OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Busca

«Busca» té aquests significats:
* Busca, cadascuna de les manetes d'un rellotge que indiquen les hores, els minuts i els segons.
* Busca, nom col·loquial del cercapersones o beeper.
* La Busca, un dels bàndols polítics en què es dividí la ciutat de Barcelona al segle xv.
* Buscha (piemontès Busca), municipi italià, situat a la regió del Piemont.
* Marquesat de Busca, a la regió del Piemont.
Viccionari
# Perlesta baumanni

Perlesta baumanni és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Arkansas i Oklahoma.

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Canad. Ent. 38:222.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark, 1989. Entomol. Scand. 20(3):276.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Perry County, Arkansas (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Logan County, Arkansas (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing Arxivat 2011-01-16 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Latimer County, Oklahoma (anglès)
* ↑ Stoneflies of the United States - Stoneflies of Oklahoma (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Stark, 2004. A: Stark & Armitage Dr. The stoneflies (Plecoptera) of eastern North America. Vol. II. Chloroperlidae, Perlidae, Perlodidae (Perlodinae). Ohio Biol. Surv. Bull. New Ser. 14(4).
* ↑ Stark, B.P., 2007. Additional characters in Perlesta baumanni Stark (Plecoptera: Perlidae), with notes on other Ouachita mountain species. Illiesia, 3(5):43‐45.
* ↑ NatureServe (anglès)
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Poulton & Stewart, 1991. Mem. Am. Entomol. Soc. 38:1-116.
* Stark, 2007. Illiesia 3(5):43-45.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. Arxivat 2022-10-17 a Wayback Machine.
# Mokhóvoie (Tula)

* Per a altres significats, vegeu «Mokhóvoie».
Mokhóvoie (en rus: Моховое) és un poble de l'óblast de Tula, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 133 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Тульской области от 14 марта 2005 года № 555-ЗТО «О переименовании муниципального образования „город Богородицк и Богородицкий район“ Тульской области, установлении границ, наделении статусом и определении административных центров муниципальных образований на территории Богородицкого района Тульской области»». Arxivat de l'original el 2021-11-23.
* ↑ «Закон Тульской области от 27 декабря 2007 года N 954-ЗТО «Об административно-территориальном устройстве Тульской области»». Arxivat de l'original el 2017-04-27.
* ↑ ОКАТО Plantilla:ОКАТО
* ↑ «Церковь Параскевы Пятницы (1834г.) в Балахне». Arxivat de l'original el 2015-04-02.
# Internazionali Femminili di Palermo 2009

El Torneig de Palerm 2009, també conegut com a Internazionali Femminili di Palermo 2009, és un esdeveniment de tennis femení sobre terra batuda que pertany als International tournaments de la WTA. La 22a edició del torneig es va celebrar entre el 13 i el 19 de juliol de 2009 al Country Time Club de Palerm, Itàlia.

## Quadre individual femení

| Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | F. Pennetta | 7 | 6 | |
| | R. Vinci | 5 | 1 | | 1 | F. Pennetta | 6 | 6 |
| | V. Lepchenko | 7 | 4 | 2 | 7 | A. Rezai | 4 | 4 |
| 7 | A. Rezai | 6² | 6 | 6 | | | | | 1 | F. Pennetta | 6 | 6 | |
| | M.J. Martinez Sanchez | 2 | 3 | | | | | | | T. Garbin | 1 | 1 | |
| | T. Garbin | 6 | 6 | | | T. Garbin | 6 | 6 | | | | | |
| | O. Govortsova | 6 | 6 | | | O. Govortsova | 2 | 1 | | | | | |
| 6 | E. Makàrova | 2 | 2 | | | | | | | | | | | 1 | F. Pennetta | 6 | 6 |
| 5 | S. Errani | 7 | 6 | | | | | | | | | | | 5 | S. Errani | 1 | 2 |
| | P. Mayr | 6⁶ | 1 | | 5 | S. Errani | 6 | 7 | | | | | |
| | I. Xvédova | 6 | 6 | | | I. Xvédova | 2 | 5 | | | | | |
| | A. Brianti | 3 | 2 | | | | | | 5 | S. Errani | 6 | 4 | 6 |
| | A-L. Groenefeld | 7 | 6 | | | | | | | A-L. Groenefeld | 3 | 6 | 1 |
| Q | A. Rus | 6⁵ | 3 | | | A-L. Groenefeld | 4 | | | | | | |
| | N. Llagostera | 2 | 2 | | 2 | P. Schnyder | 3 | r |
| 2 | P. Schnyder | 6 | 6 | | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2010-03-05 a Wayback Machine.
Palerm :
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2019
2020
2021
2022
2023
2024 :
Sony Ericsson WTA Tour 2009
< 2008
2010 > :
WTA Tour Championships, Doha  · WTA Tournament of Champions, Bali :
# Johann Heinrich Zang

Johann Heinrich Zang (Zella-Mehlis, 15 d'abril de 1733 - Würzburg, 18 d'agost de 1811) va ser un cantor a Mainstockheim prop de Kitzingen durant més de 50 anys.
Durant aquest temps va compondre dues cantates completes. Set d'aquestes cantates encara es conserven i es troben en possessió de la Biblioteca de l'Estat de Baviera. Va publicar una cal·ligrafia, diversos llibres d'artesania (The Perfect Organ Maker i The Perfect Büttner o Cooper) i va deixar algunes pintures musicals.
Com a fill del mestre curtidor Joh Georg Zang a Zella-St. Nascut a Blasii, Zang va aprendre llengües llatí i grec a casa. El seu talent artístic ja era evident durant els seus dies escolars, per la qual cosa es va traslladar a Leipzig quan només comptava 15 anys durant dos anys, on probablement va tenir contacte amb el Cantor de l'Església de Sant Thomas Johann Sebastian Bach el 1748 i el 1749. Després va anar a Coburg i va ser alumne de J.K. Heller, més tard a Kanzlist a l'Abadia de Banz i organista al castell de Hohenstein, a prop de Coburg.
El 1751 i el 1752 treballà com a cantor a Walsdorf prop de Bamberg i des del 7 de novembre de 1752 com a cantor i professor a Mainstockheim .
Del 1752 al 1801, Johann Heinrich Zang va configurar la vida musical a Mainstockheim durant gairebé 50 anys. Va construir un cor musical, va escriure nombroses obres musicals i va treballar a través de publicacions i obres molt més enllà del petit poble com a mecanògraf, artista i expert en orgues.
Johann Heinrich Zang va morir el 18 d'agost de 1811 al Juliusspital de Würzburg.

## Fonts

Aquest article és un resum dels resultats de la investigació de la Johann Heinrich Zang Society e. V. tal com es publica al lloc web. L'empresa es va dissoldre el 2009. L'autor d'aquest article de Viquipèdia ha posat els resultats de la investigació sota una llicència Creative Commons (Reconeixement-No comercial-Comparteix la mateixa versió 3.0 sense importar).

## Referències

* ↑ Meusel: lèxic de l'art alemany. Vol. 3, Lemgo 1808-1814, pàg. 575f.
# Casa Pau Soler Morell

La Casa Pau Soler Morell és una obra de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge unifamiliar entre mitgeres amb pati posterior en una parcel·la que va de carrer a carrer. És de planta quadrangular i està compost de planta baixa i dos pisos, sobresurt la caixa d'escala general de l'edifici que comunica totes les plantes. La coberta és a dues vessants, a la part posterior hi ha terrats de diferents alçades.
Les parets de càrrega són de paredat comú i tàpia. Els forjats són de bigues de fusta i revoltons de rajola.
La façana principal és de composició simètrica amb obertures de planta baixa amb arc rebaixat modificades convertint la porta principal en un finestral i una finestra lateral en porta d'entrada. Sobre l'antiga porta central hi ha una finestra tribuna de diferent dimensió a cada pis i balcons decreixents d'obertura amb llinda i llosa de pedra. Una cornisa fa de coronament.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Pau Soler Morell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 novembre 2017].
# Gai Norbà Flac (cònsol 38 aC)

Gai Norbà Flac (en llatí Caius Norbanus Flaccus) va ser un polític i militar romà. Era net de Gai Norbà,que va ser cònsol l'any 83 aC.
L'any 42 aC Octavi (August) el va enviar amb Luci Decidi Saxa a Macedònia amb el comandament de vuit legions i va operar a la zona de Filipos contra Brut i Cassi. Va acampar prop de Filipos i es van produir moviments estratègics per ambdues parts i finalment Norbà es va haver de retirar cap a Amfípolis i l'exèrcit republicà no el va perseguir i va acampar a la zona de Filipos (Philippi). Quan Marc Antoni va arribar a Amfípolis va felicitar Norbà per haver assegurat la plaça, i després de deixar una guarnició per reforçar les tropes de Norbà, que va nomenar governador de la ciutat, va marxar cap a Filipos.
L'any 38 aC va ser elegit cònsol junt amb Appi Claudi Pulcre. Després va ser enviat a la província d'Hispània Ulterior entre els anys 37 i 34 aC, i va posar ordre al territori, cosa amb la que va guanyar un triomf que va ser-li atorgat a Roma l'any 34 aC.
El cònsol Gai Norbà Flac, que ho va ser l'any 24 aC, era segurament un fill seu.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 156.
# Brando

«Brando» té aquests significats:
* Geografia:
** Brando (Còrsega), un municipi francès situat a la regió de Còrsega, al departament d'Alta Còrsega.
** Brändö, un municipi a Åland, Finlàndia.
* Persones:
** Marlon Brando, un reconegut actor estatunidenc.
# Clàmide

La clàmide (χλαμΰς en grec) era una peça de vestir lleugera, feta de llana, que es vestia com a capa entre els soldats de la cavalleria i els efebs grecs entre els segles v i iii aC. Era en essència un rectangle de proporcions 2 x 1 aproximadament, amb una llargada aproximada de l'altura del seu portador. Estava feta de llana fina i solia portar una franja de color adornant els costats menors. Era usada a l'estació càlida pels soldats joves com a peça de vestir única, a excepció de les sandàlies, i cenyida amb una fíbula generalment sobre l'espatlla dreta, encara que hi ha documentació que situa la fíbula a l'espatlla esquerra, a la base del coll i fins i tot sobre l'esquena. El fet de ser una peça de roba tan lleugera sobre el cos nu fa que alguns historiadors la creguin més convenient únicament per a l'estadi, teoritzant que en situacions de campanya es podria haver portat amb una túnica sota.
Posteriorment, la clàmide va ser adoptada pels romans i va acabar derivant en el paludamentum, que es vestia sobre la cuirassa utilitzada pels comandaments militars.
La clàmide es va estendre a Roma en l'època imperial. Era més petita que l'amictus usat pels homes romans, més fina, estreta i més variada de color i susceptible de ser adornada. Era oblonga en lloc de quadrada.
Recrear una clàmide és relativament senzill usant un llençol de llit individual o tros de tela de dimensions similars o una mica més petit. Per a això, n'hi ha prou amb doblegar l'ample de la tela, i en el costat dret fixar els dos extrems a un terç des del doblec mitjançant una agulla imperdible o fermall. La forma de col·locar-se la clàmide era introduint el cap per l'obertura, fent així que el fermall quedés situat sobre l'espatlla dreta.
La clàmide va tenir continuïtat en el període romà d'Orient, i sovint era de mida molt més gran, portada de costat amb una tanca a l'espatlla, i gairebé arribava a terra per davant i per darrere.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Chlamys». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 28-XI-2020].
# T-720

La T-720 és una carretera local de la comarca de la Ribera d'Ebre. Duu la T perquè és de les carreteres que pertanyen a la demarcació de Tarragona. Discorre íntegrament pel terme municipal de Móra la Nova, a la comarca esmentada.
La carretera s'estén des del centre de Móra la Nova, a ran del punt quilomètric 825 de la carretera N-420a, a la cruïlla del Carrer Major amb les avingudes de la Caixa de Pensions i de Mossèn Cinto Verdaguer, i en surt cap al nord-oest seguint la darrera de les avingudes esmentades. La segueix tota fins a la plaça de l'Oli, passada la qual ja surt fora del nucli urbà de Móra la Nova i segueix recte en la mateixa direcció, fins que s'aboca en la C-12 al cap de poc més d'un quilòmetre de recorregut, just a llevant de la Caseta de Vilars.

## Referències

* ↑ Xarxa de carreteres de la Diputació de Tarragona
* ↑ La carretera al mapa de la xarxa de carreteres de Tarragona

## Enllaços externs

* La T-720 en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* Circuit de Mora la Nova Arxivat 2017-04-26 a Wayback Machine. (Informe de Sostenibilitat)
# Joaquim Bofill Ferré

Joaquim Bofill Ferré (Barcelona, 1920) fou esquiador, excursionista i directiu esportiu català.
Practicà el rugbi i assolí diversos títols de campió de Catalunya i subcampió d'Espanya. El 1932 s'inicià en la pràctica de l'esquí a la Vall de Núria i participà en diverses competicions d'alt nivell. El 1947 esdevingué membre de la Federació Catalana d'Esquí precedent de la Federació Catalana d'Esports d'Hivern, de la qual fou vicepresident i president del 1965 al 1977. Durant la seva presidència es va incidir en la promoció de l'esquí des de la base i es van organitzar molts cursets infantils en col·laboració amb els clubs. Després de dimitir l'any 1977 va seguir vinculat amb l'esquí de base a la Federació Espanyola i va ser un dels impulsors del Subcomitè de Màsters de la Federació Internacional, el qual va presidir durant molts anys al marge de seguir competint ell mateix com a esquiador veterà. Fou soci de diverses entitats esportives, entre les quals destaca el Centre Excursionista de Catalunya, el Reial Club de Polo de Barcelona i fundador del Club Nàutic de l'Estartit. Rebé la medalla Forjadors de la Història Esportiva de Catalunya el 1993.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives Catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
* ↑ Forjadors de la història esportiva de Catalunya. 4a ed.. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 19933. ISBN 84-393.2620-3.
# Capella del Sant Crist (Cardedeu)

La Capella del Sant Crist és una obra de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita capella, encaixada a l'angle de dues cases, de construcció o reconstrucció moderna, situada a la cruïlla que fan la fi del carrer T. Oller, el principi del carrer Hospital i el carrer sant Ramon. Les dimensions són d'uns dos metres i mig d'alçada per un metre d'ample i un altre de fons. Té una petita cúpula ovalada amb una creu de ferro al sostre. A dins hi ha una imatge del Sant Crist, espelmes enceses i flors més o menys pansides. Tot l'interior està enrajolat amb ceràmica policromada antiga. La porta és una reixa força convencional i contemporània.

## Història

La capelleta fou erigida per Mossèn Esteve Escariu, l'any 1699; el mateix rector que feu erigir la famosa Creu de Terme de la Vila. Abans hi havia una capella que ocupava tota l'amplada del carrer, en honor de Sant Pons, on se celebrà missa l'any 1776, però el 1867 fou enderrocada perquè era perillós pels transeünts i no va tornar-se a edificar. La capelleta del Sant Crist que hi havia a sota es va encastar a la casa del costat. La capelleta estava al llindar d'un petit hospital civil que hi hagué fins al segle xix.

## Referències

* 1 2 «Capella del Sant Crist». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Brando (Còrsega)

Brando (en cors Brandu) és un municipi sota l'estat francès, situat a Còrsega, al departament d'Alta Còrsega. L'any 1999 tenia 1.527 habitants. Limita amb Sisco al nord, Olcani i Olmeta-du-Cap a l'oest, i Santa-Maria-di-Lota al sud.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 967 | 1.066 | 1.157 | 1.353 | 1.334 | 1.527 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2001 | Dominique Ricci | | |

## Galeria d'imatges

* Torre d'Erbalunga
* Erbalunga
# Clà Biert

Cla Biert (Scuol, Grisons 1920 – Cuera, 1981) fou un escriptor i narrador suís en llengua romanx.
De família pobra, estudià magisteri a Cuera i exercí de mestre fins que una malaltia l'obligà a retirar-se el 1975. Col·laborà a les revistes Sain Pitschen i Novas Litteraras. President de l'Uniun da scriptuors rumantschs, ha recollit cançons d'Engiadina i Val Müstair.

## Obres

* Amuras (1928)
* Laina verda (1958)
* Fain Manü (1969)
* La müdada (1962)

## Referències

* ↑ «Biert, Cla» (en alemany). Historisches Lexikon der Schweiz, 22-06-2021. [Consulta: 13 gener 2024].
* ↑ Ganzoni, Annetta «Cla Biert» (en alemany). Theaterlexikon. Kotte, Andreas (ed.), 2005, pàg. 199-200 [Consulta: 13 gener 2024].
# Molí Cover

El Molí Cover és un edifici de Torrelavit (Alt Penedès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Apareix la data de 1780, un escut i una inscripció il·legible al portal d'entrada.

## Descripció

Edificació aïllada de planta quadrangular i coberta a dues aigües, que consta de planta baixa (on hi havia la maquinària del molí), pis principal (on hi havia l'habitatge), i dos pisos superiors amb galeries de finestres amb llinda, on hi havia l'assecador del paper. El portal d'entrada té un arc de mig punt, balcons d'un sol portal al primer pis i marcs pintats de diferents colors a les obertures de totes les façanes. Hi ha un rellotge de sol.

## Referències

* 1 2 3 4 «Molí de l'Alcover». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Struthio

Struthio és l'únic gènere viu d'ocells de la família dels estruciònids (Struthionidae), que pertany a l'ordre dels estrucioniformes (Struthioniformes). Aquestes aus reben el nom comú d'estruços i són les més grans entre les aus vivents a tot el món. Pròpies de planures obertes, són originàries d'Àfrica i també d'Àsia Occidental, on es van extingir durant el segle xx.

## Llistat d'espècies

Arran treballs de principi del present segle avui es considera que el gènere Struthio està format per dues espècies vives:
* Estruç comú (Struthio camelus)
* Estruç de Somàlia (Struthio molybdophanes).
Tradicionalment l'estruç de Somàlia s'ha considerat únicament com una subespècie, i aquest és el criteri en la classificació de Clements 6a edició (2009).

## Referències

* ↑ Joshua M. Miller, Sara Hallager, Steven L. Monfort, John Newby, Kelley Bishop, Scott A. Tidmus, Peter Black, Bill Houston, Conrad A. Matthee, Robert C. Fleischer. Phylogeographic analysis of nuclear and mtDNA supports subspecies designations in the ostrich (Struthio camelus), Springer. Abril 2011, Volum 12, 2, pp 423–431
* ↑ El gènere Struthio amb dues espècies a ZOONOMEN Rev. 30-05-2010
* ↑ El gènere Struthio com a monoespecífic a TAXONOMICON Consulta 30 de maig del 2010
# Joaquim Biosca i Vila

Joaquim Biosca i Vila (Barcelona, 10 de febrer de 1881 - Barcelona, 28 de setembre de 1932) fou un pintor i especialment dibuixant català.

## Biografia

Va néixer al carrer Comtal de Barcelona, fill de Joaquim Biosca i Carreras, natural de Sant Sadurní d'Anoia, i de Consol Viola i Dardé, nascuda a Barcelona. Va ser inscrit amb els noms de Joaquim, Aleix i Salvador.
Fou membre del grup conegut com a Els Negres. Influenciat pel pintor Isidre Nonell, pintava obres on es remarcava els aspectes més miserables de la humanitat. També va pintar, com Nonell, gitanes. Va viure una temporada a França, on es va fer amic de Filippo Tommaso Marinetti. Durant un període va compartir estudi a Barcelona amb Pablo Picasso.
Va morir al seu domicili de Barcelona a finals de setembre de 1932.
El 1967 l'Ajuntament de Barcelona li dedicà una exposició antològica al Palau de la Virreina.

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1881, número de registre 849.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 13 agost 2013].
* ↑ «El pintor Joaquim Biosca ha mort». La Publicitat, 29-09-1932, pàg. 4.
* ↑ «Noticiario de Arte». La Vanguardia, 20-12-1967, pàg. 27.

## Bibliografia

* Glòria Escala i Romeu, A l'ombra de Nonell. Joaquim Biosca i Vila (1882-1932) Revista de Catalunya, ISSN 0213-5876, N. 142, 1999, pàgs. 45-70
# Capella del Sant Crist (els Pallaresos)

La Capella del Sant Crist és una obra del municipi dels Pallaresos (Tarragonès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La cripta neogòtica del Cementeri de Els Pallaresos està situada davant la porta principal del cementiri, és a dir, que la seva situació és la millor del recinte.
És una petita capella d'etil gòtic flamíger, on podem observar tota la pompa d'aquest estil.
La seva forma és rectangular i els costats de la capella estan ornamentats amb pinacles estilitzats de gran decorativisme.
La façana principal té un acabament irregular i acabat amb forma de triangle. Podem dir que la capella del Sant Crist respon totalment a l'esquema dels panteons funeraris de l'estil historicista.

## Història

Segons nota simple nº 88 del 2 de febrer de 1905. La cripta del cementeri fou construïda per la família Bofarull i Pallarès, concretament per Dolors Bofarull i Pallarés, propietària junt amb la seva germana de la coneguda casa Bofarull.
Aquesta cripta va ser construïda l'any 1905.
El cementiri on es troba la cripta és també un conjunt interessant que fou construït conjuntament i que si bé, és de petites dimensions, el seu estil és força atraient.
La direcció va dur-se a terme per l'escultor Félix Ribas, veí de Tarragona, el projecte fou culminat essent alcalde dels Pallaresos Pau Alujes Fortuny.
La construcció del panteó familiar va esser autoritzada a canvi de permetre les misses publiques a la capella.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Capella del Sant Crist». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2016].

## Enllaços externs

* «Capella del Sant Crist». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.