OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pilota irlandesa

La Pilota irlandesa (Gaèlic irlandés: Liathróid Láimhe) és el joc de pilota autòcton d'Irlanda. Els jugadors (2 o \d) colpegen la pilota amb la mà enviant-la contra una paret comuna, el frontis, tractant d'evitar que el rival puga tornar-la. És, per tant, de joc indirecte.

## Canxa

La pilota irlandesa és jugada en un frontó de 18 m de llarg per 9 m d'ample, amb un frontis de 6 m d'alt. La gran majoria són tancats (per les quatre parets), però també n'hi ha de tres, i, els més antics, de només una paret.
A 4,5 m del frontis hi ha una línia que marca el lloc més avançat on pot botar la pilota abans de servir, començar el joc). És alhora la línia que senyala el lloc més posterior on ha de botar la pilota per ser vàlida després de servir.

## Regles

L'objectiu és arribar a una puntuació determinada abans que l'altri. El jugadors que posa la pilota en joc és el servidor, i qui rep la primera pilotada és el restador. Els punts només són guanyats pel jugador que serveix, el restador només aconsegueix el dret a servir.
Els jugadors, de manera alterna, colpegen la pilota amb la mà enviant-la contra el frontis abans que aquesta done dos bots en terra.

## Història

Se suposa que la pilota irlandesa és un altre esport derivat del Jeu de paume, relacionat d'alguna manera amb la pilota basca, car el primer document que l'esmenta apareix a la ciutat de Galway, a la costa oest d'Irlanda, el 1527, prohibint jugar-hi contra els murs de la ciutat.
Emigrants irlandesos la portaren arreu del món des del segle xviii, i avui en dia és jugada (o els seus derivats) a Anglaterra, Austràlia, Canadà, Estats Units d'Amèrica, Mèxic, Nova Zelanda i el País de Gal·les.

## La pilota avui

A Irlanda, la pràctica organitzada està menada pel "Consell de Pilota a Mà Irlandesa" (Irish Handball Council) sota els auspicis de l'Associació Atlètica Irlandesa (Gaelic Athletic Association). La seu és just a la vora de l'estadi de Croke Park.
Cada tres anys es juga un campionat mundial (tant homes com dones). L'actual número u és Paul Brady de Cavan, qui va aconseguir el títol mundial individual a Edmonton (Canadà).
Hi ha un intent de fer la versió d'una sola paret com a joc comú i unir els diversos esports de joc indirecte com l'Eton fives, el fistball i la pilota basca, és l'anomenat frontó internacional.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la Pilota irlandesa Arxivat 2007-06-29 a Wayback Machine.
* www.handballvideo.com
# Piuí tropical occidental

El piuí tropical occidental (Contopus punensis) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita garrigues, bosc obert, clars del bosc i manglars del sud-oest de l'Equador, incloent l'illa de Puná i oest del Perú.

## Referències

* ↑ «Piuí tropical occidental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Piuí olivaci

El piuí olivaci (Contopus cooperi) és una espècie d'ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Descripció

* Gran papamosques, amb uns 19 cm de llarg i 31 g de pes. Gran bec. Potes negres
* Adult amb dors verd oliva fosc i flancs verd oliva amb ratlles marrons. Parts inferiors blanques. Cap amb una petita cresta. Ales fosques amb dues barres pàl·lides. Cua fosca relativament curta i ampla.

## Hàbitat i distribució

Cria als boscos de coníferes des de l'oest i centre d'Alaska i Yukon, cap a l'est fins a Terranova i nord-est dels Estats Units, i cap al sud, a través del sud i oest del Canadà fins aproximadament la meitat occidental dels Estats Units i el nord de Baixa Califòrnia. Passen l'hivern al sud de Mèxic, Guatemala i gran part del nord de Sud-amèrica.
# Piuí oriental

El piuí oriental (Contopus virens) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Contopus virens. Habita el bosc decidu i mixt, clars, bosc obert i ciutats, des del sud de Saskatchewan, sud de Manitoba, oest i sud d'Ontario, sud de Quebec, Nova Brunswick, i Nova Escòcia cap al sud fins al sud i l'est de Texas, costa del Golf i centre de Florida.

## Referències

* ↑ «Piuí oriental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Pimelodella meeki

Pimelodella meeki és una espècie de peix de la família dels heptaptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,2 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: conca del riu Tietê (Brasil).

## Referències

* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S. 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 1 (pt 2). 119-172.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bockmann, F.A. i G.M. Guazzelli 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406-431. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Platja d'El Picón

Les Platja del Picón es troben en el conceyu asturià de Navia i pertany a la localitat de Santa Marina. La platja té forma rectilínia, una longitud d'uns 25-30 m i una amplària mitjana d'uns 10-12 m. El seu entorn és rural, amb un grau d'urbanització mitjà i una perillositat baixa. L'accés per als vianants és d'uns cinc-cents m de longitud i el jaç està compost de sorres gruixudes i fosques.
Per accedir a aquesta platja cal partir des del poble de Santa Marina en adreça oest. Entre les localitats de Puerto de Vega i Santa Marina surt una carretera en direcció a la costa, la mateixa que per a la Platja de la Isla (Navia) i una vegada que s'arriba a una bifurcació en la qual no cal desviar-se sinó cal seguir dret arribant fins a solament uns 50 m de l'accés directe a la platja que està remodelat.
Per la rodalia passa una senda costanera, té un aparcament però manca de qualsevol servei i les activitats recomanades són la pesca recreativa amb canya. És convenient portar calçat adequat per al bany a causa de la gran quantitat de roques que té el jaç.

## Referències

* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 50. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Pixar in a box

Pixar in a box és un projecte nascut de la col·laboració entre Pixar i Khan Academy, destinat principalment a alumnes de primària i secundària. El seu principal objectiu és promoure l'interès per les assignatures tradicionals ensenyades a les escoles (ciències, matemàtiques, computació, humanitats…), mitjançant una sèrie de tutorials gratuïts que demostren com aquestes assignatures són fonamentals per al procés de creació cinematogràfic de Pixar.
D'altra banda, aquests tutorials permeten veure el procés darrere cambres de Pixar. Així, els usuaris poden observar com els artistes i treballadors de la companyia duen a terme el seu treball, aprenent des dels conceptes bàsics d'animació i modelatge, fins a tècniques de storytelling.
Donada la varietat de continguts que ofereix, la plataforma organitza els tutorials per temàtiques, permetent als usuaris seleccionar les temàtiques del seu interès, entre les quals s'inclouen les següents categories:
* Orientació
* L'art de la il·luminació
* Efectes
* Patrons
* Articular
* Animació
* Modelatge de l'ambient
* Modelatge del personatge
* Multituds
* Escenaris i posada en escena
* Renderizado

## Referències

* 1 2 «Animación digital | Contenido de socios» (en castellà). Khan Academy. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «Pixar Animation Studios» (en anglès americà). Pixar Animation Studios. [Consulta: 19 desembre 2020].
* 1 2 «Pixar in a Box, los tutoriales de animación gratis de Pixar y Khan Academy» (en castellà). Gràffica, 05-03-2017. [Consulta: 19 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Pixar in a box
# PixelJunk Racer

PixelJunk Racer és un videojoc descarregable des de la PlayStation Store.

## Jugabilitat

PixelJunk Racer és un videojoc de curses similar a Championship Sprint, però amb uns gràfics d'alta definició i moderns. El videojoc consisteix en el combat amb cotxe contra dotzenes de contrincants no jugables.

## Vegeu també

* Llista de videojocs de la PlayStation Network

## Enllaços externs

* (anglès) Anàlisi a Kotaku
# Planell de l'Obaga

El Planell de l'Obaga és una petita plana del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori del poble d'Erinyà.
Està situat al nord d'Erinyà, a la dreta del barranc de la Torre, just quan aquest s'uneix amb el barranc de Fontallaus per tal de formar el barranc d'Enserola, al vessant septentrional de l'extrem de llevant del Serrat del Ban, al nord mateix de les Roques. La Pista de la Muntanya travessa aquest planell pel seu costat superior, meridional. Al seu costat de llevant s'estén l'Obaga de Sant Isidre.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
# Pompeo Batoni

Pompeo Girolamo Batoni (1708 – 1787) va ser un pintor italià amb un coneixement molt sòlid de la tècnica pictòrica en els retrats que va fer i en les obres de tema mitològic. Pel fet dels viatgers que van arribar a Roma durant el seu Grand Tour, Batoni es va especialitzar en els retrats i va guanyar fama a nivell internacional. Batoni va ser considerat el millor pintor italià del seu temps, però les cròniques contemporànies mencionen la seva rivalitat amb Anton Raphael Mengs.
Batoni va treballar per a diversos reis i Papes de Roma (Benet XIV, Climent XIII i Pius VI).
L'estil de Batoni s'inspira i incorpora elements de l'antiguitat clàssica, el rococó elclassicisme de Bolonya i les obres dels artistes com Nicolas Poussin, Claude Lorrain i especialment Raffaello. De tal manera que es considera Pompeo Batoni com un precursor del Neoclassicisme.

## Referències

* E. Peters Bowron and P. Kerber, Pompeo Batoni, Prince of Painters in Eighteenth-Century Rome (2008)
* Christiansen, Keith. European Paintings; Notable Acquisitions. Nova York: Metropolitan Museum of Art, 1982.
* Clark, Antony M. Pompeo Batoni. Oxford: Phaidon Press, 1985. ISBN 0-7148-2341-4.

## Enllaços externs

* Pompeo Batoni in "A World History of Art" Arxivat 2021-11-29 a Wayback Machine.
* Apollo and Two Muses Arxivat 2015-06-12 a Wayback Machine. at the Wilanów Palace Museum
* UK National Portrait Gallery Images of Frederick North, 2nd Earl of Guilford, Augustus Fitzroy, 3rd Duke of Grafton, and Philip Metcalfe.
* Europe in the age of enlightenment and revolution, a catalog from The Metropolitan Museum of Art Libraries (fully available online as PDF), which contains material on Batoni (see index)
* «Batoni, Pompeo Girolamo». A: Encyclopædia Britannica (en anglès). 11a ed, 1911.
# Plectrohyla robertsorum

Plectrohyla robertsorum és una espècie de granota endèmica de Mèxic.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Santos-Barrera, G. & Canseco-Márquez, L. 2004. Plectrohyla robertsorum. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 6 de gener de 2008.
# Poblat talaiòtic de s'Àguila d'en Quart (Sa Pleta)

El poblat talaiòtic de s'Àguila d'en Quart (Sa Pleta) és un jaciment arqueològic de la cultura talaiòtica que consta de restes d'un poblat, situat en una parcel·lació de la possessió de s'Àguila, anomenada s'Àguila d'en Quart o de Can Ripoll, al municipi de Llucmajor, Mallorca.
El poblat està situat al lloc anomenat Sa Pleta. Entre les restes destaca un talaiot de planta circular amb una columna polilítica i amb diverses habitacions adossades als seus paraments nord i oest. També hi ha les restes d'un altre talaiot, aquest però de planta rectangular, i les restes de nombroses habitacions de planta circular absidal i rectangular. S'hi troben també les restes d'un forn de calç modern, la qual activitat ocasionà importants destrosses en el jaciment.

## Referències

* ↑ Font, B. Història de Llucmajor. Volum 1. Palma: Ajuntament de Llucmajor, 1973, p. 50. ISBN 84-500-5970-4.
# Poblats Marítims

Els Poblats Marítims és el nom que rep el districte número 11 de la ciutat de València. Es tracta del districte situat més a l'est de la ciutat i que marca la seua franja marítima. Limita, per tant, amb el mar Mediterrani a l'est, amb la platja de la Patacona del municipi d'Alboraia al nord, amb els Pobles del Sud al sud, i amb els districtes d'Algirós, Camins al Grau i Quatre Carreres a l'oest.

## Demografia

La seua població censada el 2009 era de 60.575 habitants segons l'Ajuntament de València.
Consta de cinc barris (de nord a sud):
* La Malva-rosa
* Beteró
* El Cabanyal-Canyamelar
* El Grau
* Natzaret

## Elements destacats

El barri del Cabanyal, antic poble pesquer, és classificat com a Bé d'Interès Nacional. El port, remodelat per a la Copa de l'Amèrica l'any 2007, ha esdevingut un centre d'activitat turística.

## Referències

* ↑ «Districte 11. Poblats Marítims» (en valenciano y español). Oficina de Estadística: Ayuntamiento de Valencia. [Consulta: 17 octubre 2010].

## Enllaços externs

* Plànol de Poblats Marítims a la web de l'ajuntament de València.
* Plànol oficial dels districtes i barris de València.
# Platja de Pestaña

La Platja de Pestanya, es troba en la localitat de Llames de Pría, també se la hi coneix com a “Platja de Punta”. l'amplària de la platja canvia amb la marea arribant a comptar amb 90 metres en pleamar. Es pot considerar una continuació de la Platja de Sant Antolín, malgrat que a aquesta petita cala s'accedeixi a peu (a través d'una bella sendera) des de la platja de Torimbia. També es pot accedir des de la platja de Sant Antolín, travessant un túnel natural. S'emmarca a les platges del Costa Verda Asturiana i és considerada paisatge protegit, des del punt de vista mediambiental (per la seva vegetació i també per les seves característiques geològiques). Per aquest motiu està integrada en el Paisatge Protegit de la Costa Oriental d'Astúries.

## Descripció

La platja de no presenta cap tipus d'equipament i el seu considerable aïllament la fa idònia per ser utilitzada per nudistes de forma habitual. La platja se situa en un entorn natural de difícil accés i de certa perillositat de bany per la presència de corrents durant tot l'any, el fort onatge i l'escarpat de la costa. Malgrat tot és òptima la qualitat de les seves netes aigües, malgrat no disposar de bandera blava; pot ser un lloc idoni per a la pràctica de la pesca submarina o la pesca recreativa.

## Referències

* ↑ «Playa de Pestaña. Llanes» (en castellà). Montañas del Norte.
* 1 2 3 Guía total de las playas de Asturias. 244 rincones para disfrutar de la costa asturiana. Del Río, Alejandro. Ediciones Nobel. 2013. ISBN 978-84-8459-669-1. Pág.240.
* ↑ Consulting, Nicenova. «Playa Pestaña / Portaquinos en Llanes Asturias» (en castellà). [Consulta: 26 octubre 2018].
* ↑ http://www.magrama.gob.es/es/costas/servicios/guia-playas/ Arxivat 2016-10-13 a Wayback Machine.
* 1 2 http://sig.magrama.gob.es/93/ClienteWS/Guia-Playas/Default.aspx?nombre=PLAYAS_WEB&claves=DGC.PLAYAS.PLY_CO_PLAYA&valores=479 Arxivat 2014-12-21 a Wayback Machine.
* ↑ «Playa de Pestaña - Playas de Asturias» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-03-24. [Consulta: 26 octubre 2018].
* ↑ SL, EuroWeb Media, «Playa de Pestaña | Llanes | Playas de Asturias» (en castellà). Playas de Asturias, 04-12-2017.
# Premis Nacionals de Cultura 2013

Els Premis Nacionals de Cultura 2013, segons el CoNCA, van voler vindicar la creativitat com a veritable símbol d'un país amb un dinamisme cultural que és part constitutiva de la seva personalitat històrica. Cultura i societat civil són, per a Catalunya, un eix de passat, present i futur. D'acord amb la reformulació del Decret que regulava els premis, el CoNCA va iniciar el 2013 una nova etapa que integra les diverses categories en una sola nominació de Premi Nacional de Cultura, des d'un criteri interdisciplinari, de connexió entre humanitats i ciència, de ponts generacionals i d'un angle de visió tan ample i plural com ho és la societat catalana.
El Plenari del CoNCA, constituït en Jurat dels Premis Nacionals de Cultura 2013, va decidir atorgar deu premis, el màxim que permet el nou marc legal, a les persones i entitats que figuren a continuació i va estar dotat, com l'any anterior, en 15.000 €. L'acte de concessió va tenir lloc el 8 d'octubre de 2013 i va ser presidit pel Molt Hble. Sr. Artur Mas, president de la Generalitat de Catalunya.

## Guardonats

* Hermann Bonnín
* Josefina Castellví
* Centre de Lectura de Reus
* Agustí Fernández
* Josep Maixenchs
* Eduardo Mendoza
* Imma Monsó
* Elsa Peretti
* Josep Ramoneda
* Francesc Torres Monsó

## Referències

* ↑ «Premis Nacionals de Cultura 2013». web. CoNCA. [Consulta: 14 juny 2017].
* ↑ «Josefina Castellví, Premi Nacional de Cultura 2013». Institut de Ciències del Mar, 10-07-2013. [Consulta: 14 juny 2017].
* ↑ «Eduardo Mendoza guanya el Premi Nacional de Cultura». El Periódico, 05-07-2013. [Consulta: 14 juny 2017].
* ↑ López, Marina. «L´escultor gironí Paco Torres Monsó guanya el Nacional de Cultura». Diari de Girona, 05-07-2013. [Consulta: 14 juny 2017].
# Pont de la Coromina

El Pont de la Coromina o de l'Areny és un monument que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la vila de Cardona (Bages).

## Descripció

Està situat sobre el riu Cardener, un dels afluents del Llobregat. És un pont pla de 6 arcs. Dona pas a la barriada de la Coromina des de la carretera que porta a Cardona. Un dels arcs combina pedra i maó, la resta són només de pedra. Té 5 tallamars per la banda d'aigües avall.

## Notícies històriques

Les il·lustracions antigues (gravat Laborde) i els fonaments indiquen que havia tingut 6 arcs. Les quatre arcades centrals devien ser de la mateixa llum, mentre que las dues dels extrems tenien una llum més reduïda. Queden únicament dues parelles d'arcades, una dels extrems i una altra dels centrals.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pont de la Coromina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 abril 2012].
* 1 2 Lacuesta, Raquel. Ponts de la província de Barcelona : comunicacions i paisatge. Barcelona: Diputació de Barcelona, 2008. ISBN 978-84-9803-303-8.
# Pont de la Clamor Amarga

El Pont de la Clamor Amarga és una obra d'Almacelles (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un pont que es troba sota la via del tren Lleida-Saragossa. La seva construcció es data l'any 1861. A causa d'una intervenció recent en què s'han fet reforços a partir d'estructures de ciment, la part de construcció original del pont està molt amagada.
La part superior està asfaltada i és per on passa la via del tren. El conjunt se suporta a partir d'estructures portants en forma de llinda amb pilastres semicirculars que semblen de l'estructura original.

## Referències

* 1 2 «Pont de la Clamor Amarga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juliol 2021].
# Portella de Cortal Rossó

La Portella de Cortal Rossó és una collada d'alta muntanya, portella, situada a 2.531 m alt del terme comunal de Portè, de la comarca de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord. És a prop de l'extrem nord-oest del terme de Portè. És al sud-oest del Roc Gros de la Coma d'Or i al sud-est de la Portella de la Coma d'en Garcia.

## Referències

* ↑ La Portella de Cortal Rossó en els ortofotomapes de l'IGN
# Premis Pulitzer de 1921

Els següents són els Premis Pulitzer del 1921.

## Premis de periodisme

* Servei públic:
** The Boston Post, per la seva denúncia de les operacions de Charles Ponzi mitjançant una sèrie d'articles que finalment van conduir a la seva detenció.
* Informació:
** Louis Seibold de New York World, per a una entrevista amb Woodrow Wilson.

## Premis de lletres i teatre

* Novel·la:
** L'edat de la innocència d'Edith Wharton (Appleton)
* Teatre:
** Miss Lulu Bett de Zona Gale (Appleton)
* Història:
** The Victory at Sea de William Sowden Sims en col·laboració amb Burton J. Hendrick (Doubleday)
* Biografia o autobiografia:
** The Americanization of Edward Bok per Edward Bok (Scriber)

## Referències

* ↑ «Pulitzer Prize is awarded to Post». The Boston Post, May 30, 1921. (Part 2 of article)

## Enllaços externs

* "Guanyadors del Premi Pulitzer de 1921". Ciutat de Nova York. Jurat dels Premis Pulitzer. 1921.
# Premis Ondas 1957

Els Premis Ondas 1957 van ser la quarta edició dels Premis Ondas, atorgades el 1957. En aquesta edició es diferencien dins de la categoria de Premis Nacionals en ràdio i televisió. El jurat era format, entre d'altres, per Aurora Bautista, Ramon Barbat, Manuel Tarín Iglesias i Torcuato Luca de Tena.

## Nacionals de ràdio

* Millor locutor: Ángel de Echenique - Radio Intercontinental Madrid.
* Millor actriu: Juanita Ginzo - Radio Madrid.
* Millor actor: Juan Manuel Soriano - RNE Barcelona.
* Millor guionista: Juan Monje - Radio Bilbao.
* Millor director de Programes: Armando Blanch - Radio Barcelona.
* Millor labor benèfica: Conchita Orts - Radio València.
* Millor labor musical: Enrique Franco - RNE Madrid.
* Millor labor esportiva: Enrique Mariñas - RNE La Corunya.
* Millor labor Religiosa: Marcelino Olaechea Loizaga, Arquebisbe de València - Emisoras Levantinas.

## Nacionals de televisió

* Millor locutora: Laura Valenzuela - TVE

## Internacionals de ràdio

* Millor locutora: Janine Lambotte - Radio TV Belga-Brussel·les (Bèlgica)
* Millor locutor: Mike Bongiorno - RAI Roma (Itàlia)
* Millor labor musical: Jean Antonine - Ràdio Montecarlo-Mònaco (Mònaco)
* Millor labor dramàtica: Pierre Bellemare - Ràdio Europe 1 París (Sarre)

## Referències

* ↑ Concesión de los Premios Nacionales de Radio y Televisión, La Vanguardia, 1 de novembre de 1957
* ↑ Tot i que a la pàgina dels Premis Ondas no apareix com a guanyadora el 1957, sí apareix a les notícies de La Vanguardia

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial dels Premis Ondas Arxivat 2019-01-25 a Wayback Machine.