OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Deng Yingchao

    En aquest nom xinès, el cognom és Deng.
Deng Yingchao (xinès simplificat: 邓颖超; xinès tradicional: 鄧穎超; pinyin: Dèng Yǐngchāo) fou una militant comunista que va tenir un paper rellevant en el comunisme xinès i única integrant femenina del denominat grup dels “Vuit immortals”, revolucionaris des de l'inici. Va néixer el 4 de febrer de 1904 a Nanning província de Guangxi (altres fonts indiquen el comtat Guangshan (光山縣), província de Henan) amb el nom de Deng Wenshu (鄧文淑) i va morir el dia 11 de juliol de 1992. Casada, el 8 d'agost de 1925 amb el Primer Ministre Zhou Enlai quan aquest tornà a la Xina des de França.

## Biografia

La seva família era de petits propietaris de la terra. Participà en política de ben jove, i fou contrària al costum tradicional de l'embenatge obligatori dels peus de les nenes. Quan va morir el seu pare, la seva mare la va iniciar en l'estudi de la medicina i fou alumna de l'Escola Femenina de Beiyang. Participà en el Moviment del Quatre de Maig, motiu pel qual va ser detinguda, on va conèixer Zhou Enlai. No van tenir descendència però van adoptar fills orfes de “màrtirs de la Revolució” (un dels quals va ser el ministre Li Peng). En el seu activisme revolucionari cal mencionar el seu paper en la Llarga Marxa i en la resistència contra els invasors japonesos (va escapar de Beijing disfressada). Responsable en temes específics de les dones als quals es va dedicar des de la base comunista de Yenan als anys 40 del segle passat. Presidenta de la Conferència Consultiva Política del Poble de la Xina (del 1983 al 1988). A diferència d'altres alt càrrecs, es caracteritzà per la seva austeritat.
Zhou Enlai i ella tenen dedicat un Memorial.

## Referències

* 1 2 «Deng Yingchao, Chinese politician». Encyclopædia Britannica [Consulta: 26 desembre 2023].
* 1 2 «Deng Yingchao, a Party Leader And Widow of Zhou, Dies at 88». The New York Times, 12-07-1992 [Consulta: 26 desembre 2023].
* 1 2 «Deng Yingchao». The National Committee of the Chinese People's Political Consultative Conference. [Consulta: 26 desembre 2023].
* ↑ «The Memorial to Zhou Enlai and Deng Yingcha». Mzhoudeng.com. Arxivat de l'original el 25 de febrer 2014. [Consulta: 26 desembre 2023].

## Bibliografia

* 同舟风雨路 : 周恩来邓颖超爱情书简解读 (Tong zhou feng yu lu : Zhou Enlai Deng Yingchao ai qing shu jian jie du) de Honghuan Fei, Chunsheng Zhao i Chunxiu Liu. Correwpondència de Zhou Enlai. Text en llengua xinesa.. Editorial 中央文献出版社, Beijing : Zhong yang wen xian chu ban she, 2001.
* Wang, Zheng «Deng Yingchao (1904-1992): A Feminist Leader in the Chinese Communist Party». The Palgrave Handbook of Communist Women Activists around the World, 2023, pàgs. 273-297. DOI: 10.1007/978-3-031-13127-1_11.
* «Deng Yingchao». The Oxford Encyclopedia Women in World History$ The Oxford Encyclopedia Women in World History, 2008.
* Long, Simon «Obituary: Deng Yingchao». Independent, 12-07-1992 [Consulta: 26 desembre 2023].
* «Deng Yingchao». Govern Basc [Consulta: 26 desembre 2023].
* «Deng Yingchao, viuda del ex primer ministro chino Zhou Enlai». El País, 13-07-1992 [Consulta: 26 desembre 2023].
# Barranc del Bosc (Sant Esteve de la Sarga)

El barranc del Bosc és un barranc dels termes municipals de Sant Esteve de la Sarga i Castell de Mur (antic terme de Guàrdia de Tremp), que s'origina en el primer d'aquests dos municipis, i va a abocar-se en la Noguera Pallaresa en el Congost de Terradets, dins del territori del segon dels termes esmentats.
Es forma a 858 m. alt., en plena serra del Montsec d'Ares, per la unió de la Llau del Rial Roi amb el barranc de la Rebollera, al sud-oest de Beniure i al sud-est de Sant Esteve de la Sarga.
Té un recorregut marcat per dos fets importants: és el límit nord del Mont-sec d'Ares, fins i tot de l'espai de protecció natural d'aquesta serra, i marca una vall de molta profunditat, amb bastants moments en què és impossible d'accedir al fons de la vall. Per una cosa i l'altra, és dels barrancs més importants dels entorns del Montsec.
Rep nombrosos altres barrancs com a afluents, per una banda i l'altra. Els de la dreta, baixen del Montsec, i els de l'esquerra, de les serres que marquen el límit nord de la seva vall, que en molts llocs no fa de límit de la Feixa, sinó que queda en el seu centre. El primer barranc que rep, per l'esquerra, és el barranc de Sant Esteve de la Sarga, que baixa d'aquell poble i del Coll de Fabregada. Una mica després, també per l'esquerra, rep el barranc de Beniure, i, poc després, per la dreta li arriba el barranc de la Coma que, com tots els de la dreta, davalla del Montsec. Poc després, per l'esquerra rep el barranc d'Alzina, que ve de ponent del poble d'aquell nom; encara, poc després rep un altre barranc d'Alzina, aquest procedent dels vessants septentrionals del Pas de l'Ós, al Montsec.
Poc després rep per la dreta el barranc de la Font de la Veça, i tot seguit, per l'esquerra, el barranc de la Mulla. Al cap de poc, ara per la dreta, la Llau dels Homes Morts, seguit de la Llau de les Figueres, també procedent del sud, i la Llau del Castellot. Per l'esquerra, la Llau de Peguera, i al cap d'una mica, per la dreta el Canal de Moror. La segueix la Llau dels Avellaners, i el barranc de la Mata Negra, tots dos per la dreta.
Finalment, aiguavessa en la Noguera Pallaresa en el lloc Congost dels Terradets, quasi sota del Pont del barranc del bosc, sobre la línia de ferrocarril.
El territori que travessa, sobretot el tram final, és ple de forts desnivells. Hi destaca la impressionant Roca Regina, on, en alguns punts, fa una paret vertical de més de 300 de desnivell.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Erasme de Janer i de Gònima

Erasme de Janer i de Gònima (Barcelona, 10 de juny de 1791 - Barcelona, 19 de març de 1862) fou un industrial tèxtil, hisendat i polític barceloní, alcalde de Barcelona el 1846.

## Biografia

Era fill de Domènec de Janer i Sunyer, comerciant d'Esparreguera, i de Josepa de Gònima i Coll, de Barcelona, i net de l'industrial Erasme de Gònima i Passarell. Casat el 1813 amb Josepa de Gironella i Ayguals i en segones núpcies amb Josepa Vendrell, fou pare del polític carlí Josep Erasme de Janer i de Gironella.
Fou un dels més destacats fabricants de teixits del seu temps, i tenia una gran fàbrica al carrer de la Riera Alta, coneguda com Ca l'Erasme. Celebrà als seus locals una remarcable exposició industrial. Va presidir la Comissió de Fàbriques i el Cos de Fàbriques de Teixits i Filats de Cotó (1822).
Fou un dels prohoms i grans contribuents de la Barcelona de mitjans del segle xix. Va ser alcalde de Barcelona entre gener i agost del 1846 i diputat provincial moderat (1852-1854 i 1856-1858) per Barcelona. Fou membre de la junta de govern de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de Barcelona, un dels fundadors de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre (1851) i de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País (1822), així com director del Teatre Principal a Barcelona.
Al barri del Raval de Barcelona hi ha un carrer amb el seu nom, a prop d'on va viure, i un equipament municipal.

## Referències

* ↑ «Defuncions.any 1862.llibre 2.foli 4 registre núm 1293». AMCB, 19-03-1862.
* ↑ «Alcaldes de Barcelona». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Fons Família de Janer (Casa Erasme de Gònima)». Arxiu de la Ciutat de Barcelona, 2015. Arxivat de l'original el 19 de gener 2018. [Consulta: 19 gener 2018].
* ↑ Ajuntament de Barcelona. Carrer Erasme de Janer. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Ajuntament de Barcelona. Els espais familiars. Ajuntament de Barcelona.

## Enllaços externs

* Inventari del fons Erasme de Janer (Biblioteca de Catalunya)
# Mapimita

La mapimita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom de la localitat de Mapimí, a Mèxic, on es troba la seva localitat tipus.

## Característiques

La mapimita és un arsenat de fórmula química Zn₂Fe$^{3+}$₃(AsO₄)₃(OH)₄·10H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1978, sent publicada per primera vegada el 1981. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la mapimita pertany a «08.DC: Fosfats, etc, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: nissonita, eucroïta, legrandita, strashimirita, arthurita, earlshannonita, ojuelaïta, whitmoreïta, cobaltarthurita, bendadaïta, kunatita, kleemanita, bermanita, coralloïta, kovdorskita, ferristrunzita, ferrostrunzita, metavauxita, metavivianita, strunzita, beraunita, gordonita, laueïta, mangangordonita, paravauxita, pseudolaueïta, sigloïta, stewartita, ushkovita, ferrolaueïta, kastningita, maghrebita, nordgauïta, tinticita, vauxita, vantasselita, cacoxenita, gormanita, souzalita, kingita, wavel·lita, allanpringita, kribergita, ogdensburgita, nevadaïta i cloncurryita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la Universitat Pierre i Marie Curie de París (França).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Ojuela, situadaa al ponle de Mapimí, dins el municipi homònim de l'estat de Durango (Mèxic). També ha estat descrita a la mina Christiana, a Àtica (Grècia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Mapimite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 desembre 2021].
# San Giuliano Milanese

San Giuliano Milanese és un municipi italià, situat a la regió de Llombardia i a la ciutat metropolitana de Milà. L'any 2004 tenia 33.561 habitants.
# Danus

Els danus o poble danu és una ètnia de Birmània, subgrup dels bamar, que viu principalment a l'estat Shan a la frontera amb la resta de Myanmar, a la divisió de Mandalay. Se suposa que es van originar de la barreja de birmans i xans. El 1901 eren 63.549 i estaven dividits en danus birmans i danus xans segons la llengua: uns un dialecte arcaic del birmà i altres un dialecte xan. La seva vestimenta imita la dels pobles veïns. La seva religió és el budisme. No s'han de confondre amb els danaws que viuen al sud de l'estat Xan.

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Dengfeng

Dengféng (xinès: 登封, pinyin: Dēngfēng; pinyin postal: Tengfeng) és una ciutat comtat a Zhengzhou, província de Henan, a la Xina. En l'antiguitat se la coneixia com a Yangcheng (xinès tradicional: 陽城, xinès simplificat: 阳城, pinyin: Yángchéng).

## Situació

Dengfeng cobreix una àrea de 1.220 km² i té una població de 630.000 habitants.
A la província de Henan, prop de la ciutat de Dengfeng, s'alça a 1.500 metres d'altura la muntanya Songshang, considerada la més sagrada de la Xina. Als seus peus s'estenen, disseminats en una superfície de 40 km², vuit conjunts d'edificacions que comprenen: les tres portes Que Han, vestigis dels edificis religiosos més antics de l'estat xinès, diversos temples, la plataforma del rellotge de sol de Zhougong i l'observatori de Dengfeng. Aquestes edificacions, construïdes al llarg de nou dinasties, expressen de diferents maneres la percepció del centre del cel i de la terra, i també el poder de la muntanya com a centre de devoció religiosa. Això va donar lloc a l'expressió poètica derivada de la literatura xinesa de ser el "centre del cel i de la terra" de l'espiritualitat.

## Història

La primera capital de la dinastia Xia, Yangcheng, va ser construïda a l'oest del municipi de Gaocheng, a la riba del riu Yin i sota la sagrada muntanya Song.
El famós monestir Shaolin, origen tradicional del Zen, es troba a Dengfeng.

## Llocs d'interès

Els monuments històrics de Dengfeng constitueixen alguns dels millors exemples d'edificis antics dedicats a activitats de caràcter ritual, científic, tecnològic i educatiu.
L'any 2010 la Unesco va inscriure molts dels llocs més famosos de Dengfeng en la seva llista de Patrimoni de la Humanitat amb el nom de Monuments històrics de Dengfeng a la "Ciutat del cel i de la terra". El lloc nomenat com Patrimoni de la Humanitat inclou diverses portes històriques, temples (incloent el temple de Shaolin), una acadèmia confuciana i l'observatori de Gaocheng:
* Observatori de Gaocheng
* Temple Huishan
* Portes de Qimu Que
* Monestir Shaolin i el seu bosc de pagodes
* Portes Shaoshi Que
* Acadèmia Songyang
* Pagoda de Songyue
* Portes Taishi Que
* Temple Zhongyue

## Galeria d'imatges

* Mont Shaoshi
* Observatori de Gaocheng
* Observatori
* Temple Huishan
* Temple Shaolin
* Bosc de pagodes del temple Shaolin
* Shaoshi Que
* Temple Fawang
* Pagoda del temple Fawang
* Pagoda del temple Songyue
* Taishi Que
* Acadèmia Songyang
* Temple Zhongyue
* Temple Chuzu

## Referències

* ↑ Introducció a Dengfeng, Web oficial del Govern de Dengfeng, 12 d'abril del 2008 (en xinès).
* 1 2 Monuments històrics de Dengfeng a la "Ciutat del cel i de la terra".
* ↑ Monuments històrics de Dengfeng a la "Ciutat del cel i de la terra".

## Enllaços externs

* Pàgina oficial (en xinès).
* Informació sobre Dengfeng a la pàgina de la UNESCO.
# Anàfora (retòrica)

* Aquest article tracta sobre el recurs literari. Si cerqueu el terme lingüístic, vegeu anàfora (lingüística). Per altres significats, vegeu anàfora.
En retòrica, una anàfora (del grec "ἀναφορά", 'ascens, referència a l'anterior') és un recurs literari que consisteix a repetir una seqüència de paraules al començament de proposicions (oracions o versos) consecutives, tot emfatitzant-les i donant-los simetria. Un recurs similar és l'epífora, que consisteix a repetir les paraules al final de les oracions; ambdues formen part d'un conjunt de recursos literaris que es basen en la repetició. L'anàfora contrasta amb la catàfora.
Un autor conegut pel seu ús de l'anàfora és Charles Dickens.

## Exemples literaris

| « | Oh gran dolor, estupefacte incendi. Oh gran dolor, hores sense salpàs. Oh gran dolor, missa a fulles corcades. | » |
| — Vicent Andrés Estellés |||
| « | Pi que ets conhort de nostres passes, en un pendís, nat travesses pi que en el sot t'estiragasses per heure el sol, com un xiprer; pi casolà vora una eixida | » |
| — Josep Carner |||

## Exemples en llenguatge publicitari

| « | Fem Barça. Fem Fundació. | » |
| — Fundació Futbol Club Barcelona |||
| « | Un milió de lectors, un milió de possibles compradors | » |
| — El Periódico |||

## Referències

* ↑ «Anàfora (retòrica)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Recurs literari
* Catàfora
* Epífora (retòrica)
# Erasmisme

L'erasmisme fou un corrent ideològic i estètic dins l'humanisme renaixentista, centrat en les idees de l'holandés Erasme de Rotterdam (1466-1536).

## Ideologia

En els aspectes ideològics, l'erasmisme propugna un compromís entre el protestantisme i el papat, encara que quan Erasme n'hagué de triar un optà per aquest darrer. Critica la corrupció del clergat, especialment la del regular, la pietat supersticiosa i els aspectes més exteriors de la religiositat catòlica (culte als sants, relíquies, etc.) perquè prefereix una religiositat interior i espiritual, fundada en l'oració mental i inspirada en la Devotio moderna. D'altra banda, mitjançant el pacifisme, es declara en contra de les guerres, sobretot les de religió, i per mitjà del paulisme vol reinterpretar la teologia continguda en les Cartes de sant Pau en sentit menys literal i més flexible. És partidari de l'existència d'un poder polític de caràcter temporal a Europa, que identifica amb l'imperi, i d'un altre poder fort espiritual representat pel papa. Per això, el papa hauria de deixar el poder temporal en mans d'altres.

## Difusió

Amb el suport de Carles V, l'erasmisme tingué gran predicament a tot Europa, fins que les tensions entre catòlics i protestants provocaren un clima general de sospites cap als corrents intel·lectuals i religiosos que donaven suport a la reforma de l'església i l'espiritualitat. Entre els seus nombrosos seguidors, cal destacar Thomas More, Guillaume Budé, Joan Lluís Vives. El filòsof vila-realenc Francesc Joan Mas fou l'últim erasmista valencià, després que la Inquisició condemnara l'obra de l'humanista neerlandès el 1537, per efecte del contrareformisme catòlic que posteriorment derivaria en el concili de Trento.
# Manuel Rosas Sánchez

Manuel Rosas Sánchez (17 d'abril de 1912 - 20 de febrer de 1989) fou un futbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1930.

## Referències

* ↑ Match report Arxivat 24-12-2013 a Wayback Machine.
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
# Châtenoy-le-Royal

Châtenoy-le-Royal és un municipi francès situat al departament de Saona i Loira, a la regió de Borgonya - Franc Comtat.
# Danukh

Danukh (en rus: Данух) és un poble del Daguestan, a Rússia, que el 2019 tenia 861 habitants. Pertany al districte rural de Mekhelta.

## Referències

* ↑ Закон Республики Дагестан от 13 января 2005 года № 6 «О статусе и границах муниципальных образований Республики Дагестан»
# Djamel Menad

Djamel Menad (àrab: جمال مناد) (El Bayadh, 22 de juliol de 1960) és un exfutbolista algerià de la dècada de 1980.
Fou internacional amb la selecció d'Algèria amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1986.
Pel que fa a clubs, destacà a CR Belouizdad, JS Kabylie, Nîmes Olympique, FC Famalicão i CF Os Belenenses.
Un cop retirat fou entrenador:
* 2005: USM Alger
* 2007-2011: JSM Béjaïa
* 2011-2012: CR Belouizdad
* 2012-2013: MC Alger
* 2014: Al-Wehda Club
* 2016: MC Alger

## Referències

* ↑ Djamel Menad Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Djamel Menad a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ L1: JSM Béjaïa, Djamel Menad quitte son poste (L1: JSM Béjaïa, Djamel Menad leaves post) Arxivat 22 May 2011$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.; DZ Foot, 14 maig 2011 (francès)
# HD 164427 b

HD 164427 b és una nana marró de massa mínima uns 46 cops la de Júpiter. Orbita a aproximadament mitja unitat astronòmica de la seva estrella HD 164427. La separació angular entre la nana marró i la nana groga, vista des de la Terra, és d'11,76 mil·liarcsegons. Necessita 108,55 dies a orbitar excèntricament HD 164427. Té una semi-amplitud molt elevada de com a mínim 1.400 m/s.

## Referències

* ↑ Tinney, C. G.; Butler, R. Paul; Marcy, Geoffrey W.; Jones, Hugh R. A.; Penny, Alan J. «First Results from the Anglo‐Australian Planet Search: A Brown Dwarf Candidate and a 51 Peg–like Planet» (en anglès). The Astrophysical Journal, 551, 1, 10-04-2001, pàg. 507–511. DOI: 10.1086/320097. ISSN: 0004-637X.

## Enllaços externs

* «NLTT 45831 -- High proper-motion Star». SIMBAD. [Consulta: 21 desembre 2007].
# Aubercourt

Aubercourt és un municipi francès situat al departament del Somme i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 58 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Aubercourt era de 58 persones. Hi havia 20 famílies de les quals 4 eren parelles sense fills, 8 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 22 habitatges, 21 eren l'habitatge principal de la família i 1 estava desocupat. Tots els 22 habitatges eren cases. Dels 21 habitatges principals, 16 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 3 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 2 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 11 en tenien cinc o més. 17 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 10 habitatges hi havia un automòbil i a 11 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Aubercourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 45 persones, 27 eren actives i 18 eren inactives. De les 27 persones actives 26 estaven ocupades (13 homes i 13 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 18 persones inactives 5 estaven jubilades, 8 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

## Equipaments sanitaris i escolars

El 2009 hi havia una escola elemental.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Aubercourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Aubercourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Els Palenys

Els Palenys és un paratge a cavall dels termes municipals de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès, i de Sant Feliu de Codines, al Vallès Oriental.
Està situada al sud-oest del Maset, a l'extrem de llevant del Serrat de l'Escaiola i al de ponent del Serrat Rodó, al nord del Racó del Berenguer.

## Enllaços externs

* Els Palenys en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Marc Porci Cató (fill de Cató d'Útica)

Marc Porci Cató (en llatí: Marcus Porcius Cato) va ser el fill de Cató d'Utica i Atília. Feia part de la gens Pòrcia, d'origen plebeu, i era de la família dels Catons.
Va acompanyar el seu pare quan va fugir d'Itàlia l'any 49 aC, i va restar al seu costat fins a la nit de la seva mort a Útica l'any 46 aC. Juli Cèsar el va perdonar i li va permetre conservar les propietats del seu pare. A la mort de Cèsar, es va incorporar als seguidors de Brutus, que era el marit de la seva germana Pòrcia, i el va seguir a Macedònia i Àsia.
Va lluitar a les dues batalles de Filipos, i va morir a la segona, l'any 42 aC, a l'edat de 31 anys. Segons Plutarc, a mesura que l'exèrcit enemic anava vencent la batalla, Cató va refusar retirar-se i va avançar cap a les files de l'enemic, suposadament sense casc ni armadura, per a trobar la seva mort.
Era un home de temperament femenívol, i això va donar lloc a una broma quan, a Capadòcia, va visitar a un tal Marfàdates, que tenia una dona extremament bonica, de nom Psique: es deia que Cató i el seu amfitrió tenien entre tots dos només una ànima (en grec, psyche).

## Referències

* 1 2 3 Smith, William (ed.). «12.M. Porcius Cato». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 650.
* ↑ Plutarc, Cato Minor, XXIV 6; LII 2; LXXIII 1-2.