OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tractat de Versalles (1768)

* Per a altres significats, vegeu «Tractat de Versalles (desambiguació)».
El Tractat de Versalles és un acord firmat entre França i Gènova el 15 de maig de 1768, que consagrà l'annexió francesa de Còrsega.
Còrsega havia estat dominada per la República de Gènova des de 1284 i durant el segle xviii els corsos van iniciar un moviment d'independència que va crear la República de Còrsega el 1755, sota el lideratge de Pasquale Paoli. Ja l'any 1764, Gènova havia permès la presència de tropes franceses a l'illa per sufocar la rebel·lió i quatre anys després els genovesos cediren als francesos la sobirania sobre l'illa
Fins a la Revolució Francesa l'illa fou considerada patrimoni personal del Rei de França.

## Referències

* ↑ «Tractat de Versalles (1768)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Confederació Mundial d'Activitats Subaquàtiques

La Confederació Mundial d'Activitats Subaquàtiques (CMAS) és una federació internacional que representa les activitats subaquàtiques esportives i les ciències subaquàtiques, i supervisa un sistema internacional d'snorkel recreatiu així com l'entrenament i reconeixement de la immersió amb tanc d'oxigen. La seva fundació a Mònaco, al gener de 1959, la converteix en una de les organitzacions de submarinisme més antigues del món.

## Orígens

El 28 de setembre de 1958 es va reunir a Brussel·les un congrés internacional de federacions de busseig que representaven totes les disciplines subaquàtiques. Hi van assistir delegats nacionals dels següents països: Bèlgica, Brasil, França, la República Federal d'Alemanya, Grècia, Itàlia, Mònaco, Portugal, Suïssa, els Estats Units d'Amèrica i l'antiga Iugoslàvia. Després d'una decisió en aquell congrés, es va celebrar una reunió a Mònaco del 9 a l'11 de gener de 1959, que va establir oficialment la Federació Mundial Subaquàtica, amb un acrònim basat en el seu títol francès com a CMAS.
Un membre fundador i defensor clau de CMAS va ser l'explorador i pioner del submarinisme francès Jacques-Yves Cousteau, que va ser escollit per ser el president inaugural amb Luigi Ferraro, pioner del submarinisme italià, nomenat vicepresident.
La CMAS va succeir al Comité des Sports Sous-Marins (Comitè d'Esports Subaquàtics) de la Confédération Internationale de la Pêche Sportive (CIPS) (Confederació Internacional de Pesca Esportiva), que va ser fundada el 22 de febrer de 1952.

## Organització

El CMAS consta de tres grans comitès: esportiu, tècnic i científic. Aquestes comissions són supervisades per una junta directiva (BoD) escollida periòdicament en l'assemblea general convocada anualment. El Consell de Direcció, el comitè esportiu i el comitè científic supervisen els subcomitès coneguts com a comissions. El funcionament diari és supervisat per un comitè de direcció designat pel Consell de Direcció. La seva seu es troba actualment a Roma. El comitè de direcció està format per vuit membres.

## Referències

* 1 2 «The history of CMAS». Confédération Mondiale des Activités Subaquatiques. Arxivat de l'original el 27 de novembre 2022. [Consulta: 20 abril 2010].
* 1 2 «Luigi Ferraro; C.M.A.S.». Luigi Ferraro's official site, 2012. [Consulta: 4 setembre 2012].
* ↑ «The Technical Committee». Confédération Mondiale des Activités Subaquatiques. Arxivat de l'original el 27 de novembre 2022. [Consulta: 30 novembre 2010].
* ↑ «The Sport Committee». Confédération Mondiale des Activités Subaquatiques. Arxivat de l'original el 27 de novembre 2022. [Consulta: 30 novembre 2010].
* ↑ «Scientific Committee». Confédération Mondiale des Activités Subaquatiques. Arxivat de l'original el 17 d’octubre 2020. [Consulta: 30 novembre 2010].
* ↑ «The Steering Committee». Confédération Mondiale des Activités Subaquatiques. [Consulta: 23 abril 2013].
# Cineteca Nazionale

La Cineteca Nazionale és un arxiu cinematogràfic situat a Roma, Itàlia. Va ser fundat l'any 1949. Per llei gestiona l'anomenat dipòsit legal, amb la tasca de recollir, conservar i difondre les produccions del cinema d'Itàlia. És l'única cinemateca italiana que gaudeix del dret de dipòsit legal obligatori de totes les pel·lícules produïdes i coproduïdes a Itàlia i inscrites al Registre Públic de Cinema de la SIAE.

## Història

Fundada el 1949, amb seu a Roma, la Cineteca Nazionale conserva totes les pel·lícules de nacionalitat italiana produïdes des de llavors. Va sorgir del patrimoni arxivístic del Centre Experimental de Cinematografia, que l'any 1943, havia estat eliminat per l'ocupants nazis, perdent materials únics. Les pel·lícules, enviades a Alemanya, es van perdre en el transcurs de la Segona Guerra Mundial i molts intents de localitzar-les a Alemanya i la Unió Soviètica després de la guerra no van tenir èxit.
Hi ha 80.000 pel·lícules en arxiu, 600.000 fotografies, 50.000 pòsters i la col·lecció de l'Associació Italiana per a la Història de la Investigació del Cinema (AIRSC). Això s'acompanya de la restauració d'obres significatives i la col·laboració amb institucions estrangeres per a la distribució de pel·lícules italianes a festivals i esdeveniments d'arreu del món. L'arxiu cinematogràfic es troba a la seu del Centre de Cinematografia Experimental de Roma, a la via Tuscolana 1524, i a la sucursal d'Ivrea que acull l'Arxiu Nacional de Cinematografia Corporativa.
A més de pel·lícules italianes, la Cineteca té diversos milers de pel·lícules estrangeres, adquirides a través d'intercanvis amb cinemateques d'altres països membres de la Federació Internacional d'Arxius Fílmics (FIAF).

## Conservadors

* Enrico Magrelli (2009-2012)
* Emiliano Morreale (2012-2016)
* Daniela Currò (2017-2020)
* Paolo Cherchi Usai (2020)
* Alberto Anile (des del 2021)

## Notes

* ↑ «Cineteca» (en italià). [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «Centro Sperimentale di Cinematografia» (en italià). [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «Cineteca Nazionale». Arxivat de l'original el 19 de març 2014. [Consulta: 5 juny 2022].
* ↑ Fausto Montesanti, at the time director of the Centro Sperimentale di Cinematografia, in Sperduti nel buio... a mezzogiorno, article appeared on Bianco e nero, n. 6, of June 1953
* ↑ «CINETECA NAZIONALE DI ROMA» (en italià). [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ «Storia» (en italià). [Consulta: 9 gener 2022].
* 1 2 [http://www.fondazionecsc.it/news.jsp?ID_NEWS=1593&areaNews=10>emplate=news.jsp Emiliano Morreale è il nuovo Conservatore della Cineteca Nazionale], dal sito del Centro sperimentale di cinematografia
* ↑ «Direttore CN».

## Vegeu també

* Cinema d'Itàlia
* Centro Sperimentale di Cinematografia
* Cineteca Italiana

## Enllaços externs

* «Web oficial» (en italià).
# Moviment paral·lel

El moviment paral·lel és el que es dona entre les diferents veus o parts d'una composició polifònica i contrapuntística quan aquestes veus es mouen en la mateixa direcció, ja sigui ascendent o descendent.
Això és aplicable a les dues veus d'una composició a dues veus però també a les relacions que hi hagi entre dues o més veus en una composició que en tingui més de dues.
Malgrat la nomenclatura, els intervals que fan les diferents veus en el moviment paral·lel no necessàriament han de ser idèntics, de manera que, estrictament parlant, el moviment no ha de ser necessàriament realment paral·lel, atès que els intervals que separen ambdues (o més) veus no han de ser els mateixos ni al començament i al final del passatge ni s'han de mantenir constants. En el cas que fos així, llavors parlem d'un moviment per "terceres" paral·leles, o per "quartes paral·leles", etc.
Les altres dues possibilitats de relació entre les diverses veus en el contrapunt són el moviment oblic i el moviment contrari.

## Fonts

* Gran enciclopèdia de la música. Vol 5. Barcelona, 2001.
# Carrigaholt

Carrigaholt (en irlandès Carraig an Chabhaltaigh o "roca de la flota") és una vila d'Irlanda, al comtat de Clare, a la província de Munster. Es troba a la desembocadura del riu Moyarta, que desemboca a l'estuari del riu Shannon uns 15 km de la punta de la península Loop Head i a uns 10 km de la localitat turística de Kilkee, a la costa nord de la península.

## Economia

El poble compta amb un castell en ruïnes que muntava guàrdia sobre la boca del riu Shannon i el moll de pesca local. La pesca és encara el principal recurs del poble amb un petit nombre de vaixells que lliuren les seves captures a una empresa de processament local. Darrerament el poble s'ha beneficiat del turisme dels residents de Limerick, a uns 110 quilòmetres a l'est. El poble compta amb dos restaurants, un de menjar ràpid per emportar i 4 bars, alguns dels quals ofereixen entreteniment en viu, sobretot durant la temporada alta d'estiu. Hi ha un aparcament de caravanes a l'hotel. Una empresa local (Carrigaholt Dolphin Watch) ofereix excursions amb vaixell per observar dofins a la desembocadura del riu Shannon, la llar d'una de les beines més grans d'Europa. El Carrigaholt Sea Angling Centre ofereix paquets de pesca de fins a 8 pescadors amb un vaixell construït amb aquest propòsit.

## El castell de Carrigaholt

Fou construït al voltant de 1480 pels McMahon, caps de la Península de Corcabascin. Es troba al final d'un moll de pesca amb vista a l'estuari del Shannon i el port. Es troba en un bon estat de conservació i té una altura de cinc pisos.
El castell va ser ocupat per Teige Cáech "el miop" McMahon en set 1588 quan set vaixells de l'Armada espanyola ancoraren a Carrigaholt. Encara que els McMahon (que són descendents de Mathgamain mac Cennétig) rebutjaren l'ajuda el castell va ser assetjat sense èxit poc temps després per Sir Conyers Clifford (Governador de Connacht). L'any següent el renegat quart comte de Thomond (Donagh O'Brien) el va prendre després d'un setge de quatre dies, i violant els termes de la rendició, va penjar tots els defensors. La propietat passà al seu germà Donal O'Brien, qui va ser el responsable d'introduir moltes de les finestres del castell, així com la xemeneia en el cinquè pis, que porta la data de 1603. El net de Donal va ser el cèlebre tercer vescomte de Clare, qui residia a Carrigaholt i va créixer un regiment de cavallers coneguts com els "Dracs grocs" de les tropes del rei estuard Jaume II d'Anglaterra.

## Situació de l'irlandès

En la dècada del 1920 a la zona oriental d'Ennis que comprenia els llogarets de Doonbeg, Ennistymon, Carrigaholt i Lisdoonvarna, encara hi havia parlants d'irlandès i la zona fou declarada Gaeltacht. Actualment un comitè encoratja a desenvolupar xarxes entre els parlants d'irlandès per tal d'obtenir novament el reconeixement com a zona Gaeltacht.

## Personatges

* Eugene O'Curry, folklorista

## Referències

* ↑ «Gaeltacht group pressures politicians». The Clare Champion, 16-02-2012.
# Flavi Paulus

* «Paulus» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Jean Paul Habans».
Flavius Paulus era un dux hispanoromà sota el rei visigot Vamba.

## Biografia

L'any 672, va ser enviat pel rei visigot per posar fi a la rebel·lió del comte Hilderic de Nimes, que s'havia revoltat a la mort de Recesvint. En arribar a Narbona, va ser proclamat rei pels seus propis soldats, com a Flavius Paulus. Tota la noblesa de la Narbonense i la Tarraconense oriental (l'actual Catalunya) se li van unir, segurament precedit de negociacions polítiques al seu pas. Va ser reconegut com a rei per Khilderic II, rei merovingi dels regnes francs d'Austràsia des del 662, i de Nèustria i Borgonya, que en aquell moment era rei de tots els francs. Aleshores Paulus va enviar una carta a Vamba on li feia saber la seva decisió de proclamar-se rei de l'Est i de nomenar-lo a ell rei del Sud. Immediatament va enviar emissaris per convèncer els vascons que es rebel·lessin contra Vamba, cosa que va obligar aquest rei a desplaçar-se cap als Pirineus. Mentrestant Paulus va ser coronat a Girona amb la corona d'or del rei Recared.
El rei Vamba va sotmetre els vascons i organitzà la recuperació dels territoris. Va rebre una nova carta de Paulus reptant-lo a un combat singular a Clausurae, prop de Ceret (potser castrum clausurae, o les Cluses, a la Via Domícia), enfrontament que no es realitzà. Vamba va conquerir amb facilitat Tàrraco, Bàrcino i Narbona i es dirigí a Nimes, on arribà el 31 d'agost de 673. Conquerí la ciutat i va fer presoner el revoltat Paulus, a qui confiscà tots els béns i que va fer escarnir públicament envoltat dels seus seguidors: va desfilar pels carrers de Toledo amb una espina de peix a manera de corona, al cap, descalç, vestit amb draps i sobre un carro tirat per camells. Tot i això, li perdonà la vida i el càstig previst de fer-lo encegar. El va fer entrar en un monestir.

## Referències

* ↑ Altamira, Rafael. "La Spagna sotto i Visigoti". A: Storia del mondo medievale vol. I. Milano: Garzanti, 1983.
# L'últim segon

L'últim segon (títol original: Split Second), és una pel·lícula britànica de 1992 dirigida pel director britànic Tony Maylam amb la col·laboració de Ian Sharp i protagonitzada per Rutger Hauer i Kim Catrall. Ha estat doblada al català.

## Argument

L'any 2008, la ciutat de Londres ha quedat uns quants metres submergida sota l'aigua a conseqüència de l'Escalfament Global. L'oficial de policia novell Dick Durkin (Neil Duncan), és assignat com a company de Harley Stone (Hauer), un molt "cremat" i cínic detectiu, que com bé descriu el seu oficial al comandament, després de la mort o desaparició del seu company, a mans d'un misteriós i despietat assassí en sèrie al que mai han aconseguit atrapar sobreviu a força d'ansietat, cafè i xocolata.
Això no obstant, ara els assassinats han començat de nou, i Stone i Durkin hauran de seguir i desxifrar les pistes per atrapar a aquest terrible assassí.

## Repartiment

* Rutger Hauer: Harley Stone
* Kim Cattrall: Michelle
* Neil Duncan: Dick Durkin
* Michael J. Pollard: El Caça-rates
* Alun Armstrong: Escombriaire
* Pete Postlethwaite: Paulsen
* Ian Dury: Jay Jay
* Roberta Eaton: Robin
* Tony Steedman: O'Donnell
* Steven Hartley: Foster
* Sara Stockbridge: Tiffany
* Ken Bones: Expert forense
* Daimon Richardson: Oficial de Policia
* Dave Duffy: Nick 'El Barman'
* Colin Skeaping: Borratxo
* Stewart Harvey-Wilson: Assassí
* Tina Shaw: Stripper

## Al voltant de la pel·lícula

La pel·lícula va ser estrenada als Estats Units el 1992, sent un fracàs de taquilla amb una recaptació de 5.430.822 de dòlars sobre un pressupost de 7.000.000. Malgrat el fracàs, ha anat guanyant un creixent culte amb els anys.
* La pel·lícula va ser filmada en vuit setmanes i la seva pre-producció va durar 21 dies.
* Les escenes de la batalla final en l'Estació de metro subterrània van ser rodades pel director britànic Ian Sharp.
* Stephen Norrington (Blade) va actuar com a dissenyador d'efectes de criatures i supervisor de FX.
* Algunes escenes es van esborrar de totes les versions de VHS i DVD. Aquestes inclouen un somni i un assassinat com a seqüències addicionals juntament amb una introducció de la promesa de Durkin, que s'acredita en totes les versions de la pel·lícula com el personatge de Robin, interpretada per l'actriu Roberta Eaton, a pesar que la seva escena només està en les versions velles per a televisió que pel que sembla incloïa alguna de les altres escenes eliminades.

## Referències

* ↑ «L'últim segon». esadir.cat.
* ↑ «Split Second». The New York Times.
* 1 2 3 «trivia». ImdB.
# Gagha

Gagha és un grup d'illes a la part més occidental de l'emirat d'Abu Dhabi (Emirats Àrabs Units) a la costa de l'emirat, al nord de la península de Silaa que acaba al Ras Khumays.
Les illes són: Umm al Ghumaghin a la vora del cap, Qasār Malab al nord-oest de l'anterior, Gagha l'illa principal, Huwaysat a l'oest d'aquesta, i Khardal al nord, a més d'alguns illots. L'illa principal és formada com si fos dues illes en quedar separada la part més oriental per una depressió on s'acumula l'aigua.
Hi ha un poblet abandonat a la costa sud-oest de l'illa principal (que al seu temps fou un mercat de perles de la regió), unes instal·lacions a la costa nord-oest, i un edifici dels guardacostes amb un petit embarcador a la punta sud-oest.
Són unes illes arenosa amb algunes roques, i amb poc metres d'altura màxima. La seva superfície en total és d'uns 9 km². L'illa principal mesura 3 km de llarg per 2 d'ample. Hi viuen algunes parelles de falcons (Pandion haliaetus) i a les aigües properes hi ha morses. A Khardal hi ha una gran colònia de cormorans de Socotora (Phalocrocorax nigrogularis).
Té restes d'ocupació de fa set mil anys. L'aigua de pluja s'arreplegava a la depressió centreoriental i permetia la vida i fins i tot el cultiu de palmeres amb dàtils (Phoenix dactylifera); encara queden restes d'algunes plantacions de palmeres avui abandonades.
# Conchos

Els conchos van ser un poble indígena del Nord de Mèxic i Sud dels Estats Units, pertanyents al tronc uto-asteca i de vida seminòmada.
Hi havia dues tribus principals: els chinarra i els Chiz, encara que també hi havia les tribus dels abasopalme, aycalme, bachilmi, baopapa, cacalotito, ochan i yeguacat.
En 1684 un cabdill dels conchos, de la tribu dels mamites declarà en el seu procés que havia estat dels "Guamichicoramas, Baopapas, Obomes, Yacchicahuas, Yaochanes, Topacolmes, Aycalmes, Polacmes, Posalmes, Cacalotitos, Mesquites, Conejos, Yeguacates, Guelasiguicmes, Guiaquitas, Abasopalmes, Olobayaguames, Bachilmis, una altra nació obome, yaculsaris, Sucayis, Coyamites, Julimes, Conchos i Mamites.

## Localització

Els indígenes conchos habitaven l'àrea de la conca del riu Conchos i fins al riu Bravo al nord de Chihuahua, des de la Sierra Madre Occidental fins a les actuals Ciudad Ojinaga, Chihuahua i Presidio, Texas. No obstant això el lloc sembla haver estat un lloc de comerç per als diversos grups de l'indret abans de l'arribada dels colonitzadors espanyols. El nom se'ls va donar perquè el riu Conchos era ric en restes de petxines i els indígenes vivien als seus marges.

## Cultura

Els conchos eren caçadors i recol·lectors, probablement relacionat culturalment amb les tribus dels coahuiltecs, els tamaulitecs i altres grups veïns del nord de Mèxic.
Els arcs van ser utilitzats per a la caça de cérvols, conills, aus i altres animals silvestres, també usaven petits paranys de caça. En el riu Concho caçaven peixos utilitzant xarxes.
Una important font d'aliment eren les figues de moro. Les dones anaven a recol·lectar nous comestibles, arrels i baies. Van ser bons experts en el coneixement de les herbes i les seves propietats curatives. La seva roba era escassa, que consistia en un davantal durant l'estiu, i a l'hivern portava una túnica de pell de conill.
El calçat d'aquesta ètnia era fet de fibres vegetals. Tatuaven i pintaven els seus cossos i rostres.
Les cases dels conchos eren barraques d'estructura de fusta i cobertes amb pells o herba. A l'interior d'aquestes barraques havien tapets teixits d'herba, on hom podia asseure's o ficar-se al llit.

## Referències

* ↑ R. Edward Moore. «Concho indians» (en anglès).
* ↑ John P. Schmal. «INDIGENOUS CHIHUAHUA: A STORY OF WAR AND ASSIMILATION» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-10-15. [Consulta: 20 juliol 2014].
# Chumy Chúmez

José María González Castillo, més conegut com a Chumy Chúmez (Sant Sebastià, 8 de maig de 1927 – Madrid, 10 d'abril de 2003), fou un humorista gràfic, escriptor i director de cinema basc.
Nascut a Sant Sebastià, es va formar com a professor mercantil i posteriorment va estudiar dibuix i pintura. A causa de la seva passió per la pintura es va traslladar a Madrid, lloc on es dedicaria a l'humor, al principi en periòdics de forma esporàdica i més tard de forma fixa en els setmanaris La Codorniz i Triunfo i en el diari Madrid, del que va ser habitual de la tercera pàgina fins que va ser suspès per ordre governativa el 1971.
Durant la transició cap a la democràcia espanyola va col·laborar amb el seminari d'humor Hermano Lobo, del que va ser fundador. En la dècada dels anys 1960 va rodar diversos documentals, en la seva majoria sobre localitats andaluses. També va col·laborar redactant guions cinematogràfics i va arribar a escriure alguns de propis. Així mateix, va dirigir diverses pel·lícules, entre altres Dios bendiga cada rincón de esta casa (1977) i ¿Pero no vas a cambiar nunca Margarita? (1978), produïdes per Manuel Summers.
Va treballar com tertulià a la ràdio («Protagonistas» i «Las mañanas de Radio1») i televisió («Este país necesita un repaso»). De la seva faceta d'escriptor, cap destacar Yo fui feliz en la guerra (1986), una autobiografia sobre els seus records de la Guerra Civil espanyola. Altres títols són Por fin un hombre honrado (1994) i Pase usted sin llamar (1995). També va ser un reconegut conferenciant i articulista.
Al llarg de la seva vida va rebre un gran nombre de premis, com el Premi Taujana Agromán (1977), el Premio Mingote (1985), el Premi de Periodisme "Francisco Cerecedo" (1991) i el Premi Iberoamericà d'Humor Gràfic Quevedos (2002). Va morir el 10 d'abril de 2003 de càncer de fetge. Part de les seves cendres es van quedar a Espanya, mentre que la resta van ser espargides per Cascais.

## Obres
### Humor gràfic

* Todos somos de derechas, 1973.
* Una biografía, 1973.
* El libro de cabecera, 1975.
* Con las tetas cruzadas, 1978.
* Lo mejor de Chumy Chúmez, 1992 (antología).
* Del silencio al grito, 2001 (antología).
* Españoleando, 2008 (antología, catálogo de exposición).

### Narració i assaig

* El manzano de tres patas, 1956.
* Mi tío Gustavo. que en gloria esté, Editorial Taurus, 1958.
* Humor de contrabando, con Miguel Salabert, 1962.
* El rabioso dolor y otros bienes de consumo, 1971.
* Yo fui feliz en la guerra, 1986.
* Ayer casi me muero, 1988.
* Ser humorista, 1988.
* La enfermedad desde el enfermo, 1992.
* Por fin un hombre honrado, 1994.
* Dios nos coja confesados, 1996.
* Hacerse un hombre, 1996.
* Cartas de un hipocondríaco a su médico de cabecera, 2000.
* Vida de maqueto, Editorial Edaf, 2003. ISBN 9788496107175.

## Enllaços externs

* Tebeosfera, in memoriam
* Semblanza escrita por Francisco Umbral
* Entrevista y documental sobre Chumy Chúmez
# Moviment pel Canvi

El Moviment pel Canvi (en kurd: Rewtî Gorran, ره‌وتی گۆڕان) que participa en les eleccions com a Llista pel Canvi (en kurd: Lîstî Gorran) és un moviment polític kurd al Kurdistan iraquià sorgit el 2006 com a reacció al monopoli del poder pels dos partits principals, el Partit Democràtic del Kurdistan (PDK) i la Unió Patriòtica del Kurdistan (UPK). Formalment no és un partit polític sinó una llista electoral d'independents, i una part dels seus membres continuen sent membres de la UPK. El seu fundador és Nawshirwan Mustafà, un antic cap militar de la UPK. Els gruix dels militants el formen desencantats de la UPK o el PDK, alguns antics peixmergues i intel·lectuals d'esquerra.
A les eleccions regionals del 25 de juliol de 2009 va obtenir 445.024 vots (23,75%) el que el situava en segona posició, amb un total de 25 escons. Va decidir participar per separat a les eleccions del març del 2010 a l'Iraq rebutjant l'oferta d'anar a la Llista del Kurdistan, i va obtenir 476.478 vots (4,13%) amb un total de 8 diputats. En les eleccions regionals iraquianes de 2013 va quedar segon amb 24 escons darrere del Partit Democràtic del Kurdistan.

## Referències

* ↑ «Iraqi Kurdistan opposition party beats PUK in elections». BBC, 02-10-2013. [Consulta: 27 agost 2022].

## Enllaços externs

* Article sobre Gorran
# Carrigtwohill

Carrigtwohill (en gaèlic irlandès Carraig Thuathail que vol dir "roca de Thuathail") és una vila al comtat de Cork, a la província de Munster. Es troba a la regió de Cork Metropolità, a 16 kilòmetres de Cork.

## Personatges

* Dáibhí Ó Bruadair, poeta en gaèlic

## Referències

* ↑ Placenames Database of Ireland

## Bibliografia

* Coleman, J. C.; Stelfox, A.W. «Excavation at Carrigtwohill Caves, Co. Cork». Irish Naturalists' Journal, 8, 8, 01-09-1945, pàg. 299–302. JSTOR: 25533361.

## Enllaços externs

* Consell de la comunitat de Carrigtwohill
* Carrigtwohill United AFC, soccer club
* Carrigtwohill GAA Club
* Carrigtwohill Badminton Club
* Irish Rail Carrigtwohill Station Website
# Castell d'Ahrensburg

El Castell d'Ahrensburg o Schloss Ahrensburg és un castell a la ciutat d'Ahrensburg a l'estat de Slesvig-Holstein a Alemanya, construït a la segona meitat del segle xvi a la ribera de l'Aue.

## Arquitectura

* Façana sud-ovest
* El castell el 1869 a una litografia d'Alexander Duncker
* El parc

## Referències, bibliografia, enllaços externs

* Web del castell (alemany)