OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Peter Linehan

Peter A. Linehan (Londres, 11 de juliol de 1943 - Cambridge, 9 de juliol de 2020) fou un escriptor, historiador, medievalista i hispanista britànic.
El seu camp de treball se centrà en el període de l'Edad Mitjana a Espanya i Portugal.
Comença la seva formació en 1961 al St. John’s College, de la Universitat de Cambridge. Fou fellow de St John's College des de 1996, acadèmic de número de la British Academy i de la Royal Historical Society, i membre corresponent de la Reial Acadèmia de la Història. Linehan impartí classes d'Història Medieval a la Universitat de Cambridge, i fou degà del St John’s College. Les seves àrees d'investigació aborden la història de l'Església medieval, en particular a Espanya i Portugal. És autor de prop d'un centenar d'articles i llibres com The Ladies of Zamora (1997), i The Medieval World (2001), The Mozarabic Cardinal: the Life and Times of Gonzalo Pérez Gudiel (2004) i Spain, 1157-1300: a partible Inheritance (2008), entre altres obres destacades.
L'any 2018 la Universitat Autònoma de Madrid l'investí 'doctor honoris causa'.
Linehan va morir a Cambridge el juliol del 2020 a causa d'un problema cardíac.

## Referències

* ↑ «Peter Linehan obituary. Renowned historian of medieval Spain and popular fellow of St John’s College, Cambridge, who had a novelistic eye for detail». The Times, 12-08-2020 [Consulta: 4 desembre 2020].
* ↑ «Peter Linehan, learned and well-liked historian of medieval Spain – obituary. With a novelist's eye for detail he researched his subjects so exhaustively that it was rumoured an archivist in Toledo suspected witchcraft». The Telegraph, 15-07-2020 [Consulta: 4 desembre 2020].
* 1 2 Hernández, Francisco J. «Peter Linehan, el análisis lúcido de la Edad Media en España y Portugal El hispanista escribía en un inglés deliciosamente complejo porque concebía la historia como comunicación. Sus estudios de la Iglesia levantaron ronchas en la jerarquía católica». El País, 13-07-2020 [Consulta: 4 desembre 2020].
* 1 2 «La Universidad Autónoma de Madrid investirá doctores 'honoris causa' a Peter Linehan y Anil K. Jain». El Economista, 18-09-2018 [Consulta: 4 desembre 2020].
* ↑ Ayala Martínez, Carlos de «Professor Peter Linehan (1943-2020)». Anuario de Estudios Medievales, Vol. 50, Núm. 2, 2020, pàg. 895-905. ISSN: 0066-5061 [Consulta: 4 desembre 2020].
* ↑ «La Autónoma inviste doctores 'honoris causa' a Peter Linehan y a Anil K. Jain». La Vanguardia, 20-09-2018 [Consulta: 4 desembre 2020].
* ↑ Lera Maíllo, José Carlos de «A la memoria de Peter Linehan Para él, "la historia es, por encima de todo, comunicación. Tienes que captar la atención de lector, al que tienes que visualizar"». La Opinión de Zamora, 13·07·2020 [Consulta: 4 desembre 2020].
# Sant Andreu de Tarerac

Sant Andreu de Tarerac és l'església parroquial del poble nord-català de Tarerac, a la comuna del mateix nom, de la comarca del Conflent.
És en el mateix poble de Tarerac, al nord-est del seu nucli urbà.

## Història

Dedicada a sant Andreu apòstol, és esmentada per primera vegada a la documentació el 1011, quan se n'indica que pertanyia a l'abadia de Sant Miquel de Cuixà en la ratificació que feu el papa Sergi IV de les possessions del monestir. En un escrit del segle xiv es registra que Guillem Mateu, rector Sancti Andreae de Taresaco assistí al sínode de Cuixà del 1351.
Sant Andreu va ser declarada monument històric de França el 23 d'octubre del 1972. Ha estat restaurada modernament, llevant-li l'arrebossat que n'amagava l'aparell exterior.

## Arquitectura i decoració

És un temple romànic que consta d'una sola nau coberta amb volta de canó, capçada a llevant per un absis semicircular cobert per una volta de quart d'esfera. Al mur sud de l'església hi ha inclòs un arc de mig punt, que havia format part de l'entrada original de l'església, tapiada en una reforma posterior. La porta actual és a la façana de ponent, que a mitjana alçada té una finestra d'arc rebaixat. Al capdamunt de la façana principal actual, a ponent, hi ha un campanar d'espadanya de dues obertures. Al mur meridional hi ha una petita finestra decorada, possiblement gòtica, en el lloc on originalment hi havia el portal d'entrada.
Són d'interès els retaules de l'altar major i el de sant Antoni, tots dos del segle xviii, i un calze de finals de l'edat mitjana.

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan. «Sant Andreu de Tarerac». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent i Segimon, Albert. Diccionari d'Història Eclesiàstica de Catalunya III: P-Z. Barcelona: Generalitat de Catalunya-Editorial Claret, 2001. ISBN 9788439353652.
* Gavín, Josep M. «Conf 148. Sant Andreu de Tarerac». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.

## Referències

* ↑ Sant Andreu de Tarerac en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Villam Taresagi integram cum eccelia ibidem sita, cum decimis et primitiis et omnibus rebus eidem pertinentibus
* ↑ Fitxa a la base de dades Merimée

## Enllaços externs

* Descripció Arxivat 2011-09-10 a Wayback Machine. (francès)
# Phaedropsis

Phaedropsis és un gènere d'arnes de la família Crambidae descrit per William Warren el 1890

## Taxonomia

* Phaedropsis alitemeralis (Dyar, 1914)
* Phaedropsis beckeri Munroe, 1995
* Phaedropsis bipunctalis (Hampson, 1895)
* Phaedropsis calanticalis (Druce, 1895)
* Phaedropsis chromalis (Guenée, 1854)
* Phaedropsis collustralis (Möschler, 1886)
* Phaedropsis domingalis (Schaus, 1920)
* Phaedropsis flavipennis (Kaye, 1901)
* Phaedropsis fuscicostalis (Hampson, 1895)
* Phaedropsis glutalis (Möschler, 1881)
* Phaedropsis hecalialis (Walker, 1859)
* Phaedropsis illepidalis (Herrich-Schäffer, 1871)
* Phaedropsis illustralis (Dognin, 1913)
* Phaedropsis impeditalis (Herrich-Schäffer, 1871)
* Phaedropsis leialis (Dognin, 1906)
* Phaedropsis maritzalis (Schaus, 1920)
* Phaedropsis meropialis (Möschler, 1886)
* Phaedropsis placendalis (Möschler, 1890)
* Phaedropsis principaloides (Möschler, 1890)
* Phaedropsis principialis (Lederer, 1863)
* Phaedropsis simplalis (Guenée, 1854)
* Phaedropsis stictigramma (Hampson, 1912)
* Phaedropsis strigilalis (Hampson, 1899)
* Phaedropsis venadialis (Schaus, 1920)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 29 març 2019].
# Ruth Davidson

Ruth Elizabeth Davidson (Edimburg, 10 de novembre de 1978) és una política i periodista escocesa que va liderar el Partit Conservador Escocès de 2011 a 2019. Al Parlament Escocès, és cap de l'oposició i diputada per la circumscripció d'Edimburg Central.
Després de graduar-se per la Universitat d'Edimburg, va treballar com a periodista de la BBC i com a senyalitzara de Territorial Army. Després d'abandonar la BBC el 2009 per estudiar a la Universitat de Glasgow, Davidson es va afiliar al Partit Conservador i va ser candidata del partit a la circumscripció de Glasgow North East en les eleccions de 2009 i les generals de 2010. En aquests comicis va acabar en tercer i quart lloc, respectivament, amb aproximadament el 5% dels vots.
En les eleccions al Parlament Escocès de 2011, Davidson es va presentar per la circumscripció de Glasgow Kelvin i en la llista regional de Glasgow. Va acabar en quart lloc en la primera, però va tenir èxit en la llista regional. Després de la dimissió de la líder del partit Annabel Goldie el maig de 2011, Davidson es va presentar a la direcció del partit. Va guanyar les primàries i va ser nomenada líder del partit el 4 de novembre del 2011.

## Referències

* ↑ «Ruth Davidson quits as Scottish Tory leader» (en anglès). BBC, 29-08-2019.
* ↑ Andrew Black «BBC News – Ruth Davidson elected new Scottish Conservative leader». bbc.co.uk, 04-11-2011 [Consulta: 20 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Ruth Davidson - Lloc web oficial
* Pàgina al web del Parlament Escocès (anglès)
* Ruth Davidson articles Arxivat 2011-12-08 a Wayback Machine. a Holyrood.com
# San Felipe del Progreso (municipi)

San Felipe del Progreso és un municipi de l'estat de Mèxic. San Felipe del Progreso és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part nord-occidental de l'estat de Mèxic. Limita al nord amb els municipis de El Oro i Jocotitlán, al sud amb Villa Victoria, a l'oest amb San José del Rincón i a l'est amb Ixtlahuaca.

## Vegeu també

* Municipis de l'estat de Mèxic

## Referències

* ↑ Monografia municipal de San Felipe del Progreso Arxivat 2016-04-02 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Portal de l'estat de Mèxic (castellà)
# Pic de Guiló

El Pic de Guiló és una muntanya amb una altitud de 2.556 metres, que forma part de la cadena axial pirinenca, fent de frontera entre el Pallars Sobirà i l'Arieja, a França. El seu vessant meridional està localitzat a la capçalera de la vall de Cardós, en el municipi de Lladorre, a la comarca del Pallars Sobirà, trobant-se dintre del Parc Natural de l'Alt Pirineu. El vessant septentrional pertany al municipi d'Aulús, al departament de l'Arieja i forma part del Parc Natural Regional dels Pirineus Ariejans.
El pic està situat entre el port d'Aulús a l'oest i el port dels Tres Comtes a l'est, rebent en francès el nom de Pic entre les Ports.
El nom Guiló prové del llatí Aquiló, déu dels vents septentrionals, freds i tempestuosos. En aquest cas el significat de Guiló és el Nord, coherent amb la seva situació geogràfica.

## Referències

* ↑ ICGC, 2024.
* ↑ Generalitat de Catalunya, 2024.
* ↑ Parc naturel règional Pyrénées Ariégeoises, 2024.
* ↑ Coromines, 1994, p. 26.

## Bibliografia

* Coromines, Joan. Onomasticon Cataloniae. Volum II. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1994. ISBN 84-7256-331-6.
* Generalitat de Catalunya. «Parc Natural de l'Alt Pirineu» (HTML), 2024. [Consulta: 10 setembre 2024].
* ICGC. «Pic de Guiló» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2024. [Consulta: 10 de setembre 2024].
* Parc naturel règional Pyrénées Ariégeoises. «La Carte du Parc» (HTML) (en francès), 2024. [Consulta: 10 setembre 2024].
# Sant Martí d'Arestui

Sant Martí d'Arestui és una església sufragània al poble d'Arestui, en el terme municipal de Llavorsí, a la comarca del Pallars Sobirà. És a l'extrem nord-oriental del poble. En depenia l'ermita de Sant Jaume.

## Descripció

Petita església d'una sola nau, amb façana a migdia i capçalera rectangular al nord. La façana, mig amagada per edificacions adossades, presenta una porta de mig punt dovellada, amb clau o dovella central més alta que les altres, per damunt de la qual s'obre un petit òcul. Originàriament, la coberta era a dues aigües, amb porta i òcul de la façana centrats respecte al pinyó. Posteriorment, el llosat passà a ser d'una sola vessant, transformació visible en l'aparell de la part alta de la façana.
A l'esquerra de la nau i sobresortint entre les altres edificacions adossades, es troba el campanar, rematat per un xapitell de llicorella.
Façana mig coberta per un arrebossat de calç.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Martí d'Arestui». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Llavorsí». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Saint-Maurice-aux-Forges

Saint-Maurice-aux-Forges és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 85 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Maurice-aux-Forges era de 85 persones. Hi havia 40 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (12 homes vivint sols), 8 parelles sense fills, 16 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 47 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 3 estaven desocupats. 42 eren cases i 5 eren apartaments. Dels 39 habitatges principals, 34 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia una cambra, 1 en tenia dues, 3 en tenien tres, 3 en tenien quatre i 31 en tenien cinc o més. 32 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 21 habitatges hi havia un automòbil i a 17 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Maurice-aux-Forges el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 8 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 8 | 10 a 14 | 4 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 55 persones, 37 eren actives i 18 eren inactives. De les 37 persones actives 34 estaven ocupades (20 homes i 14 dones) i 4 estaven aturades (3 homes i 1 dona). De les 18 persones inactives 11 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 4 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Saint-Maurice-aux-Forges hi havia 3 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Maurice-aux-Forges a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Maurice-aux-Forges a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Pioners de l'Hospitalet

Els Pioners de L'Hospitalet són un club català de futbol americà de la ciutat de l'Hospitalet de Llobregat. Va ser fundat l'any 1988 i, tal com indica el seu nom, és un dels clubs pioners del futbol americà a Catalunya, just darrere dels Badalona Dracs i fundat el mateix any que Barcelona Búfals i Barcelona Bóxers, ja desapareguts. Fou club fundador de la Federació Catalana i participà en la primera Lliga Catalana de Futbol Americà, el mateix 1988, que va finalitzar en tercera posició. Des de la temporada 2014-15 disposa d'un equip femení.

## Palmarès

Font:
* 8 Copes catalanes de futbol americà: 1998, 2001, 2005, 2006, 2007, 2007 2008, 2009
* 6 Lligues espanyoles de futbol americà: 2005, 2008, 2010, 2011, 2012, 2013
* 9 Copes espanyoles de futbol americà: 2000, 2005, 2006, 2008, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014

## Notes

* ↑ Degut al canvi de dates de la competició, el 2007 va celebrar-se dues finals de la Copa Catalana, al gener i desembre. Tanmateix corresponen a dues temporades diferents.

## Referències

* ↑ «Pioners de L'H tindrà un equip femení a la Lliga Nacional Catalana de futbol americà». L'H Digital, 17-06-2014. [Consulta: 12 octubre 2015].
* ↑ «Hospitalet Pioners» (en castellà). [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ «Els Pioners ho guanyen tot». Mundo Deportivo, 17-06-2005. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Los Pioners también conquistan la liga estatal». Mundo Deportivo, 28-05-2008. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Tercer cetro liguero de los Pioners». Mundo Deportivo, 14-06-2010. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Pioners L'Hospitalet, campeón». Mundo Deportivo, 20-06-2011. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Los Pioners ganan la Copa de España». Mundo Deportivo, 31-01-2005. [Consulta: 20 gener 2013].

## Enllaços externs

* Pioners de l'Hospitalet - Lloc web oficial
# Pilar Primo de Rivera

* Per a altres significats, vegeu «Primo de Rivera (desambiguació)».
Pilar Primo de Rivera y Sáenz de Heredia (Madrid, 1907 - 1991) va ser la líder de la Sección Femenina de la Falange Espanyola i posteriorment la presidenta de la Asociación de Veteranas de la Sección Femenina, reanomenada en 1977, dos anys després de la mort de Francisco Franco, Nueva Andadura, càrrec que va mantenir fins a la mort.
Durant la Guerra Civil Espanyola, va reunir-se amb Hitler, Mussolini i Salazar. Va intentar, sense èxit, evitar represàlies contra algunes vídues dels bàndols perdedors a la guerra. El 1975 va donar suport a la pujada al tron de Joan Carles I d'Espanya. En 1976 era Procuradora a les Corts i, malgrat tenir dret a vot, es va abstenir a la votació sobre la Llei de Reforma Política de 1976. Des d'aquest any i al llarg de tota la transició espanyola cap a la democràcia es va manifestar en contra del desmantellament de l'Estat Espanyol tal com ella l'entenia.
Durant la dictadura espanyola, va obtenir el títol de Comtessa del Castillo de la Mota en 1960, la Gran Cruz de Isabel La Católica, la Cruz de la Orden de Alfonso X el Sabio, el Gran Collar de la Orden de Cisneros i la Medalla del Mèrit al Treball.
Pilar Primo de Rivera era filla del dictador espanyol Miguel Primo de Rivera i germana del fundador de la Falange Espanyola, José Antonio Primo de Rivera.

## La dona ideal: la secció femenina

El 12 de juliol de 1934 s'organitzà de forma oficiosa la 'Sección Femenina de Falange, composta inicialment por set membres. Pilar va organitzar la nova secció del partit amb l'objectiu de fomentar el sentiment falangista en les dones. El juliol de 1936 l'organització tenia 2.500 militants i s'estenia a tot el país.
L'ideari de la Sección Femenina va ser a càrrec de José Antonio Primo de Rivera:
* “el verdadero feminismo no debiera consistir en querer para las mujeres las funciones que hoy se estiman superiores, sino en rodear cada vez de mayor dignidad humana y social a las funciones femeninas ” (Pilar Primo de Rivera, Discursos, circulares, escritos, Sección Femenina de FET y de las JONS, Madrid)
* “el fin esencial de la mujer, en su función humana, se servir de perfecto complemento al hombre, formando con él, individual o colectivamente, una perfecta unidad social”.
La Sección Femenina difonia una doctrina basada en els punts següents:
* El nacionalsindicalisme.
* Els valors tradicionals.
* Papers de mare i d'esposa submisa.
* Idea d'inferioritat moral i ideològica de la dona.
* Subordinació total a la figura de l'home.
* Allunyaven la dona de la vida política del país.
* La dona era el pilar fonamental de la família.
* La dona era tractada com a menor d'edat.

## Referències

* ↑ Sánchez López, Rosario. Entre la importancia y la irrelevancia : Sección Femenina: de la República a la Transición. Murcia: Editora Regional, 2007.
* ↑ Primo de Rivera, Pilar. Recuerdos de una vida. Madrid: Dyrsa, 1983.
* ↑ Fernández Jiménez, María Antonia. Pilar Primo de Rivera : el falangismo femenino. Madrid: Síntesis, 2008.
* ↑ «Sección Femenina. La mujer dentro del franquismo» (en castellà), 13-03-2014. [Consulta: 1r desembre 2019].
# Pilar Rebaque i Mas

Pilar Rebaque i Mas és una advocada catalana. Va ser cofundadora de la Comissió de la Dignitat el 2002, i és portaveu de la campanya ciutadana que reivindica la conversió de la Prefectura Superior de Policia de Catalunya en un centre de justícia, reparació i garanties de no repetició, memòria democràtica i de defensa dels drets humans.

## Biografia

Filla de família obrera, el seu pare anarquista va passar vuit anys en diverses presons, camps de concentració i de treballs forçats durant l'època franquista.
Implicada en el moviment estudiantil i la lluita antifranquista, el desembre de 1970 quan Pilar Rebaque tenia divuit anys, va ser detinguda en una manifestació a Barcelona contra el Procés de Burgos a setze membres d'Euskadi Ta Askatasuna, alguns d'ells acusats de matar el policia Melitón Manzanas, un agent de la Guàrdia Civil i un taxista. Les mobilitzacions, al final, van aconseguir que les sis penes de mort del judici es commutessin per penes de presó. Rebaque va ser torturada i vexada a la comissaria de Via Laietana, on va ser-hi dos dies, abans de ser traslladada al jutjat de guàrdia. Després, va estar trenta-tres dies a la presó de dones de la Trinitat Vella (1963-1983) que depenia de les Cruzadas Evangélicas de Cristo Rey i, finalment, va ser indultada. A conseqüència d'aquest periple va contraure amenorrea.

## Referències

* ↑ Pagès Miravent, Vicent. «Òmnium exigeix convertir la comissaria de Via Laietana en un espai de memòria històrica» (en català). El Temps, 19-11-2021. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ Piulachs, Mayte. «De repressió a memòria: la Model, la Trinitat i la comissaria de Via Laietana». El Nacional, 12-12-2021. [Consulta: 4 octubre 2022].
* 1 2 Romaguera, Àlex. «L'Estat sap que Via Laietana simbolitza el domini sobre els catalans». Directa, 19-09-2022. [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ Piulachs, Mayte. «Testimonis de vulneracions». El Punt Avui, 01-11-2021. [Consulta: 4 octubre 2022].