OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sziget a szárazföldön

Sziget a szárazföldön (en català, Illa al continent; comercialitzada com The Lady from Constantinople) és una pel·lícula dramàtica hongaresa en blanc i negre del 1969 dirigida per Judit Elek, autora també del guió juntament amb Iván Mándy.

## Argument

Persuadida per l'esposa del conseller, una anciana vivaç i solitària, que només està unida al món a través dels seus objectes i records apreciats, decideix canviar el seu apartament de dues habitacions per un altre més petit. Durant una estona es canvia la seva vida quotidiana. Coneix i entretén gent nova cada dia. Un cop que és reubicada, es retira de nou a l'aïllament.

## Repartiment

* Manyi Kiss... Anciana
* Éva Almási... Noia jove
* László Bathó
* József Bánfalvi
* Itala Békés ... Bessó
* Rita Békés ... Bessó

## Referències

* ↑ The Lady from Constantinople, al BFI
* ↑ ' The Lady From Constantinople' Shown, New York Times, 19 de setembre de 1969

## Enllaços externs

* (hongarès) Sziget a szárazföldön Arxivat 2020-06-15 a Wayback Machine., vídeo de la pel·lícula en versió original a videa.hu
* (hongarès) Sziget a szárazföldön a filmarchiv.hu
# Jablonové (Žilina)

* No s'ha de confondre amb Jablonové (Bratislava).
Jablonové és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Žilina, al centre-nord del país. El 2023 tenia 885 habitants.

## Referències

* ↑ «Žilinský kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities» (en anglès), 12 abril 2024. [Consulta: 22 juny 2024].
# Pierre Bérégovoy

Pierre Bérégovoy (Déville-lès-Rouen, França 1925 - Nevers 1993) fou un polític francès que ocupà el càrrec de Primer Ministre de França el 1992 i 1993.
La seva procedència social era molt humil; fou membre de la Resistència francesa.
El 1958 fou un dels fundadors del Parti Socialiste Autonome, i El 1969 passà al Parti Socialiste, i del 1975 al 1981 estigué al càrrec de les relacions exteriors del partit.
El 1982 entrà en el govern com a ministre d'afers socials. El 1983 ocupà l'alcaldia de Nevers i fou ministre d'economia en dos períodes: del 1984 al 1986 i del 1988 al 1992. A l'abril del 1992 fou nomenat primer ministre en substitució d'Édith Cresson, càrrec que abandonà un any després en mans del gaullista Édouard Balladur arran de la derrota en les eleccions legislatives del març del 1993. Fou acusat des d'un mitjà de comunicació d'haver rebut un préstec sense interessos d'un milió de francs, l'1 de maig de 1993 se suïcidà a Nevers.

## Referències

* ↑ Hoskyns, C.. Integrating Gender: Women, Law and Politics in the European Union. Verso, 1996, p. 217. ISBN 9781859840788.
* ↑ Maclean, M.. Family Law and Family Values. Bloomsbury Publishing, 2005, p. 97. ISBN 9781847312129.
# Samu

Samu (作務 samu) fa referència a una feina física feta en plena consciència, com a pràctica espiritual. Podria incloure activitats com netejar, cuinar, tenir cura del jardí, o tallar fusta. És una manera de portar el mindfulness a la vida diària i també d'aconseguir que les tasques quedin fetes. És popular als monestirs zen, com una manera de mantenir el monestir i de practicar l'atenció plena.

## Referències

* ↑ «Samu». Zen Center of Denver. Arxivat de l'original el 2013-04-14. [Consulta: 15 maig 2018]. (anglès)
* ↑ «samu». Empty Bowl Zendo. (anglès)
* ↑ «samu». Zen-Tempel Kosanryumonji. (alemany) (anglès)
* ↑ «samu». Soto-Zen.de. (alemany)

## Vegeu també

* Thich Nhat Hanh, monjo budista vietnamita que ensenya mindfulness

## Enllaços externs

* Samu Arxivat 2018-05-16 a Wayback Machine.. Diccionario de Budismo, Hinduismo, Taoismo y Zen (castellà)
# Pentaprisma

Un pentaprisma és un prisma reflectiu de cinc cares emprat per desviar un raig de llum en angle de 90 °. El raig de llum es reflecteix dues vegades dins del prisma, permetent la transmissió d'una imatge en angle recte sense invertir-, contrari al que faria un prisma comú.
Les reflexions dins el prisma no són provocades per la reflexió interna total, pel fet que els raigs ja tenen un angle menor al denominat angle crític. Ambdues cares estan revestides per a proveir una superfície miralls. Les dues cares oposades, a les encarregades de transmetre el raig de llum, també estan revestides, però amb un revestiment anti-reflexió per reduir reflexions espúries. La cinquena cara del prisma no és òpticament usada, però la seva funció consisteix a truncar el que d'una altra manera seria un angle maldestre unint les dues cares reflectives.
Una variant d'aquest prisma és el pentaprisma amb sostre el qual és comunament utilitzat en el visualitzador d'imatge de les càmeres SLR o rèflex. En aquest cas, la imatge necessita ser reflectida d'esquerra a dreta (és a dir, de forma invertida), ja que el prisma transmet la imatge formada a la pantalla d'enfocament de la càmera, la qual és autoreflectida pel mirall contingut en el cos de la càmera. Aquesta relexión s'obté substituint una de les cares reflectives d'un pentaprisma normal per una que té un "sostre", que consisteix en dues superfícies addicionals angulades entre si i que s'ajunten formant un angle de 90 º. Aquesta forma de prisma produeix la inversió de la imatge.
# Peter Linebaugh

Peter Linebaugh (1943) és un historiador estatunidenc especialitzat en la història britànica, la història irlandesa, la història del treball i la història de l'Atlàntic colonial. És membre del Midnight Notes Collective, amb Silvia Federici i Georges Caffentzis.

## Biografia

Peter Linebaugh va néixer el 1942. Va ser alumne de l'historiador britànic E. P. Thompson i va obtenir el doctorat a la Universitat de Warwick el 1975. Ha ensenyat a la Universitat de Rochester, a la Universitat de Nova York, a la Universitat de Massachusetts-Boston, al Franconia College, a la Universitat Harvard i a la Universitat Tufts. Linebaugh es va retirar de la docència a la Universitat de Toledo el 2014.
Els llibres de Linebaugh han estat generalment ben rebuts en la disciplina de la història i diversos dels seus llibres han arribat a ser populars entre els lectors. L'historiador Robin Kelley va elogiar "The Magna Carta Manifesto: Liberties and Commons for All" dient qiue no hi havia altre historiador d'aquest període que se li pogués comparar.
Els seus articles també apareixen a "New Left Review", "The New York University Law Review", "Radical History Review" i a "Social History".
Linebaugh està casat amb Michaela Brennan. Té dues filles, Kate i Riley Linebaugh.

## Obres

* The London Hanged: crime and civil society in the eighteenth century. Cambridge: Cambridge University Press, 1992.
* The Many-Headed Hydra: Sailors, Slaves, Commoners and the Hidden History of the Revolutionary Atlantic. (amb Marcus Rediker), Boston: Beacon Press, 2001
* The Magna Carta Manifesto: Liberties and Commons for All, 2009

## Enllaços externs

* Articles de Peter Linebaugh a "Rebelion" Arxivat 2011-12-09 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Details of Ph.D, 'Tyburn : a study of crime and the labouring poor in London during the first half of the eighteenth century' included on website of University of Warwick Publications Service and WRAP - http://wrap.warwick.ac.uk/34708/ (consulta 21 d'abril 2016)
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». University of Toledo, 2008. [Consulta: 26 febrer 2008].
* ↑ «Editorial Reviews». Amazon.com, 2008. [Consulta: 26 febrer 2008].
# Peter Luttenberger

Peter Luttenberger (Bad Radkersburg, 13 de desembre de 1972) va ser un ciclista austríac, que fou professional entre 1995 i 2006. Durant aquest temps ha aconseguit una desena de victòries.
Luttenberger va destacar en els seus primers anys com a professional, a l'equip Carrera, junt a Claudio Chiappucci i Marco Pantani. El 1996 va realitzar un excel·lent Tour de França, acabant el 5è de la classificació general, però aquests bons inicis no tingueren continuïtat.

## Palmarès

* 1992
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Àustria
* 1993
** Campió d'Àustria en ruta
** 1r al Piccolo Giro de Llombardia
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Àustria
* 1994
** 1r al Giro del Mendrisiotto
* 1996
** 1r a la Volta a Suïssa i vencedor d'una etapa
* 1998
** Campió d'Àustria de contrarellotge
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Àustria
* 2001
** 1r al Grazer Altstadt Kriterium
* 2006
** Campió d'Àustria de contrarellotge

### Resultats al Tour de França

* 1996. 5è de la classificació general
* 1997. 13è de la classificació general
* 2000. 21è de la classificació general
* 2002. Abandona (14a etapa)
* 2003. 13è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1999. 19è de la classificació general
* 2001. 87è de la classificació general
* 2005. 12è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2002. 81è de la classificació general
* 2003. 62è de la classificació general
* 2004. 85è de la classificació general

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Peter Luttenberger (alemany)
* Fitxa de Peter Luttenberger a sitiodeciclismo.net
# Pet de monja

Els pets de monja o, d'una manera més puritana, sospirs de noia, són unes galetetes petites i rodones, amb forma de mugró, de la cuina catalana.

## Història

Hom diu que les va inventar un pastisser italià cap al segle xix a Barcelona. El nom original de la galeta era pit de monja, en al·lusió a la seva forma de mamella. Sembla que amb el temps pit va derivar en pet, terme també irreverent però sense connotacions sexuals.
Un dels ingredients principals d'aquestes galetes són nous polvoritzades.

## Cultura popular

Els pets de monja apareixen a la tornada de la cançó El meu hàmster va anar a Cuba de Quimi Portet.

## Recepta
### Preparació

Bateu els ous amb el sucre fins que quedin d'un color blanquinós. Afegiu-hi la ratlladura de llimona i la farina, i barregeu-ho amb una espàtula. Poseu la massa en una mànega amb un broc petit i llis i aneu-ne fent pilonets en una placa de forn untada amb mantega o coberta amb paper d'estrassa. Poseu-ho al forn a 180° fins que les pastes s'assequin i es daurin una mica.

## Notes i referències

* ↑ Les postres i els pastissos de l'àvia, pàg. 410. Jaume Fàbrega, Cossetània Edicions, 2005. ISBN 8497910915
* ↑ «Tetas de monja (o pedos de monja), las galletitas que te llevarán al cielo con solo 4 ingredientes» (en castellà), 23-05-2023. [Consulta: 17 març 2024].
* ↑ "Ai, ai! Manta i carretera, /carquinyolis, pets de monja i mel. /Ai, ai! Carretera i manta /i els teus llavis de pur caramel."
* ↑ Font: Corpus Culinari Català

## Enllaços externs

* Pets de monja a la Gastroteca de Catalunya
* Recepta i foto a la web de turisme de la Generalitat de Catalunya
# Pet de llop (desambiguació)

«Pet de llop» té aquests significats:

## Referències

* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013, p. 460. ISBN 9788496905986.
# Sant Andreu de Sos

Sant Andreu de Sos és una església romànica del segle xii, situada al municipi de Sessué, dins de la Franja de Ponent a la comarca de la Ribagorça a l'indret conegut com a Sos.
La seva planta és una nau i absis cilíndric i capelles laterals, amb un campanar en torre quadrada de 3 pisos. La portalada és renaixentista datada el 1658.
El seu estat és descuidat i certs elements, com els sostres d'uralita, denoten una revisió dels criteris de restauració.

## Referències

* ↑ «Fitxa al Portal románico aragonés». Arxivat de l'original el 2009-05-31. [Consulta: 24 agost 2009].
# Phaegoptera irregularis

Phaegoptera irregularis és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels erèbids (Erebidae), subfamília Arctiinae. Va ser descrita per Rothschild l'any 1916. Va ser trobada a Colòmbia.

## Referències

* ↑ Phaegoptera at funet
# Phaenanthoecium

Phaenanthoecium és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.
De vegades s'inclou al gènere Rytidosperma.

## Taxonomia

(vegeu-ne una relació a Wikispecies)

## Enllaços externs

* Pàgina de la GRIN sobre el gènere Phaenanthoecium Arxivat 2008-10-11 a Wayback Machine..

## Referències

* ↑ «Germplasm Resources Information Network, consultada 01.07.08». Arxivat de l'original el 2008-10-11. [Consulta: 1r juliol 2008].
# Piacevole confronto

Piacevole confronto és una pel·lícula italiana escrita i dirigida per Piero Vida el 1983 rodada en 16mm. Originalment titulada Disagio, fou exhibida a les Incontri cinematografici di Salsomaggiore Terme '83 i a la IV edició de la Mostra de València., després als cinemes d'Itàlia, distribuït amb el nou títol.
La pel·lícula es va fer amb la contribució del Ministeri de Turisme i Espectacles.

## Trama

Cinc personatges d'edat diferents es troben en una vil·la modernista, ben amagada entre els ombrívols edificis de la ciutat. Entre ells es desenvolupa el joc de l'enfrontament i la ironia, que degut al sentiment de vergonya i malestar que provoca entre ells fa que finalment prenguin decisions inesperades: el cirurgià recuperat d'una malaltia que torna amb els seus, els nuvis es casen perquè esperen un fill, la parella de la vila continuen vivint una relació de recerca de la igualtat.

## Repartiment

* Piero Vida: Bruno
* Danila Caccia: Bianca
* Giampaolo Santini: Giovanni
* Manuela Torri: Francesca
* Franco De Chiara: Armando

## Notes

* ↑ «Ironia e provocazione nel film «Piacevole confronto» di Piero Vida». avanti.senato.it, 22 giugno 1984. Arxivat de l'original el 2018-10-22 [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ CHIUSI NEL VILLINO PIACEVOLMENTE..., La Reppublica. 9 de juny de 984
* ↑ Roberto Chiti i Roberto Poppi Dizionario del cinema italiano, Volum 5,Edició 2], p. 130

## Bibliografia

* Roberto Poppi, I film: dal 1980 al 1989, vol.5, Roma, Gremese, 2000, p. 130. ISBN 88-7742-423-0
* Amedeo Fago e Aldo Piro (a cura di), La carica dei 28: storie italiane di leggi, di soldi e di film invisibili, Roma, Procom, 1987.

## Enllaços externs

* Piacevole confronto citwf.com
# Piacpiac

El piac piac (Ptilostomus afer) és una espècie d'au de la família Corvidae i única representant del gènere Ptilostomus. Es distribueix per les sabanes i àrees obertes de l'Àfrica subtropical, sent una espècie bastant freqüent.
# Sant Esteve de Vila-rasa

La capella de Sant Esteve de Vila-rasa és el nom de l'antiga església del poble desaparegut de Vila-rasa, en el terme comunal de Sant Cebrià de Rosselló, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord.
El lloc de Vila-rasa està documentat des del 904. Al segle xii està documentat el llinatge de Vila-rasa, que desaparegué el segle xvi. L'església està documentada des del 928, quan era el temple parroquial del poble de Vila-rasa. Tornada a consagrar el 1150 pel bisbe d'Elna Artau III, després de reformes importants. El 1405 restà unida al capítol de canonges d'Elna, i el 1735 Vila-rasa ja apareix com a despoblat. L'església va ser restaurada els anys 1977 i 1980.
És d'una sola nau coberta amb volta de canó, sustentada per tres arcs formers per banda, i capçada a orient per un absis semicircular cobert amb volta de quart d'esfera. A l'interior, una cornisa ressegueix tots els murs, de la nau i de l'absis. Exteriorment, l'absis parteix d'un sòcol a la base, del qual surten sis lesenes que al capdamunt formes cinc arcades llombardes molt amples. La porta primitiva era al sud, i en les restauracions del 1977 i 1980 fou recuperada, ja que havia anat quedant coberta d'al·luvions.
L'aparell és fet de còdols de riu, amb carreus ben escairats en els angles, lesenes i arcuacions i obertures. És datable al segle xi, amb volta de canó del XII i altres elements posteriors, del XIII i XIV, com els seients, tant de la nau com del celebrant.
* Façana de ponent de l'església
* La porta
* Forjat medieval de la porta de l'església

## Bibliografia

* Becat, Joan. «145 - Sant Cebrià». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Sant Cebrià de Rosselló». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 262. Sant Esteve de Vilarrasa». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7.
* Pladevall, Antoni (direcció i introducció); Carabasa, Lluïsa (monografies). «Sant Esteve de Vila-rasa». A: El Rosselló, el Vallespir, la Fenolleda. Barcelona: Enciclopèdia Catalana i Centre Excursionista de Catalunya, 2001 (Guies. Catalunya romànica, XIII). ISBN 84-412-0588-4.
* Ponsich, Pere. «Sant Cebrià de Rosselló». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «Vila-rasa, en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2015-12-25. [Consulta: 24 desembre 2015].

## Vegeu també

* Vila-rasa (Sant Cebrià de Rosselló)
# Pic Tort

El Pic Tort o Pic de Tort és una muntanya de 2.886,4 metres d'altitud del terme municipal de la Torre de Cabdella, dins del seu terme primitiu, al Pallars Jussà.
Tot i que no és limítrof, forma part de les carenes que delimiten tot el sector nord del terme municipal de la Torre de Cabdella, amb muntanyes que s'aproximen als 3.000 metres. És a ponent del Pic dels Vidals, i al nord de tot el sistema d'estanys d'origen glaciar interconnectats amb l'Estany Gento.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
# San Fernando (Cadis)

San Fernando és una localitat de la província de Cadis, Andalusia, Espanya. L'any 2013 tenia 96.361 habitants. La seva superfície és de 32 km² i té una densitat de 2.895,8 hab/km². Les seves coordenades geogràfiques són 36° 28′ N, 6° 12′ O. Està situada a una altitud de 8 metres i a 14 quilòmetres de la capital de província, Cadis. La ciutat és també coneguda com "La Isla" ("L'Illa"), separada de la península Ibèrica per la canella de Sancti-Petri. No obstant això, forma part d'una península juntament amb Cadis. El seu gentilici és "isleño/-a", però la seva gent també és coneguda com a "cañaílla".
Els fills més coneguts de San Fernando són el cantaor de flamenc Camarón de la Isla i el militar Fermín Galán.

## Geografia

La ciutat de San Fernando també és coneguda pel seu nom antic de Isla de León, perquè està situada en una illa. Per un costat, separada de la Península Ibérica pel canyella de Sancti Petri i connectada a ella pel Puente Zuazo, i per un altre costat, antigament separada de Cadis pel Ríu Arillo (avui, aquest riu apareix cobert per la carretera que uneix San Fernando amb Càdis). Real Villa de la Isla de León, va ser el nom oficial de la ciutat fins als inicis del segle xix. Per això és coneguda pels seus habitants com "La Isla". El nom de "Isla de León" fa referència a la pertinença de la mateixa als dominis de la familia Ponce de León (marquesos i ducs de Càdis)

### Barris

San Fernando no té una divisió administrativa oficial. El govern de la ciutat va dividir la ciutat en 13 distrits, però poc després aquesta divisió va ser eliminada. Malgrat això, existeixen barris ben diferenciats a la ciutat, sigui per la seva identitat pròpia, sigui perquè en origen eren pobles diferents. Entre ells destaquen:
* La Ardila
* Casería de Ossio
* La Pastora
* Población militar de San Carlos
* Gallineras
* Los Olivos
* Camposoto
* El Parque
* Sacramento
* Bazán
* Carlos III
* San José
* El Boquete (Bda. Diputación)
* El Cristo Nuevo y Viejo
* El Carmen
* Bda. Andalucía
* El Merendero
* Madariaga
A més, al municipi de San Fernando es troba també el nucli de població de l'Arsenal de la Carraca, amb una població de 12 habitants (INE 2006).
# Sant Iscle i Santa Victòria de Vilanova de les Escaldes

Sant Iscle i Santa Victòria de Vilanova de les Escaldes és l'església parroquial del poble d'aquest nom, pertanyent a la comuna d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Està situada al bell mig de la població, molt lleugerament aturonada en el seu entorn, envoltada pel cementiri vell.
És un temple originalment romànic que ha arribat als nostres dies molt modificat. Es creu que va ser construïda als segles XI i xii en dues etapes que s'endevinen per una junta entre les capelles però les primeres notícies que se'n tenen no arriben fins al 1247. Posteriorment es van elevar els murs laterals, es va cobrir la nau amb volta de canó i es va afegir un campanar de paret a la façana occidental. En aquesta mateixa façana es va obrir una porta nova el 1728, tot i que a la façana sud una altra porta ha conservat el caràcter original. L'absis també ha desaparegut, substituït per una cambra rectangular, i al segle xix s'hi van afegir les sagristies.
L'església encara conserva el cementiri del poble al seu voltant com era usual antigament arreu.

## Referències
### Notes

* ↑ Sant Iscle i Santa Victòria de Vilanova de les Escaldes
* 1 2 3 4 Cerdanya-Conflent. Catalunya Romànica. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995, p. Volum VIII pags. 44. ISBN 84-7739-951-4.
* 1 2 3 4 Referència n. PA00103952, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.

### Bibliografia

* Gavín, Josep M. «Cerd 184. Sant Iscle i Santa Victòria de Vilanova de les Escaldes». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.