OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Maria de la Molsosa

* Per a altres significats, vegeu «Església vella de la Molsosa».
Santa Maria de la Molsosa és l'església parroquial de la Molsosa (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Al nucli de la Molsosa s'hi va per la carretera asfaltada que surt del km 8,2 de la carretera de Calaf a Vallmanya (41° 46′ 36″ N, 1° 30′ 36″ E﻿ / ﻿41.776746°N,1.509979°E﻿ / 41.776746; 1.509979). Està indicat. S'hi arriba en 3,3 km.
L'any 1925, com que hom trobava l'antiga parròquia de la Molsosa de difícil accés, es va decidir de construir una nova església a prop de les escoles i de la casa del comú. El seu principal promotor fou Mn. Ramon Puigpelat, fill de La Molsosa i ecònom del Carme de Barcelona, el qual va encarregar el projecte de l'obra a l'arquitecte Enric Sagnier. La nova construcció es feu prop de la casa de la Passada.
Església de planta rectangular i campanar de torre, de planta quadrada. A la façana de ponent hi ha el portal d'entrada, precedit d'un pòrtic amb tres arcs de mig punt. Al mur de migdia hi ha adossat l'edifici de la rectoria i altres dependències auxiliars. Tant el campanar com el pòrtic d'entrada, van ser construïts uns anys més tard que la resta de l'església, concretament l'any 1952.

## Referències

* 1 2 «Església parroquial de la Molsosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juny 2015].
* ↑ Antoni Bach i Riu. Consell Comarcal del Solsonès. Masies del Solsonès, abril 1995, p. 101. D.L. L-418/95.
# Senoia

Senoia és una població dels Estats Units a l'estat de Geòrgia. Segons el cens del 2000 tenia 1.738 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Senoia tenia 1.738 habitants, 632 habitatges, i 489 famílies. La densitat de població era de 144,9 habitants/km².
Dels 632 habitatges en un 38,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,9% hi vivien parelles casades, en un 11,9% dones solteres, i en un 22,5% no eren unitats familiars. En el 18,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,75 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,13.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,6% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 35,5% entre 25 i 44, un 18,8% de 45 a 60 i un 8,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 50.089 $ i la renda mediana per família de 56.382 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.000 $ mentre que les dones 27.900 $. La renda per capita de la població era de 18.819 $. Entorn del 5,6% de les famílies i el 7,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Senoia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Senoia». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Senyoria de Casaubon

La senyoria de Casaubon fou una jurisdicció feudal sorgida el segle xi al departament del Gers.
Tres dels primers senyors van portar el nom de Guerau. La capital llavors era a Saint-Puy (Sempuy). Guerau IV de Casaubon era senyor de les terres de Gaura, però li foren arrabassades en part pel seu senyor Guerau VI d'Armanyac, que aliat al comte de Foix, va assolar el territori. Guerau de Casaubon va demanar ajut al senescal de Tolosa Eustaqui de Beaumarché i ambdós van fundar el 1272, al lloc anomenat Aigueval al peu del Mont Aiglon, la ciutat de Fleurance. Vers el 1274 ja era la capital dels dominis senyorials de Guerau de Casaubon al Gaure. El Gaure va seguir els destins dels comtes d'Armanyac. Fleurance i la resta dels dominis dels Casaubon van passar a la germana de Guerau, Faidida, casada amb Jordà senyor d'Illa Jordà, i van passar al corona el 1405 junt amb el llavors comtat d'Illa Jordà.
# Serra del Reller

La Serra del Reller és una serra situada al municipi de Bellver de Cerdanya a la comarca de la Baixa Cerdanya, amb una elevació màxima de 2.298,5 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serrat Que-no-passa

El Serrat Que-no-passa és una serra situada al municipi de les Avellanes i Santa Linya a la comarca del Noguera, amb una elevació màxima de 728 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Scotland Yard

Scotland Yard es fa servir sovint com una metonímia de la Policia Metropolitana de Londres, Anglaterra. Es deriva de la ubicació de la seu original de la Policia Metropolitana a les 4 de Whitehall Place, on hi havia una entrada del darrere en un carrer anomenat Great Scotland Yard. L'entrada de Scotland Yard es va convertir en l'entrada del públic a l'estació de policia. Amb el temps, el carrer i la policia metropolitana es van convertir en sinònims. The New York Times va escriure el 1964 que, igual que Wall Street va donar el seu nom al món financer de Nova York, Scotland Yard va fer el mateix amb l'activitat policial a Londres. Encara que la Policia Metropolitana es va allunyar de Scotland Yard el 1890, el nom de New Scotland Yard va ser adoptat per a la nova seu.

## Referències

* ↑ «Metropolitan Police Service - History of the Metropolitan Police Service» (en anglès). Met.police.uk. Arxivat de l'original el 2013-07-03. [Consulta: 22 juliol 2011].
* ↑ Farnsworth, Clyde H. "Move is planned by Scotland Yard," The New York Times, 15 de maig de 1964.

## Enllaços externs

* Metropolitan Police Crime Academy (anglès)
# Set Savis de l'Arbreda de Bambú

Els set savis de l'arbreda de bambú (xinès tradicional: 竹林七賢, xinès simplificat: 竹林七賢, pinyin: Zhúlín Qī Xián) van ser un grup de filòsofs, poetes i músics del corrent qingtan (pura conversa) del neotaoisme xinès del segle iii, en l'inici de la dinastia Jin. Reben el seu nom de la llegenda que diu que es reunien a l'ombra d'un boscatge petit de bambús allunyat de la cort per a recitar i compondre poesia i gaudir de la música i la beguda. Els 'set savis' eren: Ruan Ji, Xi Kang, Shan Tao, Liu Ling, Ruan Xian, Xiang Xiu i Wang Rong.
Es discuteix si el grup és fictici com a tal, encara que els seus membres individualment sí que existiren i alguns es conegueren realment.
'Els set savis', o el símbol que representen, han estat molt influents en la poesia, la música, l'art i la cultura xinesa en general.

## Bibliografia

* Louis Crompton (2003), Homosexuality and Civilization. Belknap Press ISBN 0-674-01197-X.
* Etienne Balazs (1965), Chinese Civilization and Bureaucracy: variations on a theme ISBN 0300094566.
* Alexander Coburn Soper (1961), A New Chinese Tomb Discovery: The Earliest Representation of a Famous Literary Theme en Artibus Asiae.
* Ellen Johnston Laing (1974), Neo-Taoism and the 'Seven Sages of the Bamboo Grove' in Chinese Painting en Artibus Asiae.
# El ball d'agost

El ball d'agost (Dancing at Lughnasa) és una pel·lícula estatunidenco-britànico-irlandesa de Pat O'Connor estrenada l'any 1998.
El film està basat en una obra teatral guardonada amb 3 premis Tony, Dancing at Lughnasa, escrita l'any 1990 pel dramaturg irlandès Brian Friel. Ha estat doblada al català.

## Argument

1936. Cinc germanes convivint al comtat de Donegal, Irlanda, eduquen el fill il·legítim de vuit anys d'una d'elles, Michael. La seva vida serà trastocada pel retorn del seu germà gran, Jack, que torna de passar 25 anys com a missioner a Àfrica, massa vell per seguir complint amb les seves obligacions, raó per la qual ha decidit deixar Àfrica i tornar a Irlanda per morir envoltat de la seva família i a continuació per Gerry, el pare promiscu de Michael, aventurer camí d'Espanya.

## Repartiment

* Meryl Streep: Kate Mundy
* Michael Gambon: Pare Jack Mundy
* Catherine McCormack: Christina Mundy
* Kathy Burke: Maggie Mundy
* Sophie Thompson: Rosa Mundy
* Brid Brennan: Agnes Mundy
* Rhys Ifans: Gerry Evans
* Darrell Johnston: Michael Mundy

## Premis

* 1998: National Board of Review: Millors deu pel·lícules
* 1998: Festival de Venècia: Nominada al León d'Or
* 1999: Satellite: Nominada a Millor actriu de repartiment (Kathy Burke)

## Crítica

* "Intimista, amb moments interessants i excel·lents interpretacions"
* "Curiosa. El ball a les portes de les cases és una bella, dolorosa i festiva seqüència"

## Referències

* ↑ «El ball d'agost». esadir.cat.
* ↑ «Dancing at Lughnasa». The New York Times.
* ↑ Casanova, María «El baile de agosto». Cinemanía.
* ↑ Kahn, Omar «El baile de agosto». El País.
# Stéphane Le Foll

Stéphane Le Foll (Le Mans, 3 de febrer de 1960) és un polític francès socialista. El 16 de maig de 2012 va ser nomenat ministre d'Agricultura del govern Jean-Marc Ayrault.
# Itumeleng Khune

Itumeleng Khune (nascut a Ventersdorp, Sud-àfrica, el 20 de juny del 1987) és un futbolista sud-africà que actualment juga de porter al Kaizer Chiefs de la Premier Soccer League i per la selecció de Sud-àfrica des del 2008.

## Enllaços externs

* Itumeleng Khune Arxivat 2009-06-29 a Wayback Machine. al web de la FIFA (anglès)
# Enric Frederic de Hohenlohe-Langenburg

Enric Frederic de Hohenlohe-Langenburg (en alemany Heinrich Friedrich zu Hohenlohe-Langenburg) va néixer a Langenburg (Alemanya) el 17 de setembre de 1625 i va morir a la mateixa ciutat el 2 de juny de 1699. Era un noble alemany, el fill petit del comte Felip Ernest (1584-1628) i d'Anna Maria de Solms-Sonnenwalde (1585-1634).

## Matrimoni i fills

El 25 de gener de 1652 es va casar a Langenburg amb Elionor Magdalena de Hohenlohe-Weikersheim (1635-1657), filla del seu oncle Jordi Frederic de Hohenlohe-Neuenstein (1569-1647) i de Maria Magdalena d'Oettingen-Oettingen (1600-1636). D'aquest matrimoni en nasqueren:
* Sofia Maria, nascuda i morta el 1653.
* Felip Albert, nascut i mort el 1654.
* Maria Magdalena, nascuda i morta el 1655.
* Ernest Eberhard (1656-1671)
Havent enviudat es casà el 1658 amb Juliana Dorotea de Castell-Remlingen (1640-1706), filla de Wolfgang Jordi I de Castell-Remlingen (1610-1668) i de Sofia Juliana de Hohenlohe-Waldenburg (1620-1682). D'aquest segon matrimoni en nasqueren:
* Albert Wolfgang (1659-1715), casat amb Sofia Amàlia de Nassau-Saarbrücken (1666-1736).
* Cristina Juliana, nascuda i morta el 1661.
* Lluís Cristià (1662-1663)
* Felip Frederic (1664-1666)
* Sofia Cristina, nascuda i morta el 1666.
* Lluïsa Carlota (1667-1747), casada amb Lluís Gottfried de Hohenlohe-Waldenburg (1668-1728).
* Cristià Carles (1668-1743), casat amb Maria Caterina de Hohenlohe-Waldenburg (1680-1761).
* Elionor Juliana (1669-1730), casada amb Joan Ernest de Hohenlohe-Öhringen (1670-1702).
* Maria Magdalena (1670-1671)
* Frederic Eberhard (1672-1737), casat primer amb Frederica Albertina d'Erbach-Fürstenau (1683-1709) i després amb Augusta Sofia de Württemberg (1691-1743).
* Joana Sofia (1673-1743), casada amb Frederic Cristià de Schaumburg-Lippe (1655-1728).
* Cristina Maria (1675-1718)
* Maurici Lluís (1676-1679)
* Augusta Dorotea (1678-1740), casada amb Enric XI de Reuss-Schleiz (1669-1726).
* Felipa Enriqueta (1679-1751), casada amb Lluís de Nassau Saarbrücken (1663-1713).
* Ernestina Elisabet (1680-1721)

## Enllaços externs

* http://awt.ancestrylibrary.com
# El Cendra

El Cendra és una masia de Seva (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de mitjanes proporcions, resguardada en un turó. Es poden observar dos edificis amb diferent disposició (pel que fa al desaigua de la teulada), el principal desaigua al lateral; afegit a aquest edifici en trobem un altre que forma una galeria amb arcades rebaixades. L'edifici principal té l'entrada en volta, les finestres són de pedra treballada. Al costat de la casa hi ha una cabana amb portalada de pedra treballada

## Història

El Cendra el trobem esmentat en el Cens General de Catalunya de l'any 1626, en els Capbreus i Llevadors de Rendes del 1736-84 i en el Nomenclàtor de la província de Barcelona del 1860.

## Referències

* 1 2 «El Cendra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Nao Shikata

Nao Shikata (四方 菜穂, 5 de novembre de 1979) és una exfutbolista japonesa.

## Selecció del Japó

Va debutar amb la selecció del Japó el 2001. Va disputar 8 partits amb la selecció del Japó.

## Estadístiques

Selecció del Japó :
| Anys | Partits | Gols |
| 2001 | 3 | 0 |
| 2002 | 0 | 0 |
| 2003 | 0 | 0 |
| 2004 | 1 | 0 |
| 2005 | 2 | 0 |
| 2006 | 2 | 0 |
| Total | 8 | 0 |

## Referències

* ↑ Japan Football Association(japonès)
# József Fogl

József Fogl (hongarès: Fogl József) (Újpest, 14 d'agost de 1897 - Budapest, 6 de febrer de 1971), també conegut com a József Fogoly, József Újpesti i Fogl III, fou un futbolista hongarès de la dècada de 1920.
Fou 38 cops internacional amb la selecció hongaresa amb la qual participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1924.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Újpest.
El seu germà Károly Fogl II també fou futbolista.

## Referències

* ↑ Perfil a eu-football.info
# Julià Riu i Serra

Julià Riu i Serra (Molins de Rei, 1921 - Barcelona, 4 de febrer de 2006) fou un escultor, dibuixant i gravador català.
Va estudiar a l'Escola Massana de Barcelona, on posteriorment va ser professor, entre 1963 i 1985. A la dècada de 1950 va efectuar les seves primeres exposicions, als Salons d'Octubre, a l'Exposició d'Art Religiós del FAD i als Cicles Experimentals d'Art Nou. Va realitzar la seva primera exposició individual a les galeries El Jardín, on va començar a distanciar-se de l'academicisme imperant en els primers anys del franquisme. Al 1952 va ampliar estudis a París, gràcies a una beca de l'Institut Francès. A més d'escultor, es va dedicar al gravat, la xilografia i la il·lustració. Va col·laborar en publicacions de tipus infantil i juvenil com Cavall Fort i Tretzevents, i va il·lustrar diversos contes de la seva dona, l'escriptora Maria Rosa Barrera i Giralt.
Les seves obres mostren una estilització d'aspecte arcaic propera a l'abstracció, entre les quals destaquen diverses obres d'art públic a Barcelona: Monument a Pius XII (1961) a la Plaça de Pius XII, Rellotges de sol (1963) als Jardins del Mirador de l'Alcalde, Guineu (1971) al Parc de la Guineueta. Fora de la ciutat va realitzar un Monument als enginyers forestals, a Berga.

## Referències

* ↑ «Julià Riu i Serra». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 abril 2018].
* ↑ «Julià Riu Serra». Fundació Vila Casas. [Consulta: 26 abril 2018].

## Bibliografia

* Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume (2009). Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials. ISBN 978-84-96645-08-0.
# Julià Vilaseca i Esteve

Julià Vilaseca i Esteve (ca.1850 - Barcelona, 27 de desembre de 1929) fou intèrpret d'harmònium, compositor i mestre a Montserrat.

## Biografia

Fou escolà de l'Abadia de Montserrat, on va estudiar música. Més tard fou mestre de música de Joaquim Cassadó i Valls al col·legi de la Sagrada Família de Sant Andreu del Palomar. Fou tresorer de la Unió d'Escolans de Montserrat, sent president el monjo benedictí Adeodat F. Marcet i Poal.
La seva obra més citada en hemeroteques és la Gran Missa Coral "Pius X". Fou autor també d'alguna sarsuela, com ara La competència (1899) amb lletra de Josep Alcoverro i Carós, estrenada al Cercle Catòlic de Sant Andreu del Palomar, i Los pastorcillos de Belén. Es conserven obres seves als fons musicals GrJV (Fons Joan Vernet de l'ACVO) i SEO (Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot).
Es va casar el 4 de setembre de 1884 en Sant Martí de Provençals amb Dolors Rivera i Cuadrench (1860-1951) i un dels seus fills fou l'arquitecte Joaquim Vilaseca i Rivera (1885-1963). El germà de la seva dona Joaquim Rivera i Cuadrench fou un important mestre d'obres, membre de la junta directiva de l'Ateneu Barcelonès, conseller de l'Ajuntament de Barcelona i vicepresident de la junta de la Séquia Comtal.

## Referències

* ↑ «Esquela de defunció de Julià Vilaseca». La Vanguardia, 07-02-1930, pàg. 2.
* ↑ «Secció Relligiosa - Iglesia Parroquial de Sant Martí de Provensals, en lo Clot». L'Arch de Sant Martí, 04-05-1884, pàg. 10.
* ↑ «El músico del día - Joaquín Cassadó». La Publicidad, 24-01-1920, pàg. 4.
* ↑ «Noticias Marianas - Montserratinas - Unió d'Escolans de Montserrat». Revista Montserratina, 01-04-1917, pàg. 178-179.
* ↑ «Noticias de Barcelona». La Veu de Catalunya, 28-01-1899, pàg. 2.
* ↑ «Bibliografia de 230 llibrets en català d'obres musicals (s. XIX i XX)» (PDF), 1996. [Consulta: 22 desembre 2019].
* ↑ «Corporacions i societats». La Veu de Catalunya, 30-01-1906, pàg. 2.
* ↑ «Obres de J. Vilaseca als fons musicals de Catalunya».
* ↑ «Novas». L'Arch de Sant Martí, 07-09-1884, pàg. 14.
* 1 2 «Necrològica de defunció de Dolors Rivera». La Vanguardia, 08-07-1951, pàg. 29.
# Justícia instantània

Justícia instantània (títol original: Instant Justice) és una pel·lícula d'acció estrenada el 1986, dirigida per Denis Amar i interpretada per Michael Paré, Charles Napier, Eddie Avoth i Tawny Kitaen. Paré és el protagonista i interpreta el paper de Scott Youngblood, un marine que busca venjança per l'assassinat de la seva germana. Ha estat doblada al català

## Argument

Scott és un marine dels Estats Units que presta servei en l'Ambaixada al Japó. Un dia rep un missatge que la seva germana està en greu perill, demana un permís i marxa a Espanya a ajudar-la. No obstant això, quan Youngblood arriba a Espanya, la seva germana ja ha mort. Davant la desídia de la policia local, es decideix amb ajuda d'una amiga de la seva germana morta a investigar pel seu compte. Amb la col·laboració d'un company marine de l'Ambaixada a Espanya, interpretat per Napier, finalment troba als responsables de la mort de la seva germana i venja la seva mort.

## Repartiment

* Michael Paré: Sergent Scott Youngblood
* Tawny Kitaen: Virginia
* Peter Crook: Jake
* Charles Napier: Major Davis
* Eddie Avoth: Silke
* Scott Del Amo: Dutch
* Lynda Bridges: Kim Taylor
* Lionel A. Ephraim: Ambaixador Gordon
* Maurice E. Aronow: Shelton
* Aldo Sambrell: Tinent Juan Muñoz
* Peter Boulter: Clarke
* Thomas Abbott: Tinent Harding
* Anthony Bingham: Sergent Walker
* Scott Miller: Coronel Parker
* Steve Heywood: Caporal Atkinson
* Manuel de Blas: Ochoa
* Angel Mancuso: Tony

## Referències

* ↑ «Justícia instantània». esadir.cat.
* ↑ «Instant Justice». IMDb.
# Justícia retributiva

Justícia retributiva és una teoria de la justícia que sosté que el càstig proporcionat és una resposta moralment acceptable a la falta o crim, independentment que aquest càstig produïsca o no beneficis tangibles. És la justícia que es mostra indiferent davant alguns càstigs.
En ètica i dret, el "principi de proporcionalitat de la pena" (en anglès expressat en la màxima "Let the punishment fit the crime") afirma que la severitat de la pena ha de ser raonable i proporcional a la gravetat de la infracció. El concepte està present en la majoria de les cultures del món. Per exemple, en la llei de Moisés, específicament dins del Deuteronomi 19:17-21, que inclou els càstigs de "vida per vida, ull per ull, dent per dent, mà per mà, peu per peu" (en suma, "amidada per mesura", "middah ke-neged middah"). No obstant això, el principi de proporcionalitat de la pena no necessàriament exigeix que el càstig siga equivalent a la falta, com en l'anterior Llei del Talió.
Els filòsofs del dret penal han contrastat el retribucionisme amb l'utilitarisme. Per als utilitaristes, la pena té una finalitat teleològica, justificada per la seua capacitat per a arribar a beneficis futurs, per exemple la reducció dels índexs de criminalitat. Per als retribucionistes, en canvi, el càstig té un caràcter retrospectiu, d'acord amb la conducta criminal del passat que es castiga, i estrictament destinat a sancionar d'acord amb la gravetat d'aquesta conducta. La gravetat de la conducta criminal pot calcular-se, segons els retribucionistes, pel nivell de dany causat, la quantitat d'avantatge injustament adquirit o pel "desequilibri moral" provocat.

## Història

Immanuel Kant va concebre la retribució com un principi jurídic: "El càstig judicial no pot mai ser usat com un mitjà per a promoure altre bé, ja siga en favor del criminal mateix o de la societat civil, sinó en canvi deu en tots els casos imposar-se-li sota el sustente que s'ha comès un crim".

## Subtipus

Existeixen dos sub-classes de justícia retributiva: la versió clàssica que afirma que la quantitat de càstig ha de ser proporcional a la quantitat del dany causat per l'ofensa. Una versió més recent reemplaça la idea anterior amb l'afirmació que la quantitat de càstig ha de ser proporcional a la quantitat d'avantatge injust obtinguda pel criminal.

## Crítiques i alternatives

Alguns afirmen que "dos mals (el crim i el càstig) no poden donar lloc a un bé".
Entre les alternatives a la justícia retributiva estan: el tractament psiquiàtric, la justícia reparadora i la justícia transformativa.

## Referències

* ↑ Cavadino, M & Dignan, J. (1997). The Penal System: An Introduction (2nd ed.), p. 39. London: Sage.
* ↑ Citado por Martin, Jacqueline (2005). The English Legal System (4th ed.), p. 174. London: Hodder Arnold. ISBN 0-340-89991-3

## Vegeu també

* Injustícia
* Justícia (economia)
* Justícia commutativa
* Justícia correctiva
* Justícia distributiva
* Justícia restaurativa
* Justícia internacional
* Justícia procedimental
* Justícia transformativa
* Nèmesis
* Teories de la justícia
* Utilitarisme
# Kefalotiri

El kefalotiri (grec: κεφαλοτύρι, literalment 'cap de formatge') és un formatge sec, originari de Grècia i Xipre, fet de llet d'ovella o de cabra, d'un color entre blanc i blanc groguenc, amb més d'un 30% de matèria grassa, que es fa madurar de 2 a 3 mesos.
És un dels ingredients del saganaki, un meze de formatge fregit en oli d'oliva. També, per la seva textura i el seu gust fort és adequat per ratllar i gratinar.
A vegades es ven com a Kefalotiri un altre formatge semblant anomenat Kefalograviera que és fet de llet de vaca.

## Referències

* ↑ «Kefalotiri». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# L'aire

L'aire és una escultura de plom o de bronze d'Aristides Maillol.
El 1938, Maillol va modelar en guix Dina Vierny, i se'n van fer motlles després de la mort de l'escultor. Es tracta d'una edició de sis peces, i actualment els exemplars són al Museu Kröller-Müller, a la Yale University Art Gallery, al Jardí de les Teuleries, al Museu J. Paul Getty, al Museu Norton Simon i Museu d'Art Kimbell.

## Galeria d'imatges

* Una de les peces de l'escultura en plom, exposada a l'entrada del museu Museu J. Paul Getty de Los Angeles (Califòrnia).

## Referències

* ↑ Antonia Boström. The Fran and Ray Stark collection of 20th-century sculpture at the J. Paul Getty Museum. Getty Publications, 2008. ISBN 978-0-89236-904-1.
* 1 2 Air, (sculpture). SIRIS
* ↑ «Search the Collection » Norton Simon Museum».
* ↑ «Kimbell Art Museum». Arxivat de l'original el 2012-04-23. [Consulta: 23 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Artnet.com: Air de Maillol