la província de Sòria, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Referències

* ↑ «Provincia de Soria (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
# Ka-heseb

Ka-heseb (la conta del bou) fou el nomós XI del Baix Egipte. A la llista d'Abidos aquest nomós s'esmenta amb el nom de Kabasa, derivació de la paraula Ka-heseb. Era al nord del nomós X (Ka-kem) i a l'oest del nomós IX (Anedjty) entre dos braços centrals del delta del Nil. La capital fou Pharbaithos, i en algun moment també Taremu (Leontòpolis, avui Tell al-Mokdam) que els autors clàssics situen al nomós X (Ka-kem); ni Plini el Vell, ni Estrabó, ni Claudi Ptolemeu donen cap ciutat per aquest nomós. Les principals deïtats foren Tefnut, Shu i Maahes o Mihos (aquest darrer deu tenia un temple dedicat a la capital).

## Referències

* ↑ Helck, Wolfgang; Westendor, Wolfhart. Lexikon der Ägyptologie.. Wiesbaden,: O. Harrassowitz, 1972-1992. ISBN 3-447-01441-5.
# Francesc Santacana i Romeu

Francesc Santacana i Romeu (Martorell, 8 d'agost de 1883 - Martorell, 18 de setembre de 1936) fou un metge cirurgià, cooperativista, promotor esportiu i museòleg català.

## Biografia

Es llicencià en Medicina el 1904, i es doctorà el 1905 per la Universitat Central de Madrid. El 1916 recull el llegat de la Casa-Museu Santacana de mans del seu avi Francesc Santacana i Campmany, i n'amplia el fons, amb la inclusió de noves peces ceràmiques i altres obres d'art, a més de crear-ne el catàleg il·lustrat.
El 1910 funda la Unió de Vinyaters de Catalunya, i el 1917 funda el Sindicat Vitícola Comarcal de Martorell, del qual és president entre 1917 i 1933.
Va ser promotor de la fundació del Club Natació Martorell, així com de la primera piscina construïda al municipi, el 1930.
Membre de la CEDA, fou detingut i assassinat a Martorell el 18 de setembre de 1936.

## Obres

* Santacana Romeu, Francesc. Catalec Illustrat Del Museu Santacana de Martorell (Classic Reprint). ISBN 9780332353449.

## Referències

* 1 2 Romaní, Daniel «L'enrajolada: Amb un got de vi». Ara.cat, 27-03-2021 [Consulta: 15 maig 2021].
* 1 2 3 4 5 «Francesc Santacana i Romeu». Col·legi de Metges de Catalunya. [Consulta: 15 maig 2021].
* ↑ «Francesc Santacana i Romeu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josiah Royce

Josiah Royce (Grass Valley, 20 de novembre de 1855 - Cambridge, 14 de setembre de 1916) va ser un filòsof estatunidenc proper als postulats de l'idealisme. Professor d'història, va afirmar que el món existeix i que es pot conèixer però només per una entitat ideal, anomenada Sabedor Suprem, que ha d'existir, almenys com a concepte necessari per sostenir l'accesibilitat de l'exterior. Un cop assegurat aquesta possibilitat de coneixement, l'home s'ha de dedicar a enfortir els vincles amb la comunitat, basats en principis ètics inspirats pel cristianisme. El Sabedor Suprem s'encarnarà aleshores en la consciència individual com a representant a petita escala del saber general, igual que un nombre és representatiu de tots els altres per oposició i suma.
# Fred i Son

Fred i Son és un grup de jangle pop i indie pop barceloní. Va començar com un «projecte casolà» de la parella Elisenda Daura i Xavi Rosés al voltant de l'any 2007, s'hi va incorporar un amic d'ambdós (Xesc Cabot) el 2009 i es va convertir en un quartet l'any 2010 amb la posterior inclusió de Cristian Palleja, també productor del primer àlbum comercial del grup («Diu que no sap què vol», 2010). El 24 d'abril de 2012 van treure el seu segon àlbum al mercat anomenat Un altre temps amb la discogràfica Sones.

## Història

Eli i Xavi es van conèixer el 2005. Ella va ser bateria de «Las Dolores» i Xavi guitarrista d'«Epic Kind», a més de ser baixista eventual de «Veracruz». El duo va començar la seva carrera escrivint junts cançons per al festival Minimúsica, dirigit als nens. El 2009, el baixista i guitarrista Xesc Cabot, va proposar a la parella que també produïssen música per a un públic adult, i va presentar la lletra de «Diu que no sap què vol», la música del qual va ser composta per Xavi i es convertiria en el primer gran èxit del grup i el número 20 en la llista de «Les millors cançons nacionals de 2010» a la revista Rockdelux. «Fred i Son» és la forma afectuosa com Eli i Xavi es referien a l'edredó que compartien a l'hivern. El terme es va originar molt abans que el grup hagués estat format.
Des de llavors el grup ha actuat en diversos festivals, i durant l'any 2009 ha gravat tres maquetes («En pijama», «Instrumentals» i «L'ull entorn»). A finals d'aquest any, van gravar el seu primer àlbum amb el segell discogràfic Sones —Diu que no sap què vol— llançat el 2010 amb repercussió a tot l'estat espanyol. Aquest mateix any, Fred i Son havien registrat la seva participació en Minimúsica, amb dues cançons a l'àlbum Els aliments («Patates amb mel» i «Crispetes de colors»).

## Discografia

| Any de llançament | Títol |
| 2009 | En pijama |
| 2009 | Instrumentals |
| 2010 | Diu que no sap què vol |
| 2012 | Un altre temps |
| 2014 | El carter |

## Referències

* 1 2 3 «Biografía». [Consulta: 6 març 2011].
* ↑ «PlayGround Magazine: Fred i Son disfrutan de los encantos otoñales - Los catalanes presentan “Un Altre Temps”, el tema que avanza su segundo largo». Arxivat de l'original el 2012-04-11. [Consulta: 27 abril 2012].
* ↑ «La factoria de Sant Andreu» (pdf). Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 21 abril 2012].
* ↑ «Llistats de «Lo Mejor de 2010» de la revista Rockdelux» (pdf).
* ↑ «Llenos de vida» (en castellà). [Consulta: 6 març 2011].
* ↑ Ressenya de l'àlbum al magazine estatal JE NE SAIS POP
* ↑ Fred i Son a la revista Rockdelux
* ↑ Fred i Son a l'Espai internet del Telenotícies a TV3

## Enllaços externs

* Amics de Fred i Son
* Jangle pop, formacions i producció (TV3)
* Fred i Son: Videoentrevista Arxivat 2010-08-09 a Wayback Machine. (castellà)
# Frontera entre Etiòpia i el Sudan del Sud

La frontera entre Etiòpia i el Sudan del Sud és una línia terrestre que separa el Sudan del Sud de l'Etiòpia. S'estén per 883 km, des del trifini d'ambdós països amb el Sudan a la vila de Begi fins al trifini d'ambdós països amb Kenya, al triangle d'Ilemi. Amb el independència del Sudan del Sud en 2011, aquesta línia succeeix a la frontera entre Etiòpia i Sudan, la demarcació de la qual no està conclosa. Hi ha hagut converses entre Sudan i Etiòpia en el sentit de finalitzar el procés, iniciades en 2001. Algunes d'aquestes iniciatives foren condemnades per l'oposició etíop.
Des de 2011 és una zona insegura, amb escaramusses esporàdiques entre l'exèrcit etíop i les forces separatistes del Front d'Alliberament Oromo (OLF). L'agost de 2017 hi ha hagut enfrontaments a la frontera entre les tropes del govern del Sudan del Sud i els rebels del Moviment Popular d'Alliberament del Sudan en Oposició (SPLM-IO) al voltant de la ciutat de Pagak.

## Referències

* ↑ «Sudan border demarcation causes Ethiopian unease».
* ↑ «Fighting on Ethiopia-Sudan border». BBC News.
* ↑ South Sudan govt deny rebel recapture of key Ethiopia border town. africanews.com, 14 d'agost de 2017
* ↑ South Sudan rebels say have retaken town near border with Ethiopia, reuters.com, 12 d'agost de 2017
# Juan Manuel Moreno Bonilla

Juan Manuel Moreno Bonilla (Barcelona, 1 de maig de 1970) és un polític andalús, president de la Junta d'Andalusia des de 2019 i president del PP d'Andalusia des de 2014.

## Referències

* ↑ Entrevista a Canal Sur
* ↑ Martín-Arroyo, Javier «Casado ratifica a Juan Manuel Moreno como candidato a las elecciones andaluzas» (en castellà). El País [Madrid], 23-07-2018. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Hevia, Lucrecia. «El curioso currículum menguante de Moreno Bonilla, el futuro presidente del PP andaluz» (en castellà). [Consulta: 27 desembre 2018].
# Kaneto Shindō

Kaneto Shindō (japonès: 新藤 兼人, Shindō Kaneto) (Hiroshima, 22 d'abril de 1912 − Tòquio, 29 de maig de 2012) és un director de cinema, guionista i productor japonès.

## Biografia

Comença la seva carrera com a ajudant decorador a la Shochiku el 1934, es converteix en guionista el 1949. Passa darrere la càmera, com a director, el 1950, al si dels estudis de la Kozaburo Yoshimura la Kindai Kyokai Eiga (Societat de cinema modern japonesa). Coneix un molt ampli èxit internacional amb Hadaka no shima (L'Illa nua), gran premi del Festival Internacional de Cinema de Moscou el 1961.

### Vida privada

Ha estat casat amb l'actriu Nobuko Otowa (1925–1994) que ha actuat en 41 de les seves pel·lícules.

## Filmografia
### Guionista

* 1951 舞姫 Maihime de Mikio Naruse
* 1966 刺青 - Irezumi de Yasuzo Masumura

### Director i guionista

* 1951: Aisai monogatari
* 1952: Gembaku no ko
* 1952: Nadare
* 1953: Shukuzu
* 1953: Onna no issho
* 1954: Dobu
* 1955: Okami
* 1956: Gin shinju
* 1956: Ryûri no kishi
* 1956: Joyu
* 1957: Umi no yarodomo
* 1958: Daigo Fukuryu-Maru
* 1958: Kanashimi wa onna dakeni
* 1959: Hanayome-san wa sekai-ichi
* 1960: Hadaka no shima
* 1962: Ningen
* 1963: Haha
* 1964: El dimoni (Onibaba)
* 1965: Akuto
* 1966: Honnou
* 1967: Sei no kigen
* 1968: Yabu no Naka no Kuroneko
* 1968: Tsuyomushi onna to yowamushi otoko
* 1969: Kagerou
* 1970: Hadaka no Jukyu-sai
* 1972: Kanawa
* 1972: Sanka
* 1973: Kokoro
* 1974: Waga michi
* 1975: Aru eiga-kantoku no shogai
* 1977: Chikuzan hitori tabi
* 1979: Kôsatsu
* 1981: Hokusai manga
* 1984: Chihei-sen
* 1986: Black Board
* 1986: Tree Without Leaves
* 1988: Sakura-tai Chiru
* 1993: Bokuto kidan
* 1995: Gogo no Yuigon-jo
* 1999: Ikitai
* 2000: Sanmon yakusha
* 2003: Fukuro

### Productor

* 1966 Honnou
* 1972 Kanawa
* 1972 Sanka
* 1973 Kokoro
* 1979 Kôsatsu

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1953: Gran Premi (Festival de Canes) per Genbaku no ko
* 1963: Lleó d'Or per Ningen

## Referències

* ↑ «訃報:新藤兼人さん100歳＝映画監督・脚本家» (en japonès). Mainichi Shimbun, 30-05-2012. Arxivat de l'original el 2012-07-10 [Consulta: 16 octubre 2014].
* ↑ «biografia de Kaneto Shindo». The New York Times.
* ↑ «Kaneto Shindo». The New York Times.
* ↑ «Kaneto Shindo». The New York Times.

## Enllaços externs

* Kaneto Shindo a Cinemathèque française
# Handballclub Empor Rostock

El SC Empor Rostock és un club d'handbol alemany de la ciutat de Rostock. Actualment competeix a la 2a Divisió de la Bundesliga alemanya. Guanyà en 10 ocasions la Lliga d'handbol de la RDA, essent subcampió en 9 ocasions més, així com campió en 7 ocasions de la Copa de la RDA.
L'any 1979 fou finalista de la Copa d'Europa d'handbol, caient a la final davant del TV Großwallstadt. Posteriorment, l'any 1982 guanyaria la Recopa d'Europa d'handbol i la Supercopa d'Europa, mentre que la temporada següent perdria la final de la Recopa d'Europa.

## Palmarès

* 1 Recopa d'Europa: 1982
* 1 Supercopa d'Europa: 1982
* 10 Lliga de la RDA: 1953, 1954, 1956, 1957, 1968, 1973, 1978, 1986 i 1987
* 7 Copa de la RDA: 1980, 1981, 1985, 1986, 1987, 1988 i 1989
# Sean Mackinnon

Sean Mackinnon (St. Catharines, Ontario, 24 de novembre de 1995) és un ciclista canadenc, professional des del 2017 i actualment a l'equip An Post-ChainReaction. Combina la carretera amb el ciclisme en pista.

## Palmarès en pista

* 2014
** Campió del Canadà en Persecució per equips
* 2015
** Campió del Canadà en Persecució per equips

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Poll del cos

El poll del cos o dels vestits (Pediculus humanus humanus, de vegades dit Pediculus humanus corporis) és una subespècie de Pediculus humanus, un poll hematofàgic que infesta els humans. Tot i el seu nom, no viu directament al cos de les persones, sinó que viu a la roba, i entra en contacte amb el cos humà quan necessita alimentar-se. La condició d'estar infestat amb polls del cabell, polls del cos o polls del pubis és dita pediculosi.

## Referències

* ↑ «I amb la tornada a les aules, també tornen els polls | TERMCAT». [Consulta: 7 desembre 2021].
* ↑ Buxton, Patrick A. «The Anatomy of Pediculus humanus». A: The Louse; an account of the lice which infest man, their medical importance and control. 2nd. Londres: Edward Arnold, 1947, p. 5–23.
* ↑ «Pediculosis Corporis». (NCBI) National Center for Biotechnology Information, 25-06-2020.(anglès)
* ↑ Hoffman, Barbara. Williams gynecology. Nova York: McGraw-Hill Medical, 2012, p. 90. ISBN 9780071716727.
# Pont del Frare

El Pont del Frare és un jaciment arqueològic prehistòric que es troba a la Pobla de Cérvoles, a Les Garrigues. Ha estat situat cronològicament a l'Epipaleolític i les restes constaten que es tracta d'un centre o taller de producció i explotació de sílex.

## Situació geogràfica i geològica

El jaciment prehistòric està situat al municipi de la Pobla de Cérvoles, a la comarca de Les Garrigues. Les seves coordenades UTM són X: 324460.00, Y: 4586140.00 i està a una altitud de 575 m sobre el nivell del mar.
El terreny és erm i es troba al vessant nord de la Serra del Llopera, a l'àrea del riu Set del Sord, al marge esquerre del riu Set. La zona està densament poblada de pins des d'on es controlen els bancals d'ametllers i oliveres.

## Descobriment i historiografia del jaciment

El jaciment fou localitzat l'any 1977 pel Grup de Recerques Arqueològiques "La Femosa". A més, s'han detectat actuacions prèvies d'aficionats i clandestins.

## Les troballes

A la fitxa generada el 1984, s'esmenta que es van trobar alguns rascadors, dos burins i un raspador, entre altres peces de sílex. En una prospecció ocular posterior no es va poder localitzar restes arqueològiques en superfície.
Actualment, les restes es troben al Museu Local Arqueològic d'Artesa de Lleida.

## Referències

* ↑ «eGIPCI (eGestió Integral del Patrimoni Cultural Immoble)».