OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pitch (mecanografia)

El pitch («pas») és una unitat que mesura la densitat hortizontal d'una font monoespaiada. És equivalent al nombre de caràcters (espais, lletres, números i signes ortogràfics) que caben en una polzada de text, per la qual cosa sovint s'hi fa referència amb el símbol cpi, de l'anglès caracters per inch («caràcters per polzada»). S'usa per a designar la grandària de la font de les màquines d'escriure (com a resultat del seu pas), així com d'algunes impressores.
En les màquines d'escriure, els pitches més freqüents són de 10 i 12 cpi, anomenats pica i elite, respectivament. Aquesta pica no s'ha de confondre amb la mesura tipogràfica que rep el mateix nom, equivalent a 12 punts tipogràfics.
Com que el pitch només mesura la densitat horitzontal de la font o el pas de la màquina, dos fonts poden tenir pitches distints però la mateixa grandària o altura de la x. Així, la majoria de fonts mecanogràfiques, indistintament del pitch, resulten en sis línies de text per polzada vertical (sense interlínia).

## Referències

* 1 2 Fist, Stewart. «Pitch». A: The Informatics Handbook: A guide to multimedia communications and broadcasting, 1996, p. 512.
* 1 2 Saigh, Robert A. «Pitch». A: The International Dictionary of Data Communications, 1998, p. 204.
* 1 2 Fenna, Donald. A Dictionary of Weights, Measures, and Units. Oxford: Oxford University Press, 2002, pp. 76, 219.

## Enllaços externs

* «100 typewriter typefaces compared». x over it, 19-03-2014. Comparació de fonts de màquines d'escriure, agrupades per pitch.
# Mercy-le-Haut

Mercy-le-Haut és un municipi francès del Departament de Meurthe i Mosel·la a la regió del Gran Est. És la frontera entre Bèlgica i França.
# Pepe Jeans

Pepe Jeans és una empresa de roba texana i roba d'oci europea present en nombrosos països. La seva seu està situada a Londres, la ciutat on es va fundar, mentre que les oficines centrals i la seu fiscal de la companyia estan a Sant Feliu de Llobregat, Catalunya.

## Història

L'any 1973, l'empresari de roba texana Shantilal Parma va contractar a Nitin Shah, que treballava en una benzinera, perquè vengués pantalons texans. Shah va conèixer així el món de la moda.
Nitin va començar el seu propi camí i, amb l'ajut dels seus germans Arun i Milan, van obrir la seva primera botiga: Sholemay Ltd, Pepe Jeans. El van anomenar "Pepe" perquè era un nom curt i fàcil de recordar.
Els germans van obrir un lloc en un carrer que donava a Portobello Road Market a l'oest de Londres, que van llogar i obrir cada dissabte, com a segon treball. Quan el negoci va començar a prosperar, la companyia de Shantilal Parma, l'antic cap de Nitin Shah, va crear pantalons texans per als germans, perquè els venguessin en el lloc.
El 1975, ja comptaven amb quatre llocs de venda a Londres. Un d'ells a Kensington Market, lloc on es concentraven molts altres venedors de roba texana. Gràcies a la seva expansió van obrir una botiga de Pepe Jeans al carrer londinenc de Kings Road, a la qual li va seguir una altra a Carnaby Street, així com una oficina i un magatzem de 2.500 m $^2$ a Avonmore Trading Estate.
En els anys 80, l'empresa va guanyar popularitat a Europa. Les cançons "Heart And Soul" de T'Pau i How Soon is Now? De The Smiths es van utilitzar per promocionar la marca l'any 1987 i el 1988 respectivament.
El logo actual de l'empresa data de l'any 1992.
La companyia està controlada pel grup Torreal, grup inversor de l'empresari espanyol Juan Abelló Gallo.
L'empresa és propietària de la marca a tot el món excepte als Estats Units, on pertany als seus fundadors. La companyia es va fusionar amb una altra empresa d'origen anglès, Hackett, que també va ser adquirida per Torreal i que, finalment, es va integrar a Pepe Jeans.

## Referències

* 1 2 3 Pepe Jeans hilvana su estrategia con Hackett y lanza un plan de inversiones
* ↑ Torreal compra a 3i y otros el 43% de Pepe Jeans por 50 millones de euros

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Pepe Guindo

Pepe Guindo és una pel·lícula de cinema espanyola dirigida per Manuel Iborra el 1999 segons un guió del propi Iborra i Francisco Gisbert escrita com a guió teatral. Peer Gynt d'Edvard Grieg és una de les peces de la banda sonora de la pel·lícula.

## Argument

Fernán Gómez dona vida a un veterà músic que, en un monòleg gairebé teatral, mira a la cambra per a contar la seva vida, quan la seva orquestra anava de gira per Orient, les seves amants, els seus amors i la seva decadència. En brollar els records sovint confon fantasia i realitat.

## Fitxa artística

* Fernando Fernán Gómez... Pepe Guindo
* Verónica Forqué... Sastra
* Antonio Resines... Vibrafonista
* Jorge Sanz... Trompetista
* Enrique San Francisco... Il·luminador
* Pepón Nieto... Autor
* Josep Maria Pou ... Director
* Juan Diego... xofer
* Emilio Laguna ... Regidor
* Francisco Algora... Maquinista

## Nominacions

Fernando Fernán Gómez fou nominat al Fotogramas de Plata 1999 al millor actor de cinema i també a la Medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics al millor actor

## Referències

* ↑ Manuel Iborra convierte en cine un monólogo teatral de Fernán-Gómez, El País, 18 d'agost de 1999
* ↑ Pepe Guindo a decine21.com
* ↑ Pepe Guindo a Fotogramas
* ↑ Los premios Fotogramas de Plata celebran su 50º aniversario, El País, 28 de febrer de 2000
* ↑ Cinema Writers Circle Awards, Spain 2000, IMDB
# Pica-soques del Caixmir

El pica-soques del Caixmir (Sitta cashmirensis) és un ocell de la família dels sítids (Sittidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i matolls de l'Himàlaia, a l'est d'Afganistan, nord de Pakistan i nord-oest de l'Índia a Caixmir.

## Referències

* ↑ «Pica-soques del Caixmir». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Pica-soques esplèndid

El pica-soques esplèndid (Sitta formosa) és un ocell de la família dels sítids (Sittidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos, localment a l'Himàlaia, al nord-est de l'Índia, cap a l'oest fins Sikkim, Myanmar, nord de Laos i Vietnam septentrional, al nord-oest de Tonquín.

## Referències

* ↑ «Pica-soques esplèndid». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Meri Puig Rebustes

Meri Puig Rebustes, coneguda com a Meri Puig (Barcelona, 26 de febrer de 1962) és una alpinista i guia de muntanya catalana, psicòloga de professió.
Després de pertànyer a la Unió Excursionista Urgellenca, el 1981 va ingressar al Centre Acadèmic d'Escalada, del Centre Excursionista de Catalunya, del qual és membre activa, així com de l'AGRUEC. És mestra d'escalada en roca de l'Escola Catalana d'Alta Muntanya (ECAM) i instructora del Grup de Socors de Muntanya (GSM). Entre les seves activitats més destacades es troben l'escalada i l'obertura de vies a diferents indrets. Així destaquen les seves incursions a Montserrat, a la cara nord-est i l'esperó central de Les Courtes al Massís del Mont Blanc, als Picos de Europa, la via "Rabadá-Navarro" al Pic Gallinero i al Naranjo de Bulnes, la Vía Brujas al Tozal i Ravier del Mallo, la via Serón-Millán als Mallos de Riglos. Vía Jean Sante al Pic de Mieidia d'Aussau. El 1982 pujà per la cresta sud de l'Agulla Negra de Peuterey als Alps i el 1984 fou la cap de la primera expedició femenina al Kangtega, de 6.782 m., a l'Himàlaia. El 1988 fou la primera dona de l'Estat que va intentar pujar a l'Everest.

## Referències

* 1 2 «Meri Puig Rebustes». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 17 juny 2018].
* ↑ «Meri Puig Rebustes - Psicòloga/Psicoterapeuta». Meri Puig Rebustes. [Consulta: 15 desembre 2020].
* ↑ «Una expedición femenina española corona el Kangtega» (en castellà). El País, 22-05-1984. [Consulta: 29 maig 2024].
* ↑ Cabanillas, M. «Protagonistas. Las mujeres del Katenga-84». Mundo Deportivo, 13-03-1984, pàg. 30 [Consulta: 17 juny 2018].
* ↑ «Una expedición femenina española corona el Kangtega». El País, 22-05-1984 [Consulta: 17 juny 2018].
* ↑ Cabanillas, M. «Mery Puig al Everest». Mundo Deportivo, 02-10-1985, pàg. 40 [Consulta: 17 juny 2018].
# Meriatum II

Meriatum (Mrj-(J)tm, "Estimat d'Atum") va ser un príncep egipci i gran sacerdot de Ra de la XX Dinastia. Era fill del faraó Ramsès III. Meriatum era germà dels faraons Ramsès IV, Ramsès VI i Ramsès VIII, i l'oncle dels faraons Ramsès V i Ramsès VII. El seu nom també apareix com a Ramsès Meriatum (Rˁ ms sw Mrj Jtmw).

## Vida

Meriatum en jeroglífic :
Fill de Ramsès III, Meriatum va néixer durant la segona part del regnat del seu pare. Conegut també com a Ramsès Meriatum en alguns documents, com la majoria dels fills de Ramsès III rep el nom d’un dels fills de Ramsès II, Meriatum I, i va tenir les mateixes funcions que el seu homònim a la dinastia XIX. De fet, va ser designat pel seu pare com a gran sacerdot del culte al déu Ra a Heliòpolis, i exercirà aquesta funció almenys fins al regnat de Ramsès V.
Meriatum apareix representat a la processó de fills reials de Medinet Habu. Va viure almenys durant els regnats de Ramsès IV i Ramsès V. Meriatum és esmentat també al papir de Wilbour.
El seu enterrament no s'ha trobat. Probablement és a Heliòpolis, on segons la tradició van ser enterrats els pontífexs del déu sol.

## Referències

* ↑ Dodson i Hilton, 2004, p. 193.
* ↑ Grandet, 1993, p. 62-63.
* ↑ Dodson i Hilton, 2004, p. 160-161, 163, 167 i 173.
* ↑ Raue, 1999, p. 228–229.
* ↑ Bunson, 2009, p. 241.

## Bibliografia

* Bunson, Margaret. Encyclopedia of Ancient Egypt (en anglès). Infobase Publishing, 2009. ISBN 978-1-4381-0997-8.
* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Grandet, Pierre. Ramses III - histoire d'un règne (en francès). París: Pygmalion, 1993. ISBN 978-2857044086.
* Raue, Dietrich. Heliopolis und das Haus des Re. Eine Prosopographie und ein Toponym im Neuen Reich (en alemany). 16. Berlín: Achet-Verlag, 1999 (Abhandlungen des Deutschen Archäologischen Instituts Kairo. Ägyptologische Reihe). ISBN 3-9803730-6-1.
# Plan de desarrollo

El Plan de Desarrollo (Pla de desenvolupament) és com són coneguts popularment els Plans de desenvolupament econòmic i social, tres plans de planificació indicativa amb els quals es va superar el període estructural econòmic conegut com a Autarquia, que es remuntava a la postguerra espanyola.
Arrenquen del Pla d'Estabilització de 1959 i el seu epònim va ser Laureano López Rodó. Van provocar un potent creixement econòmic, amb una taxa mitjana acumulativa del 7,2% anual en l'augment del PIB. A aquests anys se'ls coneix com a desenvolupisme. Bona part de l'èxit dels plans va estar basat una balança comercial desequilibrada (les importacions permetien el "take-off" econòmic), el dèficit del qual es compensava amb remeses de l'emigració espanyola a Europa i amb ingressos per turisme, a part de les entrades directes de capital estranger, que es van liberalitzar. La industrialització va comptar amb l'existència dels denominats pols de desenvolupament: zones de preferent instal·lació d'empreses industrials, com Valladolid i Vigo (on es van instal·lar fàbriques automobilístiques de Renault i Citroën respectivament), Puertollano (refineria), etc.
Es va crear un ministeri ad hoc, el Ministeri de Planificació i Desenvolupament, que des de 1967 a 1973 va ocupar Laureano López Rodó, persona destacada entre els anomenats tecnòcrates de l'Opus Dei, grup que actuava com una de les famílies del franquisme amb major control sobre l'àrea econòmica, almenys fins a l'esclat de l'escàndol Matesa (1969).
El tercer Pla de desenvolupament va haver de declarar-se inconclús, per estrangulament financer, i es va començar la transició estructural de l'economia espanyola (reconversió industrial), que coincidiria temporalment amb la transició després de la mort de Franco. Aquestes transicions s'estendrien fins entrats els anys vuitanta, amb l'ingrés d'Espanya en la Comunitat Europea. Aleshores es va engegar el model econòmic que ha tingut la construcció com a locomotora industrial i que ha estat finançat amb les mateixes ajudes europees i mitjançant l'endeutament massiu de llars i societats financeres i no financeres amb l'exterior.
Va haver-hi tres Plans de desenvolupament, successivament, eren quadriennals:
* Primer pla de desenvolupament (1964-1967)
* Segon pla de desenvolupament (1968-1971)
* Tercer pla de desenvolupament (1972-1975)

## Enllaços externs

* El desarrollismo Arxivat 2009-05-09 a Wayback Machine. a artehistoria.es
* Franquismo: evolución política, económica y social desde 1959 hasta 1975
# Plana (peix)

La plana o rèmol de riu (Platichthys flesus) és un peix del gènere dels Platichthys molt parent de la palaia anglesa, però més grossa i amb una carn d'estructura més fina. És un peix peix migratori amfídrom que té una llargura mitjana de 50 cm i un pes de 5 kg. Pot viure fins a quinze anys. La variant mediterrània és una mica més petita que l'atlàntica.
Habita als fons marins fins a 25 m de profunditat, als estuaris i en aigües salabroses de tota la Mediterrània i de les costes atlàntiques europees. A Catalunya viuen també a les llacunes costaneres i els aiguamolls litorals. És freqüent però no abundant. Als Aiguamolls de l'Empordà ha esdevingut rar, probablement per la contaminació.
El peix interessa els pescadors comercials i esportius.

## Referències

* 1 2 3 Els peixos dels rius i zones humides de Catalunya: qualitat biològica i connectivitat fluvial Agència Catalana de l'Aigua, 2010, pàgina 10
* ↑ Susan M. Luna & Estelita Emily Capuli, «Platichthys flesus (Linnaeus, 1758) European flounder», Fishbase,
* ↑ «Plana (peix)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Quim Galimany, «Fitxa 16: Rèmol de riu», Ictiofauna dels Aiguamolls de l'Empordà 2010

## Enllaços externs

* «Rèmol al forn», recepta típica valenciana
* «Rèmol de riu» Arxivat 2012-06-18 a Wayback Machine., Peixos de Palamós
Viccionari
# Plan di Montecampione

Plan di Montecampione o Montecampione és una estació d'esquí a Val Camonica, Lombardia, al nord d'Itàlia. Es troba a 60 km de Brescia i 95 km de Milà, a la vora de llac d'Iseo. Opera des de mitjan desembre a la fi de març.
Montecampione és l'estació d'esquí més propera a Milà (l'Aeroport de Bèrgam-Orio al Serio, a 45 km de Milà). És una gran estació d'esquí ideal per a principiants.
El 1998 va arribar fins a Plan di Montecampione la 19a etapa de la 81a edició, i el 25 de maig de 2014 la 15a etapa de la 97a edició del Giro d'Itàlia.

## Estadístiques

* Mitjans d'elevació: 11
* Capacitat d'elevació: 18.000 persones per hora
* Pistes: 23 (al voltant de 65 km)
* Bars: 12 incloent albergs
* Alçada: 1200-2050 m
* Estacions: Alpiaz (1200 m); Plan di Montecampione (1800 m) i Secondino (1400 m)
Les botigues de lloguer són a 1200 m i a 1800.

## Enllaços externs

* Resort Information
* Lift operator
* Resort Guide Arxivat 2010-12-07 a Wayback Machine.
# Mauro Facci

Mauro Facci (Vicenza, Vèneto, 11 de maig del 1982) és un ciclista italià que fou professional del 2002 fins al 2010. No va aconseguir cap victòria durant la seva carrera. Al Giro d'Itàlia de 2009 va arribar a portar un dia la Maglia verde.

## Palmarès
### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2007. 34è de la classificació general
* 2008. 115è de la classificació general
* 2009. 108è de la classificació general
* 2010. 121è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2005. 144è de la classificació general
* 2008. Abandona (7a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Peppino Mereu

Peppinu Mereu (Tonara, província de Nuoro, Sardenya 1872-1901) fou un escriptor popular sard. Era fill d'un metge, però restà orfe de petit i fou carabiner, raó per la qual es desplaçà arreu de l'illa. Va morir de tisis després d'una vida malaltissa. Considerat el poeta més gran en llengua sarda, escriví Galusè, Nanneddu Meu i A Genesio Lamberti.

## Veure

* Literatura sarda
# Peppermint OS

Peppermint OS és una distribució Linux que inicialment es basava en Ubuntu i des de la versió 11 es basa en Debian estable, oferint-se la possibilitat d'entregar-se sense Systemd basant-se en Devuan. S'instal·la amb Calamares i utilitza l'entorn d'escriptori Xfce per defecte. Ofereix un entorn familiar, un centre de control i possibilitats de configuració que faciliten l'arribada als nouvinguts a Linux. Requereix recursos de maquinari relativament baixos per executar-se. El què més ha singularitzat aquesta distribució és la presència d'un gestor d'aplicacions web amb el qual és possible crear altres aplicacions web. Inicialment fou Ice-SSB que fou substituït per Kumo.

## Referències

* ↑ «Peppermint OS Now Also Offers a Systemd-free Devuan Variant!». It's Foss, 04-08-2022. [Consulta: 24 setembre 2023].
* ↑ Sharma, Sagar. «13 Interesting Distributions Based on Debian Linux». It'sFoss, 02-07-2022. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Evangelho, Jason. «Linux Distro Peppermint 11 Out Now, Ditches Ubuntu For Debian». Forbes, 03-02-2022. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Das, Ankush. «Peppermint 11 Debuts With Debian Linux, Drops Ubuntu and LXDE Components». It'sFoss, 03-02-2022. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ published, Ian Evenden. «Peppermint OS 11 Unveils New Bullseye-Based Distro». Tomshardware, 04-02-2022. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ J.Pomeyrol. «Peppermint asienta sus cambios con un nuevo lanzamiento». MuyLinux, 07-11-2022. [Consulta: 30 setembre 2023].
* ↑ Medina, Eduardo. «Peppermint OS da el salto a Debian Bookworm». MuyLinux, 04-07-2023. [Consulta: 30 setembre 2023].
# Pintura contemporània

La pintura contemporània és la pintura realitzada i durant i seguins la filosofia de l'art contemporani, és a dir, estrictament parlant a partir dels anys 60 del segle xx. Alguns autors però parlen de pintura contemporània occidental a la feta a partir de l'abstractisme, a l'inici del segle xx. Aquest caràcter éspolèmic per que els crítics no disposen de la perspectiva que aporta el temps per analitzar les obres com un historiador de l'art.
A més del pas de la pintura exclusivament figurativa a altres opcions, intervé la influència de la fotografia i de l'art d'altres cultures i èpoques pasades, especialment la prehistòria. Es diversifiquen les tècniques i els temes, i s'exploren interaccions amb altres arts. També dins de la museística i les exposicions es transformen els espais i la manera de mostrar les obres. Es busquen nous punts de vista, noves perspectives, noves geometries, hi apareixen tipografies i hi ha una voluntat expressa de trencar cànons estètics imposats, que promou la desconstrucció i la postmodernitat artística.
Així, es caracteritza per la diversitat de corrents estilístics: els informalment anomenats "ismes". Per exemple, el fauvisme rebutja els colors tradicionals, l'expressionisme pretén representar més els sentiments que reproduir fidelment la realitat, i el cubisme impulsa la descomposició de les imatges tridimensionals en punts de vista bidimensionals. Es va desenvolupar l'anomenat expressionisme abstracte, el pop art i el minimalisme, que es caracteritza per la reducció de la pintura a formes geomètriques. El segle xxi segueix sota les directrius d'un gran pluralisme i les obres es continuen realitzant dins una àmplia varietat d'estils i de principis estètics.

## Vegeu també

* Biennal d'Art Contemporani Català
* Teatre contemporani
* Dansa contemporània
* Òpera contemporània

## Bibliografia

* Anna Riera i Isabel Saludes, Dels impressionistes a l'Op art: La pintura contemporània, editorial Graó, 1987. ISBN 9788485729579 (català)
# Plata (recipient)

* Per a altres significats, vegeu «Plata (desambiguació)».
Una plata, com a recipient físic, és un plat gran utilitzat per servir aliments a taula (tant sòlids com líquids), és un hiperònim d'atuell, de vegades anomenat enciamera, Pot estar feta de diferents materials, com ara: metall, fusta, ceràmica, plàstic, etc,,També, per sinècdoque, es pot dir "plata" al contingut del recipient, per exemple: 'una plata d'amanida', referint-se a l'amanida continguda dins d'una plata.

## Història

Les plates de vaixella en l'antiguitat es fabricaven de fang, ceràmica, fusta, bronze i altres metalls, de mica en mica van evolucionar cap a les porcellanes (anglesa, xinesa, faiança) i, en el camp industrial, cap al gres, el cristall, i diversos materials refractaris. Hi ha plates llises i adornades, adequades per a ocasions més formals, que poden ser de plata, amb exemplars antics que es consideren bastant valuosos. S'han fabricat també plates cerimonials, especialment cares, fetes d'or.

## Peces de terrissa i ceràmica

En terrissa i ceràmica, una plata és l'atuell còncau d'àmplia base, generalment de base rodona o ovalada. Al segle xviii s'han documentat plates bastes (no vidriades o envernissades amb vernís de plom); i enciameres a la moda de plata, de vora retallada, imitació en ceràmica de les elaborades en les argenteries. Segons Álvaro Zamora, aquest tipus de peces es van fabricar en olleries aragoneses com les de Terol, Codos, Tobed, Alpartir.

## Galeria

* Plata de Carn a la tampiqueña.
* Plata d'amanida.
* Plata de menjar típic de la cuina colombiana (Regió de Paisa)

## Referències

* 1 2 plata a Optimot
* ↑ enciamera a Optimot
* ↑ John Henry Merryman; Albert Edward Elsen; Stephen K. Urice Law, Ethics, and the Visual Arts. Kluwer Law International B.V., 1 gener 2007, p. 289–. ISBN 978-90-411-2517-0.
* ↑ Álvaro Zamora, María Isabel. Léxico de la cerámica y alfarería aragonesas. Zaragoza: Libros Pórtico, 1981. ISBN 84-85264-40-1.

## Vegeu també

* Safata
# Medalla de la deportació i l'internament per fets de Resistència

La medalla per deportació i internament per actes de resistència (francès: médaille de la déportation et de l'internement pour faits de résistance) és una medalla d'honor francesa concedida a títol militar.

## Història

Establerta el 6 d'agost de 1948, és una medalla d'honor francesa concedida a títol militar. Les seves condicions d'assignació les fixa l'article 378 del Codi de pensions d'invalidesa militar i víctimes de guerra.
El govern francès va crear aquesta distinció al mateix temps que la llei sobre les definicions precises de resistent deportat i resistent internat:
* resistent deportat: trasllat fora del territori nacional per fets qualificats de resistència i empresonament en presó o camp de concentració
* internat resistent: detenció en territori nacional durant un període mínim de tres mesos per fets qualificats de resistència.
Els beneficiaris són els resistents deportats i internats de la Segona Guerra Mundial. La seva atribució, però, es va ampliar de gener de 1955, als deportats i internats de la Primera Guerra Mundial. és així com és possible afegir una barra a la cinta especificant l'estat del beneficiari i el conflicte. No obstant això, aquesta condecoració estava destinada principalment a retre homenatge als resistents deportats de la Segona Guerra Mundial.
Va ser dissenyat per l'escultor René Iché, el concurs estava estrictament reservat als artistes de la resistència, essent Iché un pioner de la Resistència, el concurs va ser desestimat. La idea del foc darrere de les mans ve de la seva amiga Germaine Tillion.
Va ser atorgada 74 864 vegades.

## Disseny

* Medalla: de bronze, de forma pentagonal, comuna als resistents deportats i als resistents internats.
* Anvers: dues mans enllaçades per una cadena davant d'un foc.
* Revers: la inscripció “REPÚBLICA FRANCESA” i a continuació « MEDAILLE DE LA DEPORTATION ET DE L'INTERNEMENT POUR FAITS DE RESISTANCE » (medalla de deportació i internament per actes de resistència.
* Cinta: set franges blanques i blaves, verticals per als deportats i obliqües per als internats, també es nota la presència d'una vora vermella a les vores de la cinta.
Hi ha quatre barres possibles: "DÉPORTÉ", "INTERNÉ", “1914-1918” i “1939-1945”.
* Medalla de la deportació
* Medalla de l'internament

## Referències

* ↑ Article 378 du code des pensions militaires d'invalidité et des victimes de la guerre
* 1 2 La Médaille de la Déportation et de l’Internement pour faits de Résistance a www.france-phaleristique.com

## Bibliografia

* Trésor du Patrimoine. Les Décorations françaises (en francès), 2003, p. 95. ISBN 2-911468-99-6. OCLC 56111972.
* Site traitant des décorations militaires et civiles françaises