OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vassili Ignatenko

Vassili Ivànovitx Ignatenko (en ucraïnes: Васи́ль Іва́нович Ігна́тенко, belarús: Васіль Іванавіч Ігнаценка, rus: Василий Иванович Игнатенко) va ser un bomber soviètic, conegut per ser membre de la unitat que actuà en els primers moments de l'accident de Txernòbil, la nit del 26 d'abril de 1986. Ignatenko havia nascut el 1961 a Sperijie, un poble de la província belarussa de Hòmiel.

## Accident de Txernòbil

Ignatenko es trobava entre els bombers que es van acostar més al nucli del reactor exposat, mentre intentaven extingir els incendis al sostre del reactor 3 i al voltant de l'eix de ventilació. Aviat va començar a mostrar símptomes de la síndrome d'irradiació aguda (ARS). Després d'una breu estada a l'hospital de la ciutat de Prípiat, el mateix dia de l'accident va ser traslladat a l'Hospital Número Sis de Moscou, una estructura estatal especialitzada en radiobiologia i accidents de radiació. Allí es va retrobar amb la seva dona, Liudmila Ignatenko, que es va quedar al seu costat i va ser testimoni de la dolorosa agonia del seu marit i altres víctimes afectades. Va morir a causa de complicacions de l'ARS dues setmanes després de l'accident, el 13 de maig de 1986.
Ignatenko va ser enterrat al cementiri de Mítino de Moscou, juntament amb altres —primers responsables i personal de la planta— que van morir en el desastre de Txernòbil. Igual que les altres víctimes de l'ARS, presumptament va ser enterrat en un taüt de zinc segellat i en un blindatge de formigó, a causa dels temors que la radioactivitat pogués filtrar-se i contaminar el terreny. La seva vídua Liudmila estava embarassada de set mesos en aquell moment. Es va posar de part dos mesos més tard, quan estava visitant la tomba del seu marit al cementiri de Moscou, i va donar a llum una filla, a qui Vassili havia desitjat anomenar Nataixa. La nena va morir només quatre hores després del seu naixement, a causa de malformacions cardíaques congènites i cirrosi del fetge.
Ignatenko va ser guardonat pòstumament amb el títol d'Heroi d'Ucraïna (2006), la distinció més alta del país.

## Literatura i cinema

La història d'Ignatenko va protagonitzar un dels capítols del llibre La pregària de Txernòbil, d'Svetlana Aleksiévitx, on la seva dona Ludmila narra l'experiència viscuda. Arran d'aquest fet, la història formà part de les trames de la sèrie Chernobyl dirigida per Craig Mazin i on el personatge d'Itnatenko és interpretat per Adam Nagaitis. La vídua de Vassili, que també hi apareix, va declarar posteriorment que no havia autoritzat la sèrie a explicar la seva història.

## Referències

* ↑ Higginbotham
* 1 2 Harrison, Ellie «Chernobyl: Real-life Lyudmila claims she never gave HBO permission to tell her story» (en anglès). The Independent, 23-12-2019 [Consulta: 12 setembre 2020].
* ↑ «Decret del President d'Ucraïna» (en ucraïnès), 21-04-2006. [Consulta: 12 setembre 2020].

## Bibliografia

* Higginbotham, Adam. Midnight in Chernobyl: The Untold Story of the World's Greatest Nuclear Disaster (en anglès). Simon & Schuster, 2020. ISBN 9781501134630 [Consulta: 6 setembre 2020].
* Aleksiévitx, Svetlana. La pregària de Txernòbil. Raig verd, 2016 [Consulta: 8 abril 2020].
# Hokkaidoïta

La hokkaidoïta és un mineral de la classe dels minerals orgànics.

## Característiques

La hokkaidoïta és un compost orgànic de fórmula química C₂₂H₁₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2023, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Museu Nacional de la Natura i la Ciència de Tòquio (Japó), amb els números d'espècimen: nms-m49763 i nms-m49765.

## Formació i jaciments

Va ser descrita a partir de les mostres recollides a Hokkaido, al Japó, com retament a la mina de mercuri d'Aibetsu, a la localitat d'Aibetsu-chō, dins la subprefectura de Kamikawa, i al llac Shikaribetsu, a la localitat de Shikaoi, dins la subprefectura de Tokachi. Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Hokkaidoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 març 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 71». European Journal of Mineralogy, 35, 1, 06-02-2023, pàg. 75–79. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-75-2023 [Consulta: 23 març 2023].
# Púixkino (Moscou)

Púixkino - Пушкино (rus) - és una ciutat de l'óblast de Moscou, a Rússia. Es troba a la confluència dels rius Utxa i Serebrianka, a 30 km al nord-est de Moscou. D'acord amb les versions històriques, l'assentament de Púixkino fou documentat per primera vegada el 1499, quan pertanyia a Grigori Morkhinin Puixka, un boiar que descendia d'Aleksandr Puixkin. Durant els segles posteriors el lloc es convertí en la zona d'estiueig de la noblesa russa. El 1678 s'hi construí una església de cinc cúpules (l'església de Sant Sergi).

## Ciutats agermanades

* Kutná Hora, República Txeca
* Weert, Països Baixos
* Orivesi, Finlàndia
* Postavi, Belarús
* Orxa, Belarús
# Portada/article setembre 11
## Guerra de Successió Espanyola

La Guerra de Successió Espanyola (1701-1713/1715) va ser un conflicte bèl·lic internacional, que, a més d'afectar el conjunt d'Europa, va incloure la Guerra de la reina Anna a l'Amèrica del Nord, com també accions de pirates i corsaris a les costes de l'Amèrica espanyola. En aquesta confrontació, a més de la successió a la corona hispànica, s'hi dirimia també la qüestió de l'equilibri de poder entre les diferents potències europees.
# Portada/article octubre 7
## Robert Campin

Robert Campin (Valenciennes, 1375 – Tournai, 26 d'abril de 1444) fou un pintor i escultor flamenc del gòtic. Ell i els germans Van Eyck són considerats com els fundadors de l'escola flamenca del prerenaixement, moviment conegut amb el nom de primitius flamencs, tot i que realitzaren la seva obra en ciutats diferents: els Van Eyck a Bruges i Robert Campin a Tournai, que es on van residir.
No existeixen obres documentades al seu nom, si bé es considera que Robert Campin és el Mestre de Flémalle, nom sota el qual, el segle xix, va ser catalogada una sèrie de plafons d'un estil similar, que suposadament provenien del Castell de Flémalle i que actualment s'exhibeixen a Frankfurt del Main.
# Portada/article octubre 30
## Línia 11 del metro de Barcelona

La Línia 11 del metro de Barcelona és una línia de ferrocarril metropolità soterrada que dona servei a cinc barris de les poblacions de Barcelona i Montcada i Reixac. La línia és de tipus metro lleuger i conducció automàtica, construïda a principis de la dècada del 2000 com a prolongació de la línia 4 a l'estació de Trinitat Nova.
# Sebastià Pujol i Ribes

Sebastià Pujol Ribes (Palamós, segle xviii - Lloret de Mar?, segle XIX) fou un mestre d'aixa català, conegut com Es Ferreret. Procedent de Palamós, va instal·lar-se a Lloret de Mar, on fou un dels principals mestres d'aixa del municipi entre 1815 i 1856, juntament amb Bonaventura Ribas i Agustí Macià. La seva drassana va especialitzar-se en la construcció de vaixells de gran capacitat com bergantins i pollancres rodones de 150 a 250 tones. Entre d'altres, destaquen els bergantins Santa Eulàlia (1821), conegut com El Primero de Catalunya, Romano (1824), Cristina (1830) o també la bricbarca Nueva Casimira (1851).

## Referències

* 1 2 Ràfols, 1951, p. 395, Vol. 3.
* ↑ Llovet, 1971, p. 90.
* ↑ Llovet, 1971, p. 65-67.

## Bibliografia

* Llovet, Joaquim. Constructors navals de l'ex-província marítima de Mataró, 1816-1875. Mataró: Caixa d'Estalvis Laietana, 1971.
* Ràfols, J.F.. Diccionario biográfico de artistas de Cataluña desde la época romana hasta nuestros días (en castellà). Barcelona: Millá, 1951.
* Vilà i Galí, Agustí Ma. La Marina mercant de Lloret de Mar : segles xviii i xix. [Lloret de Mar]: Ajuntament de Lloret de Mar, 1992. ISBN 84-606-0697-X.
# Portada/efemèride abril 12

Gaziel
« 11 d'abril · 12 d'abril · 13 d'abril »
# Sarrussòfon

El sarrussòfon o sarrusòfon és un aeròfon de llengüeta doble, de la família dels instruments de vent de fusta, amb el tub metàl·lic de secció longitudinal cònica i amb claus. Fou patentat per Pierre-Louis Gautrot l'any 1856, però deu el seu nom al director de banda de l'exèrcit francès Pierre-Auguste Sarrus (1813–1876), qui l'introduí amb la finalitat de substituir els oboès i fagots en els grans conjunts de vent militars del segle xix.
En la classificació de Hornbostel-Sachs és considerat aeròfon de columna (instrument de vent) de doble llengüeta i tub cònic. La família del sarrusòfon té nou membres: sopranino (Mib), soprano (Sib), contralt (Mib), tenor (Sib), baríton (Mib), baix (Sib) i contrabaix (Mib, Do o Sib). Tots ells són instruments transpositors, tenen la partitura en clau de sol i tenen una extensió escrita que va del Sib al Fa5. El sistema de claus es basa en el de Böhm. Els sarrusòfons petits tenen el tub recte, però els grans es torcen sobre si mateixos per reduir al màxim la dimensió global.
Després del seu èxit inicial el sarrusòfon caigué en desús. El més utilitzat fou el sarrusòfon contrabaix en Si bemoll que, en moltes partitures franceses del segle xix, prengué el lloc al contrafagot (d'una sonoritat desequilibrada i una mecànica deficient en aquella època). Va pertànyer a les bandes de música de manera regular fins a començaments del segle xx.

## Referències

* ↑ «sarrusòfon». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ TERMCAT, CENTRE DE TERMINOLOGIA. Lèxic multilingüe de la indústria [en línia]. Barcelona: TERMCAT, Centre de Terminologia, cop. 2009. (Diccionaris en Línia) <http://www.termcat.cat/ca/Diccionaris_En_Linia/22/>
* 1 2 «Sarrussòfon». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ The New Grove Dictionary of Musical Instruments. Londres: MacMillan, cop. 1984. ISBN 0943818052 [Consulta: 8 juliol 2014].
* ↑ Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2002. ISBN 844120232X [Consulta: 8 juliol 2014].
Viccionari
# Portugal al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2012

L'ens públic portuguès RTP repeteix la seva històrica fórmula de preselecció oberta, anomenada Festival da Canção.

## Organització

Els candidats van passar per una sèrie de càstings durant el mes de gener de 2012, que es duren a terme a les ciutats de Lisboa i Porto. Els cantants amb discos al mercat, però, no havien de fer els càstings presencials i podien presentar només el CD amb la seva candidatura. Finalment, un jurat va escollir els 12 finalistes que competiran al Festival da Canção, que constarà d'una única gala, prevista pel 12 de març de 2012.

## Candidats

El 13 de gener de 2012, la RTP va anunciar els 12 candidats escollits:
* António José Fernandes Martins da Silva
* Pedro Ricardo Céu Portas
* Susana Maria Soares Gonçalves
* Filipa Alexandra Nunes Alves de Sousa
* Pamela Correia de Brito Salvado
* Vânia Osório
* Arménio José dos santos Lameirão Pimenta
* Pedro Macedo Vidal Tomás
* Joana Filipa Leite Silva
* Rui Andrade
* Carlos Costa
* Ricardo Soler

## Referències

* ↑ Sanjay Jiandani: Portugal: National final on March 10th www.esctoday.com (anglès)
* ↑ Jiandani, Sanjay. «Portugal: Open call for singers». ESCToday.com, 09-12-2011. [Consulta: 18 desembre 2011].
* ↑ Sanjay Jiandani: Portugal: 12 Finalists announced! www.esctoday.com (anglès)

## Vegeu també

* Festival de la Cançó d'Eurovisió 2012
# Potentil·la nival

La potentil·la nival, Potentilla nivalis, és una espècie de planta dins el gènere Potentilla i la família rosàcia.

## Descripció

Plantga herbàcia que fa de 10 a 30 cm d'alt amb les florsmés o menys campanulades, poc obertes; les fulles, almenys les joves, cobertes d'una densa pilositat sedosa, lluent. Els pètals són molt més curts que els sèpals. Floreix de juliol a agost.

## Hàbitat

És un oròfit del sud-oest d'Europa. A Catalunya es troba només als Pirineus en fissures de les roques, pedruscall, en terreny calcari i de vegades silici, entre els 600 i els 2900 m d'altitud.

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
# Senyoria de Mauléon

La senyoria de Mauléon fou una jurisdicció feudal depenent del vescomtat de Zuberoa, donada a un fill segon del vescomte, després de la construcció del Castell de Mauléon pel rei aragonès Alfons el Bataller. El 1307 el castell fou conquerit pels anglesos.

## Senyors de Mauléon

* Bernat I 1122-1142
* Bernat II 1142-1170
* Guerau I 1170-1209
* Bernat III 1209-?
* Guerau II ?-1307 (mort el 1308)
* Conquerit pels anglesos 1307
# Sant Salvador dels Angles

Sant Salvador dels Angles fou l'església parroquial del poble i comuna dels Angles, a la comarca del Capcir, de la Catalunya del Nord.
Les seves restes estan situades a 715 metres al nord-est respecte de l'església parroquial actual dels Angles, a la Serra del Pujal.

## Història

El lloc dels Angles és conegut des del 965, però no és fins al 1106 que es té constància de l'existència d'aquesta església. Un precepte de Carles el Simple atribuït a l'any 908, actualment considerat com a fals, atribueix Sant Salvador dels Angles al monestir de Sant Jacme de Jocó, cosa que no es produí fins passat l'any 1100. El 1106 fou consagrat l'altar d'aquesta església per Ricard, bisbe de Narbona, a instàncies de Guillem, abat de Jocó. El 1268 ja consta com a castrum de Podio Angulorum in parrochia Sancti Salvatoris.
Amb el desplaçament de la població des dels entorns d'aquesta església al puig on es dreçava el castell, Sant Salvador continuà essent parròquia dels Angles, fins que al segle xix es construí l'església nova damunt de l'antiga capella del castell, dedicada a sant Miquel, que ja funcionava com a nova parròquia, cosa que va produir el definitiu abandonament de Sant Salvador. A més, en la construcció de l'església nova, després del 1853, s'utilitzaren els carreus de la vella, les restes del qual avui dia pràcticament només queda el reblert de la capçalera del temple. L'edifici nou es construí ràpidament entre el 1864 i el 1866.

## Descripció

Era una petita església d'una sola nau amb absis orientat a llevant. L'obra era de carreus regulars de pedra calcària, disposats en filades horitzontals regulars, ara presents a Sant Miquel dels Angles. In situ de l'església vella només queda el reblert de calç de la capçalera. La decoració llombarda de l'absis es conserva en part a l'església nova, on 13 de les 21 mènsules de les arcades llombardes de l'absis són les originals de Sant Salvador.
Un retaule de l'actual església parroquial de Sant Miquel dels Angles, el de l'Epifania i l'Adoració dels Reis Mags, prové d'antiga església de Sant Salvador. El retaule està classificat com a monument historic des de l'any 2000. També una pica baptismal d'aquesta església es conserva a l'actual església parroquial.

## Referències

* ↑ Sant Salvador dels Angles en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Retaule, a la base de dades Palissy, del Ministeri de Cultura francès.
# Seo Jae-pil

Seo Jae-pil (en hangul: 서재필; en hanja: 徐載弼; Boseong, Corea del Sud, 7 de gener de 1864 - 5 de gener de 1951) va ser un activista per la independència, polític, metges i polítics de Corea del Sud. El seu nom americà era Philip Jaisohn.

## Enllaços externs

* http://www.jaisohn.org/
* http://openlibrary.org/books/OL13570442M/My_days_in_Korea_and_other_essays
# Seogwipo

Seogwipo (en coreà: 서귀포시; 西歸浦市) és una ciutat de la província de Jeju, a Corea del Sud, amb una població estimada 155.691 habitants (2011). Des del juliol de 2006 la ciutat de Seogwipo inclou la meitat sud de l'illa de Jeju.
És un port situat al sud de l'illa de Jeju, als peus del Halla (1.950 m), un volcà extingit.

## Esports

El 2002 Seogwipo fou una de les seus de la Copa del Món de Futbol i acollí tres partits al Jeju World Cup Stadium, un estadi de 35.657 places construït especialment per l'ocasió. Des de llavors l'estadi acull el Jeju United.
Cada any, al mes de juliol, té lloc una competició de triatló.

## Referències

* ↑ Planet, Lonely. «Seogwipo, South Korea - Lonely Planet». Arxivat de l'original el 2016-04-27.
* ↑ «2002 FIFA Worldcup KOREA/JAPAN in Seogwipo», 27-09-2001. Arxivat de l'original el 2001-09-27. [Consulta: 21 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Web oficial de Seogwipo
# Premi Obe Postma

El Premi Obe Postma (Dr Obe Postmapriis en frisó) és un premi a la traducció literària des de o cap al frisó. El premi que porta el nom de l'escriptor frisó Obe Postma es va establir el 1984 i es concedeix cada tres anys. Consta d'un certificat i un premi en efectiu (2.000 euros el 2002). L'organitza el Poder Executiu Provincial de Frísia.

## Llista de guardonats

* 1984 - Gerben Brouwer (lliurat pòstumament)
* 1987 - Toneelgezelschap Tryater
* 1990 - Douwe Tamminga
* 1993 - Klaas Bruinsma
* 1996 - Harke Bremer i Jarich Hoekstra
* 1999 - Jabik Veenbaas
* 2002 - Eric Hoekstra
* 2005 - Klaas Bruinsma
* 2008 - Tryntsje van der Zee
* 2011 - Anne Tjerk Popkema
* 2016 - Geart Tigchelaar
* 2020 - Jan Popkema

## Enllaços externs

* Obe Postmapriis, Fries Historisch en Letterkundig Centrum Tresoar
# Premi Noma de Literatura

El Premi Noma de Literatura es va establir el 1941, en homenatge a Seiji Noma (1878-1938), fundador i president de Kodansha, editorial que publica llibres i mangas. El Premi Noma té diverses categories, inclosa la no-ficció.

## Referències

* ↑ «Premis literaris japonesos» (en anglès). Arxivat de l'original el 2012-06-16. [Consulta: 2 març 2010].

## Enllaços externs

* Kodansha Ltd. - Literary Awards Arxivat 2010-04-24 a Wayback Machine.(anglès)
# Santa Maria de la Penya

Santa Maria de la Penya es un santuari marià del municipi de Graus, província d’Osca, en la zona de l’antic comtat de Ribagorça. Es troba a l'oest de la vila, als vessants de la penya del Morral, anteriorment coronada pel castell de Graus. El 1975 va ser declarat be d'interes cultural.
A les sales superiors de l'edifici central es troba el museu d'icones de Graus, amb reproduccions d'imatges de les diferents escoles i tradicions iconogràfiques de Rússia, Creta, Xipre, Grècia i Roma.

## Història

En una cavitat de la penya es va edificar cap el 1200 una capella dedicada a Santa Maria, subsistent en part sota el paviment de l'església actual. Aquesta es començà a edificar al voltant de l'any 1640 pel mestre Joan Zeant i després per Joan de Marta. La construcció va finalitzar el 1650 i fou l’ànima de l’obra el bisbe d’Osca, Esteve d’Esmir, que, el 1654, fou enterrat al santuari. El 1936 foren destruïts els retaules i molta decoració. El 1975 va ser declarat be d'interes cultural.

## Descripció

És un conjunt arquitectònic format per una església, una capella, un pati amb galeria coberta al lateral que mira a poble, diverses cases i un hospital, construït al segle XVI. L'església té una única nau de dos trams coberts amb voltes de tercelets i una capçalera plana sobre la qual s'aixeca una torre poligonal rematada en cuculla, amb voltes de nerviacions i rosasses. La capella de Sant Joan del Laterà, al mur esquerre del pòrtic, està decorada amb gust plateresc, de planta rectangular i coberta per volta estavellada.
Sota l'església hi ha una galeria de dos cossos amb arcs de mig punt amb columnes estriades i amb espiral que donen accés al pati on hi ha l'església. Darrere d'aquesta es troben les dependències del santuari.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de la Penya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Graus. Nuestra Señora de la Peña». A: Santuarios marianos de Aragón. Encuentro, 28 maig 1996, p. 190. ISBN 978-84-7490-398-0.
* 1 2 3 4 «Basílica de Nuestra Señora de la Peña (Graus, Huesca)» (en espanyol europeu). Patrimonio Cultural de Aragon. Bienes culturales. Arxivat de l'original el 2021-03-07. [Consulta: 7 març 2021].
# Santa Maria de la Guàrdia d'Urgell

Santa Maria de la Guàrdia d'Urgell és una església de Tornabous (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església parroquial de Santa maria es troba als peus de la carretera, a l'entrada del poble de La Guàrdia. És de planta basilical amb teulada a doble vessant en la nau central i a una vessant en les laterals. A la façana principal hi ha dues portes laterals aixoplugades per un porxo de forma triangular amb molt voladís.
Del centre de la façana, i travessant el porxo hi ha un gran campanar format per un cos cilíndric amb tres grans contraforts atalussats que sobresurten per la part superior del cos central fins a convergir al capdamunt. Sostenen una petita plataforma on habitualment hi nuen les cigonyes; en l'espai que queda entre la plataforma i el cos cilindrin hi pengen les campanes. En el cos cilíndric del campanar s'obren rengleres de petites finestres allargades seguint un ritme regular i que el recorren de dalt a baix.
En els murs laterals s'obren quatre grans òculs en la nau central i petites finestres quadrangulars disposades de forma piramidal en les laterals. El parament és de maó vist. A l'interior destaca l'ús d'arcs parabòlics de clara influència gaudiniana. L'absis és pla i està cobert per una volta amb forma d'arc parabòlic on s'obren dues grans finestres molt allargades.

## Història

Va ser construïda l'any 1967, projectada per Isidre Puig Boada, deixeble d'Antoni Gaudí, que va ser arquitecte diocesà del Bisbat d'Urgell entre 1956 i 1968.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Maria de la Guàrdia d'Urgell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 27 agost 2021].