OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Duygu Sipahioğlu

Fatma Duygu Sipahioğlu (Ankara, 31 d'octubre de 1979) és una jugadora de voleibol turca. Ha jugat per al Fenerbahçe, el Beşiktaş, el Trabzon İdmanocağı, Bolu Belediyespor (2014-15) i el Çanakkale Belediyespor, i també va ser membre de la selecció nacional de Turquia.

## Referències

* ↑ http://www.fenerbahce.org/fbmobile/detay.asp?ContentID=12130
* ↑ http://www.haberler.com/resim.asp?haber_id=1718548&resim_id=740668 Arxivat 2017-01-06 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.haberler.com/vakifbank-dortlu-final-e-cikti-7210736-haberi/
* ↑ http://www.boluolay.com/spor/baskan-bu-isi-biliyor-h26300.html
* ↑ http://www.cev.lu/Competition-Area/CompetitionTeamDetails.aspx?TeamID=6948&ID=144 Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Duygu Sipahioğlu, Ella és una Capitana Arxivat 2017-01-04 a Wayback Machine. (Entrevista amb Sipahioğlu com capitana de Çanakkale Belediyespor) (turc)
* Fitxa de Sipahioğlu a WorldofVolley Arxivat 2017-01-04 a Wayback Machine.
# La Donzell d'Urgell

La Donzell d'Urgell és un poble agregat al municipi d'Agramunt, a la comarca catalana de l'Urgell. El poble està situat a la carena de la serra de Montclar, que travessa el terme d'est a oest. El topònim de Donzell provindria del llatí dominicellu -senyoret-, de carduncellus -card-, o de dracuncellus -drac-l, però la versió més versemblant és la d'una planta anomenada donzell, coneguda per les seves propietats digestives i base en l'elaboració del vermut. La planta apareix a l'escut de la població. Donzell d'Urgell com a població va ser municipi en solitari fins a 1857 moment en què es va crear el municipi de Doncell conjuntament amb les poblacions veïnes de Montclar d'Urgell, Les Puelles i Rocabertí de Sant Salvador, fins que finalment el 1970 totes les poblacions del municipi de Doncell van passar a formar part del municipi d'Agramunt.
L'entramat de carrerons i placetes manté l'estructura medieval original. Hi destaquen el Castell de la Donzell, actualment casal social, l'església de Sant Pere, bastida durant el segle xvii, d'estil barroc, i la capella o ermita de Sant Roc, del segle xv.
La festa major del poble té lloc a la fi de l'estiu, entre els dies 16 d'agost i 23 d'agost.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Consell Comarcal de l'Urgell, Donzell d'Urgell Arxivat 2013-12-16 a Wayback Machine.
* ↑ Catalunya Poble a Poble. Edicions 62. ISBN 84-297-5789-9.
* ↑ festacatalunya.cat, La Donzell d'Urgell
# La Ferreria

la Ferreria són unes ruïnes catalogades a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya a l'oest del nucli urbà de la població de la Selva de Mar (Alt Empordà), al paratge dels Gatiens i a escassos metres del rec del mateix nom. En el complex de la ferreria s'hi havia treballat el ferro que s'extreia de la contrada. A uns 200m. al nord d'aquesta, al bell mig del rec dels Gatiens, hi ha un gran aflorament de mineral de ferro en el qual, dos rengles d'encaixos de tasconeres, ens demostren que hi hagué un intent modern d'explotació, el qual no sembla que passés d'intent.
Vers el sud-oest, vessant amunt, entre el rec del Salt del Moro i el dels Gatiens, hi ha "les Mines d'en Cervera", dues mines abandonades; una de ferro que té galeria amb dos corredors, un d'ells força llarg, i l'altra de sofre.
Es tracta de les restes conservades d'una ferreria relacionada amb les mines de ferro i sofre de la mateixa contrada. L'edifici principal és de planta rectangular, i en resta dempeus una part de la façana de llevant, dels murs nord i sud i un envà transversal que dividia l'interior en dos espais. Actualment, la coberta es troba esfondrada. A la façana est hi ha dos grans finestrals rectangulars, amb les llindes bastides amb lloses de pedra calcària, tot i que l'aparell dels murs és bastit amb rebles de pissarra lligats amb morter de calç. El sector meridional de l'edifici sembla de construcció més recent que la part restant.
A pocs metres al sud de l'edifici hi ha les restes d'una pedrera, d'un forn de calç i d'una dependència o barraca annexa. El forn és de planta circular, amb l'entrada situada al costat de llevant, a la planta baixa. Conserva un diàmetre d'uns quatre metres i una alçada d'uns set. A l'interior és visible el graó de la base a tot el perímetre. És bastit amb pedra desbastada de diverses mides, lligada amb morter de calç. La barraca, de planta rectangular, conserva un mur atalussat amb contrafort i les restes d'una altra estructura. El parament és de rebles de pissarra lligats amb fang i tenia la coberta bastida amb un embigat de fusta i teules.
Tot el conjunt està cobert de vegetació i es troba en un estat d'abandó greu, força malmès.

## Notes

* 1 2 3 4 5 «LA FERRERIA - RUÏNES». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2015].
orfe
# La Casota

«La Casota» té aquests significats:
* La Casota (Vilanova de Sau), mas al municipi de Vilanova de Sau (Osona)
* La Casota d'en Comes, masia aïllada a Sant Hilari Sacalm (la Selva)
* La Casota de Matamala, masia a Sant Hilari Sacalm
* Torre de la Casota, torre de vigilància al municipi de la Vall d'Uixó, en el camí que porta al castell, al nord de la ciutat
* Torre de la Casota (la Vall de Laguar), torre defensiva al terme municipal de la Vall de Laguar, propera a la localitat de Campell
# Latastia ornata

La Latastia ornata és una espècie de sargantana endèmica de Guinea Bissau. Forma part del gènere Latastia, de la família dels lacèrtids. Va ser descrita per primer cop pel naturalista suís Albert Monard l'any 1940.
El nom d'ornata ve del llatí ornata, -us = decorat o ornamentat, i es refereix a la coloració ornamentada de la seva pell.
Llangardaix de mida mitjana (76 mm), amb el musell arrodonit, el cos esvelt, les extremitats ben desenvolupades i la cua llarga (unes 2,5 vegades). Té el dors negre amb quatre línies blanques contínues anteriorment, que es tornen posteriorment a marró vermellós i la gola i el ventre blancs. La cua és de color marró vermellós. Només se n'han descrit, de moment, els mascles

## Referències

* ↑ «Latastia ornata» (en anglès). Animal Divertisty Web. [Consulta: 27 maig 2024].
* 1 2 3 «Latastia ornata MONARD, 1940» (en anglès). The Reptile Database. [Consulta: 27 maig 2024].
* ↑ Monard, 1940, p. 147-182.

## Bibliografia

* Monard, Albert «Résultats de la mission du Dr. Monard en Guinée Portugaise 1937 – 1938». Arquivos do Museu Bocage, v. 11, 1940, pàg. 147-182.
# La pared de las palabras

La pared de las palabras és una pel·lícula cubana filmada el 2012 i estrenada el 2014. Realitzada de manera independent per la productora Santa Fe Producciones, fou dirigida per Fernando Pérez Valdés i estrenada en la secció oficial en concurs al XXXVI Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana.

## Sinopsi

Luis pateix una distonia que li impedeix comunicar-se a través de les paraules. El seu patiment li imposa assistir a una institució mental on interactua amb persones que, com ell, estan limitades de moviments i comunicació. Però igual que qualsevol altre ésser humà, Luis té un poderós desig d'alliberar-se de la seva presó natural. La paret de les paraules representa tant el mur de contenció com el taulell de les emocions de subjectes que, com Luis, no poden expressar el seu món interior.

## Repartiment

* Jorge Perugorría
* Isabel Santos
* Verónica Lynn
* Carlos Enrique Almirante
* Laura de la Uz
* Eman Xor Oña
* René de la Cruz (fill)
* Maritza Ortega
* Alejandro Palomino

## Premis

Al Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana de 2014 va rebre una menció al premi Signis i el segon premi a la popularitat, entre altres menors. I en la II edició dels Premis Platino Jorge Perugorría fou nominat a la millor actuació masculina.

## Referències

* ↑ Se estrena en Cuba "La pared de las palabras", primera película independiente de Fernando Pérez, noticine.com
* ↑ La pared de las palabras está inspirada en la realidad, dice cineasta Fernado Pérez, cubadebate, 24 de febrer de 2015
* ↑ EC, Redacción «Premios Platino: estos son los nominados de la edición 2015» (en castellà). , 27-05-2015 [Consulta: 25 gener 2018].

## Enllaços externs

* La pared de las palabras a YouTube
* La pared de las palabras a Ecured, sota llicència commons, de la que s'ha extret part del contingut.
# La paraula de foc

La paraula de foc és una drama dividit en vuit quadres, original de Josep Maria de Sagarra, estrenat al teatre Romea de Barcelona, la vetlla del 28 d'octubre de 1955, per la Companyia Maragall.
S'ha assenyalat que aquesta obra mostra l'inici del declivi de l'èxit de l'autor, juntament amb Soparem a casa.
L'acció passa en una ciutat de segon ordre, cap allà l'any 1930. La direcció escènica va anar a càrrec d'Esteve Polls.

## Repartiment de l'estrena

* Sor Cristiana, monja de la Misericòrdia: Maria Vila.
* La Superiora del Convent de la Misericòrdia: Teresa Cunillé.
* Germana Teresa: ?
* Júlia Rabell: ?
* La Senyora Caritat: ?
* La Senyora Rosa: ?
* Francisca: ?
* Elias: ?
* Doctor Aimeric: ?
* Un inpector de policia: ?

## Referències

* ↑ Serra d'or. Monestir de Montserrat, 1976, p. 290.
* ↑ Gallén, Enric. El teatre a la ciutat de Barcelona durant el règim franquista (1939-1954). Publicacions de l'Institut del Teatre de la Diputació de Barcelona, 1985. ISBN 978-84-297-2326-7.
# Legítima venjança

Legítima vengança (títol original: Legacy of Rage (xinès: 龍在江湖)) és una pel·lícula d'acció de Hong kong de 1986, dirigida per Ronny Yu, protagonitzada per Brandon Lee, Michael Wong, Regina Kent i Bolo Yeung que fa un cameo. Aquest seria el primer paper protagònista de Brandon Lee en una pel·lícula, va ser l'única que va gravar a Hong Kong i la primera que va rodar per ser estrenada en cinemes. Es va estrenar a Hong Kong el 20 de desembre de 1986.

## Argument

Brandon Lee interpreta a Brandon Ma, un jove que es guanya la vida treballant com a mecànic durant el dia i com a cambrer a la nit. La seva major afició són les arts marcials i solament les empra en defensa de la justícia. Però un dia el seu millor amic, Michael Wan (Michael Wong), un jove ambiciós i assassí venedor de drogues, el traeix i Brandon acaba a la presó. Mentre compleix condemna, descobreix que Michael és culpable de tot el succeït. Amb ganes de venjança, Brandon intenta sortir de la presó per tots els mitjans sense aconseguir-ho. Després de complir la seva condemna i ajudat per Hoi, un pres al que va ajudar a la presó, Brandon decideix venjar-se i enfrontar-se a Michael que s'ha convertit en un poderós cap de la màfia.

## Repartiment

| Personatge | Actor |
| Brandon Ma. | Brandon Lee |
| Michael Wan | Michael Wong |
| May | Regina Kent |
| Yee | Michael Chan |
| Presoner | Onno Boelee |
| Mr. Wong | Hak Chu |
| Presoner | Chui Kin-Wa |
| Thug | Bolo Yeung |
| Mr. Yip | Wing-Cho Yip |

## Llançament

Legítima vengança es va estrenar el 20 de desembre de 1986 i va ser gravada en idioma cantonés. Va ser l'única pel·lícula que Brandon Lee va rodar a Hong Kong i la primera que va rodar per ser estrenada en cinemes, ja que la seva anterior pel·lícula i la primera en la seva carrera cinematogràfica, seria per la televisió; Kung Fu: The Movie.

## Referències

* ↑ Brandon Lee (Legacy of Rage) en los 3dragones.com
# Fotogramas de Plata 1960

El lliurament dels 11è Premis Fotogramas de Plata (coneguts oficialment com a Placa San Juan Bosco), corresponents a l'any 1960, lliurats per la revista espanyola especialitzada en cinema Fotogramas, va tenir lloc el 31 de gener de 1961, diada de Sant Joan Bosco, a la residència de la família Nadal-Rodó, propietària de la revista, al barri de Pedralbes (Barcelona). Hi assistiren el delegat provincial d'Informació i Turisme Juan Miret, i el secretari de l'ajuntament de Barcelona Juan Ignacio Bermejo y Gironés.

## Candidatures
### Millor intèrpret de cinema espanyol

| Intèrpret | Pel·lícula | Resultat |
| Adolfo Marsillach | 091, policía al habla Salto a la gloria | Guanyador |

### Millor intèrpret de cinema estranger

| Intèrpret | Pel·lícula | Resultat |
| Jeanne Moreau | Le Dialogue des carmélites | Guanyador |

## Referències

* ↑ Concesión de la XII "placa San Juan Bosco", La Vanguardia, 1 de febrer de 1961
* ↑ Concesión de la "Placa San Juan Bosco" a Adolfo Marsillach, Jeanne Moreau y Vittorio de Sica, ABC, 1 de febrer de 1961

## Vegeu també

* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1960
* 5a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Enllaços externs

* Consulta dels Fotogramas de Plata de l'any a l'IMDB
* Portada de Fotogramas n. 636 de febrer de 1961 amb la concessió dels premis a fotogramas.es
# Raab-Katzenstein

Raab-Katzenstein va ser una empresa alemanya fabricant d'aeronaus que tenia la seva base a Kassel.

## Història

El personatge principal de l'empresa era el seu dissenyador Gerhard Fieseler.Passada la Primera Guerra Mundial, va retornar a treballar en la impressió, però anhelava retornar al vol. L'any 1926, va tancar la botiga d'impressió que tenia a Eschweiler i es va convertir en instructor de vol amb Raab-Katzenstein, perfeccionant les seves habilitats de vol i esdevenint un acomplert pilot d'acrobàcies. El 1927, va realitzar una rutina particularment perillosa a Zürich i va començar a demanar més diners per les seves aparicions. Durant el 1928, va dissenyar el seu propi avió acrobàtic, el Fieseler F1, construït a finals dels anys 20 per Raab-Katzenstein amb el nom de Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe. El model va ser ofert i venut a una empresa sueca anomenada AB Svenska Järnvägsverkstädernas Aeroplanavdelning (ASJA), que va construir 25 unitats per la Força Aèria Sueca a principis dels anys 30.
El 1930, Raab-Katzenstein estava en fallida, i Fieseler va decidir provar sort en solitari. Utilitzant els diners estalviats dels seus vols acrobàtics, va comprar la fàbrica de planadors de Segelflugzeugbau Kassel i la va rebatejar amb el nom de Fieseler Flugzeugbau.

## Aeronaus

Dades de Aviació alemanya 1919-1945
* KL.1 Schwalbe
* RK.2 Pelikan
* RK.6 Kranich
* RK.7 Schmetterling
* RK.8 Marabu
* RK.9 Grasmücke
* RK.22 Ente
* RK.25 Ruhrland
* RK.26 Tigerschwalbe
* RK.27
* RK.29 Deutsche Motte

## Referències

* 1 2 3 «Raab-Katzenstein Flugzeugwerk GmbH» (en anglès). [Consulta: 1r març 2019].
# Elachistocleis piauiensis

Elachistocleis piauiensis és una espècie de granota que viu al Brasil.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Skuk, G. & Verdade, V. 2004. Elachistocleis piauiensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 28 d'abril del 2008.
# Temps de compilació

S'anomena temps de compilació (compile-time en anglès) a l'interval de temps en què un compilador compila codi escrit en un llenguatge de programació a una forma de codi executable per una màquina.
El compilador normalment realitza una revisió de sintaxi, que inclou entre d'altres una revisió de tipus i execució de regles d'àmbit, seguit d'una anàlisi semàntica, que es compon de processos com l'enllaçat estàtic, la instanciació de plantilles i l'optimització del codi generat. L'enllaçat dinàmic es realitza normalment després del temps de compilació, bé en temps d'execució o abans d'aquest, per mitjà d'un carregador de programes. La revisió de límits d'arrays normalment no es fa en temps de compilació.
Aquest terme sol emprar, en oposició a temps d'execució, per indicar si una acció o fet succeeix en un o altre temps.
El temps de compilació no succeeix en els llenguatges interpretats, ja que aquests no necessiten compilar. En aquests llenguatges, certes accions típiques de la compilació com és la comprovació de la sintaxi es realitzen abans de començar a executar el codi, però no és pròpiament una compilació.
# Jaume Coll i Puig

Jaume Coll i Puig (Blanes, 17 de maig de 1937 - iIla de Hierro, 8 d'abril de 2015) va ser l'artífex de la reconversió a l'estat Espanyol de les Escoles Superiors de Belles Arts en facultats universitàries.
Va ser el principal promotor per la reconversió de les Escoles Superiors d'Art dependents del Ministeri de Cultura i vinculades a les Acadèmies de Belles Arts, al sistema universitari. Aquest procés, que s'encetà a la Universitat de Barcelona, s'expandí posteriorment a la resta de Universitats d'Espanya. Com a primer Degà de la Facultat de Belles Arts de la Universitat de Barcelona (1979-1982), va crear un innovador sistema d'ensenyament opcional format per equips de professors de diferents assignatures que plantejaven l'aprenentatge als estudiants de manera integrada, un sistema que va servir de referència per a les altres escoles d'art d'Europa, amb les quals va establir una xarxa d'intercanvis abans de l'existència dels programes Erasmus.
S'inicià en la pràctica de la ceràmica tornejada i en obres escultòriques de factura realista que són remarcables pel extraordinari domini tècnic de la pedra, fusta i bronze. Algunes d'aquestes obres es poden veure en places públiques i esglésies especialment en poblacions d'àrea costanera de Girona i Barcelona (exemples d'aquest període: Imatge de sant Nicolau a l'església de Malgrat, el bust de Marià Cubí a la plaça homònima de Barcelona). Un segon període entre els anys 1970-1985 de síntesi abstracte i vincles medioambietals caracteritzat per la interdisciplinarietat entre l'escultura i l'arquitectura a través de les col·laboracions amb l'estudi d'arquitectura BSV (Barcelona). Un exemple d'aquesta etapa és la “Creu” del cementiri de Collserola (Barcelona).

## Referències

* 1 2 3 «Jaume Coll Puig, 1937-2015. El Punt Avui, 15 octubre 2015». [Consulta: 16 octubre 2015].
* ↑ «Trenta-cinc anys de Belles Arts. Universitat de Barcelona». [Consulta: 16 octubre 2015].
* ↑ «Mor l'artista blanenc Jaume Coll, l'innovador de l'ensenyament de les Belles Arts a Espanya. Diari de Girona, 14 abril 2015». [Consulta: 16 octubre 2015].
* ↑ «Malgrat 1961 – Col·locació de l'estàtua de Sant Nicolau». [Consulta: 16 octubre 2015].
* ↑ «Diputació de Girona, Fons d'art». [Consulta: 16 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Una foto de Jaume Coll. senseseny.blogspot.com/2016/03/una-foto-den-jaume-coll.html [Consulta: 10 març 2016]
# Marcgravi

El marcgravi (en alemany Markgraf, de Mark, 'frontera', 'marca', i Graf, 'comte') és el nom donat al títol germànic equivalent al de marquès. A l'imperi Carolingi i al Sacre Imperi Romanogermànic, era el títol donat als funcionaris o als comtes encarregats de comandar les tropes i d'administrar justícia en una marca o província fronterera. L'esposa d'un marcgravi s'anomenava marcgravina (en alemany Markgräfin).
Un marcgravi tenia, originalment, funcions de governador militar d'una marca carolíngia (per exemple, la Marca Hispànica), una província limítrofa durant l'edat mitjana. Els marcgravis tenien jurisdicció sobre una marca, que era anomenada marcgraviat o marquesat. A mesura que les províncies limítrofes adquirien importància, es feien més grans que les interiors, i els marcgravis aconseguien més poder sobre els altres governants del regne. Jeràrquicament eren inferiors als ducs, però els marcgravis arribaren a ésser gairebé tan poderosos com ells i a gaudir d'una situació de semiindependència respecte a l'emperador quan el marcgraviat esdevingué hereditari.
Els emperadors saxons crearen nous marcgraviats (Marca Danesa, Mísnia, Lusàcia o Marca Oriental, Marca Oriental Bavaresa, Aquilea, Verona, Carniola i Estíria). Els marcgravis de Lusàcia, Moràvia i Namiar esdevingueren prínceps del Sacre Imperi, i els de Brandenburg i Mísnia assoliren més tard el títol d'electors. Els prínceps de Baden portaren el títol marcgravial pel fet que havien estat marcgravis de Verona. Al segle xix no restava cap marcgravi, car tots havien assolit dignitats superiors (gran duc, elector o rei); des del 1918, però, els caps de les cases gran ducal de Baden i reial de Saxònia adoptaren com a títol d'incògnit el de marcgravi de Baden i de Mísnia, respectivament.

## Referències

* 1 2 3 «Marcgravi». GEC. [Consulta: 5 octubre 2023].
# Duzhe

Duzhe (en xinès: 读者; pinyin: dúzhě; en català: 'Lector(s)') és la revista amb més tirada de la República Popular de la Xina i és publicada per l'Editorial popular de Gansu. Conté articles originals, resums d'articles d'altres publicacions, extractes de llibres i col·leccions d'acudits, cites, anècdotes i altres textos breus i és molt similar a Reader's Digest.
Duzhe es fundà l'any 1981 a Lanzhou, amb el nom de Duzhe wenzhai (en xinès: 读者文摘, traducció xinesa de Reader's Digest). A causa de disputes amb els drets d'autor de la versió original americana, al juliol de l'any 1993 adoptà el seu nom actual.
La tirada mensual de Duzhe arriba als vuit milions, la qual cosa la fa ser la primera publicació d'àmbit nacional i la quarta a nivell mundial. També se'n publicen versions en Braille, en llengües de les minories ètniques de la Xina i en caràcters tradicionals i les seves publicacions filials són Duzhe Xinshang, Duzhe Yuanchangban i Duzhe Xiangtu Renwenban. Des del 2007 també hi ha disponible la versió en línia.
El nom original de la revista fou creat pel famós cal·lígraf Zhao Puchu. Quan adoptà el nom actual, mantingué aquesta mateixa creació cal·ligràfica de Zhao Puchu com a títol.
L'agost del 2010, l'oficina d'informació del govern de la república de la Xina n'autoritzà la publicació a Taiwan, la qual cosa els permeté "aspirar a ser la primera publicació de Taiwan" i és la primera publicació de la República Popular de la Xina que ha obtingut el permís per a publicar-se a Taiwan. La revista publicarà una versió en caràcters tradicionals per tal d'adaptar-se les preferències dels lectors taiwanesos.

## Referències

* ↑ «Chinese Mainland's Most Popular Magazine to Hit Taiwan». CRI English, 26-08-2010 [Consulta: 14 octubre 2010]. Arxivat 2013-02-09 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-02-09. [Consulta: 18 desembre 2010].(anglès)

## Enllaços externs

* Duzhe - Lloc web oficial