OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nicolás Perchicot

Nicolás Díaz Perchicot (Madrid, 19 de setembre de 1884 -Madrid; 26 d'octubre de 1969) va ser un actor espanyol.

## Biografia

Després d'abandonar els seus estudis, decideix dedicar-se professionalment al teatre i entre 1907 i 1934 forma part successivament de les Companyies de Carmen Díaz, Francisco Morano, Ernesto Vilches i Margarida Xirgu.
Debuta en cinema precisament en 1934 participant en el rodatge de La hermana San Sulpicio, de Florián Rey. Durant la Guerra Civil Espanyola es trasllada a Berlín per a rodar algunes pel·lícules en espanyol com Mariquilla Terremoto (1938), de Benito Perojo o La Dolores (1940), de Florián Rey.
Després d'un breu pas per Itàlia, torna a Espanya en 1941 per a consagrar-se com un dels més destacats actors de repartiment durant les dues dècades següents.
Especialment memorable va ser la seva recreació de l'apotecari a Bienvenido, Mister Marshall (1952), de Luis García Berlanga.

## Premis

* 1950: Medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics al millor actor secundari per Cuentos de la Alhambra.

## Filmografia (selecció)

* La hermana San Sulpicio (1934).
* Mariquilla Terremoto (1938).
* La Dolores (1940).
* Malvaloca (1942).
* Huella de luz (1942).
* Eloísa está debajo de un almendro (1943).
* El clavo (1944).
* El fantasma y Doña Juanita (1944).
* El destino se disculpa (1944).
* La Lola se va a los puertos (1947).
* Locura de amor (1948).
* Cuentos de la Alhambra (1950).
* Agustina de Aragón (1950).
* Pequeñeces (1950).
* La leona de Castilla (1951).
* Lola la piconera (1951).
* Alba de América (1951).
* Bienvenido, Mister Marshall (1952).
* Jeromín (1953).
* Historias de la radio (1955).
* Calabuch (1956).
* Manolo, guardia urbano (1956).
* Orgullo y pasión (1957).
* Los jueves, milagro (1957).
* El balcón de la luna (1962).
* Nueve cartas a Berta (1965).
* Buenos días, condesita (1966).
* Un millón en la basura (1967).

## Referències

* ↑ Nicolás D. Perchicot a Enciclopedia del Cine Español
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1950». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 24 abril 2016].
# Les Démoniaques (pel·lícula de 1974)

Les Démoniaques és una pel·lícula eròtica deterror francesa del 1974 dirigida per Jean Rollin, sobre un grup de mariners nàufrags que violen dues joves, que reapareixen i fan un pacte amb el diable per venjar-se.

## Trama

A finals del segle xix, a les costes del nord d'Europa, hi viuen quatre nàufrags simplement sobrenomenats els "naufrags". El Capità és el seu líder, seguit de Le Bosco, Paul i la bella però pervertida Tina.
Quan dues dones joves ensopeguen accidentalment amb aquests nàufragss, els violen de manera brutal i violenta. L'endemà, el capità creu que s'està tornant boig quan veu els cadàvers de les dones. Destrossa una taverna i es baralla amb Le Bosco. El Capità, Tina, Le Bosco i Paul tornen al naufragi per rematar les dones, que aconsegueixen escapar. Deambulant, les dones es troben amb un pallasso que les cuida. Les dones no poden parlar, però un home els diu que pot ajudar-les. Es comuniquen mitjançant un dibuix i l'home s'adona que volen venjança. Les dones són les úniques que poden alliberar el diable de ser empresonat a les ruïnes d'un antic castell; fent l'amor amb cadascun d'elles, les donarà el poder de venjar-se. Les dones, ara les "démoniaques", tornen per la seva venjança i maten Paul. A la platja, tornen a ser atacades pel Capità i Le Bosco, que les lliguen a les restes naufragi. El capità es torna boig i mata la Tina i Le Bosco. S'adona que el que ha fet està malament, però és incapaç de salvar-los, i arriba la marea i s'ofeguen tots.

## Repartiment

* Joëlle Cœur - Tina
* Lieva Lone - Demoniac
* Patricia Hermenier - Demoniac
* John Rico - Capità
* Willy Braque - Le Bosco
* Paul Bisciglia - Paul
* Louise Dhour - Louise
* Ben Zimet - L'exorcista
* Mireille Dargent- El Pallasso
* Miletic Zivomir - El diable
* Isabelle Copejans - La cambrera
* Yves Colignon - Amant de la cambrera
* Veronique Fanis - Noia a la taverna
* Monica Swinn - Noia a la taverna
* Jacqueline Priest - Noia a la taverna
* Anne Wattican - Noia a la taverna
* Jean-Pierre Bouyxou - Mariner a la taverna

## Mitjans domèstics

Les Démoniaques va ser llançat en DVD als Estats Units el 21 de setembre de 1999 per Image Entertainment, amb una relació d'aspecte d'1,64:1. Va ser llançada al Regne Unit el 27 de setembre de 2004 per Redemption Films amb una relació d'aspecte d'1,64: 1 i funcions especials com el tràiler teatral, una galeria de fotografies i una filmografia de Rollin.
Va ser llançat a Europa el 30 d'agost de 2005 per Encore com a part d'un conjunt de tres discos amb una nova relació d'aspecte d'1,78: 1 i característiques especials que inclouen escenes seleccionades amb comentaris (en anglès), una entrevista amb Braque, el curtmetratge " 'Les Pays Loins, escenes esborrades i una presentació de diapositives.

## Referències

* ↑ Les Démoniaques al web del BFI
* ↑ Les Démoniaques a Unifrance
* ↑ «Blu-ray review at Diabolique Magazine». Arxivat de l'original el 2019-03-28. [Consulta: 13 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Les Démoniaques - Lloc web oficial
* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
* Les Démoniaques a Internet Archive
# Plainfield (Pennsilvània)

Plainfield és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 376 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Plainfield tenia 376 habitants, 141 habitatges, i 109 famílies. La densitat de població era de 230,4 habitants/km².
Dels 141 habitatges en un 32,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,7% hi vivien parelles casades, en un 9,2% dones solteres, i en un 22% no eren unitats familiars. En el 17% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,67 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,9% tenia menys de 18 anys, un 6,4% entre 18 i 24, un 31,4% entre 25 i 44, un 25% de 45 a 60 i un 13,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 100 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.500 $ i la renda mediana per família de 27.000 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.150 $ mentre que les dones 23.875 $. La renda per capita de la població era de 13.993 $. Entorn del 9,5% de les famílies i el 14,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Plainfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Plainfield». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Societat Maonesa

La Societat Maonesa va ser fundada el 30 d'abril de 1778 per la burgesia il·lustrada de Maó durant el període de Menorca sota domini britànic.
Els fundadors van ser l'advocat i historiador Joan Ramis i Ramis i el capità Joan Roca i Vinent, el doctor Joan Roig, Jaume Uhler, David Causse, Andreu Hernandes, Josep Missó, Pere Ramis, Joan Soler i Vicent Caules, que actuava com a secretari. Amb seu a la casa de Joan Ramis, cada setmana s'hi reunien els membres. Els temes preferentment tractats a la Societat feien referència a les ciències naturals i a les ciències humanes. Tot i que l'objectiu fundacional de la Sociedat constava com crear una Biblioteca, es feien traduccions que posteriorment es llegien i comentaven, entre altres de Voltaire, Wieland i Young. El 1785, tres anys després que Menorca passàs a mans espanyoles per primera vegada, la societat es va dissoldre. L'activitat va tenir un intent de continuïtat amb la Sociedad Económica de Mahon.
El segell de la Sociedat va ser encarregat a l'escultor Miquel Comas i al Pare Llodrà, amb la mateixa frase que va escriure Martí Luter com a subtítol de les 95 tesis de Wittenberg, Studio et amore.

## Enllaços externs

* «Societat Maonesa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Referències

* ↑ Registre de la Sociedat Maonesa. [Maó]: Institut Menorquí d'Estudis, DL 1991. ISBN 8486752280.
# Circumscripció Ultramar

* Eurodiputats assignats per circumscripció
* Circumscripció Ultramar
La Circumscripció Ultramar és una circumscripció electoral francesa utilitzada cada 5 anys des de 2004 durant les Eleccions al Parlament Europeu per a designar, mitjançant una elecció de sufragi universal directe, 3 dels 72 eurodiputats (78 en 2004) que li corresponen a França segons el Tractat de Niça dels 736 membres del Parlament Europeu. Fou creada en 2003 mitjançant la Loi Électorale n° 2003-327 de l'11 d'abril de 2003., com les altres 7 circumscripcions electorals franceses per a les eleccions europees.
Agrupa als electors de la regions franceses de Martinica, Guadalupe, Guaiana Francesa i l'illa de la Reunió, així com d'altres territoris d'Ultramar que comptaven el 2009 amb 1.435.978 electors inscrits. La Circumscripció se sotsdivideix en tres seccions:
* 1a Secció Atlàntica: Guadalupe, Guaiana Francesa, Martinica, Saint-Barthélemy, Saint-Martin, Saint-Pierre-et-Miquelon ;
* 2a Secció Oceà Índic: Mayotte, Illa de la Reunió ;
* 3a Secció Pacífic: Nova Caledònia, Polinèsia francesa, Wallis i Futuna

## Referències

* ↑ «LOI n° 2003-327 du 11 avril 2003 relative à l'élection des conseillers régionaux et des représentants au Parlement européen ainsi qu'à l'aide publique aux partis politiques» (Llei) (en francès). Arxivat de l'original el 2016-04-24. [Consulta: 18 novembre 2012].
# Mubàixir

«Mubàixir» té aquests significats:
* Mubàixxir ibn Sulayman Nàssir-ad-Dawla (Mubashir ibn Sulayman Nassir al-Dawla), emir de la taifa de Mayurqa (Mallorca) (1093-1114)
* Al-Mubàixxir ibn Fàtik (Al-Mubashir al-Fatik), historiador egipci del segle XI
* Mubàixir Bahadur (Mubashir Bahadur), amir turcomongol de Tamerlà (segles XIV i XV)
# Nitrocalcita

La nitrocalcita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom de la seva composició química, sent un nitrat de calci.

## Característiques

La nitrocalcita és un carbonat de fórmula química Ca(NO₃)₂·4H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Són rars els cristalls aciculars, o tapissats d'agregats en forma de flors, de fins a 3 centímetres; més comunament com una eflorescència cotonosa o massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 1 i 2, sent un mineral molt tou. Segons la classificació de Nickel-Strunz, la nitrocalcita pertany a «05.N - Nitrats amb H₂O» juntament amb la nitromagnesita.

## Formació i jaciments

Es troba en forma d'eflorescències en coves de pedra calcària o sobre roques i sòls calcaris. Va ser descoberta l'any 1835 a la cova Nicajack, al comtat de Marion (Tennessee, Estats Units). Sol trobar-se associada a altres minerals com: nitre, nitromagnesita, alunita, aragonita, berlinita, col·lofana, crandal·lita, francoanellita, guix, huntita, hidromagnesita, leucofosfita o nesquehonita.

## Referències

* ↑ «Nitrocalcite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 maig 2016].
* ↑ «Nitrocalcite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 5 maig 2016].
# Les Enfants terribles

«Les Enfants terribles o Els infants terribles» té aquests significats:
* Les Enfants terribles (títol en català: Els infants terribles), novel·la escrita per Jean Cocteau publicada el 1929.
* Les Enfants terribles (pel·lícula), pel·lícula francesa de 1950 dirigida per Jean-Pierre Melville i basada en la novel·la.
* Les Enfants terribles (òpera), òpera de cambra composta per Philip Glass i basada en la novel·la.
# Placidochromis intermedius

Placidochromis intermedius és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al llac Malawi (Malawi, Àfrica oriental).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Hanssens, M. 2004. The deep-water Placidochromis species. Pp. 104-197, a: Snoeks, J. (ed). The cichlid diversity of Lake Malawi/Nyasa/Niassa: identification, distribution and taxonomy. Cichlid Press, El Paso, Texas, Estats Units. Species Diversity Lake Malawai: 1-360.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Decimalització

La decimalització és el procés de conversió d'unitats convencionals, especialment les unitats monetàries, al sistema decimal. La decimalització de la moneda sovint s'acompanya de l'adopció del sistema mètric per a les altres mesures (com va passar a França i, només molt recentment, al Canadà), tot i que això no sempre passa (com, per exemple, als Estats Units).
La decimalització ha tingut lloc en diversos estats europeus. França va adoptar el sistema decimal durant el període revolucionari, que va exportar a les conquestes territorials que va anar duent a terme des de llavors. Altres estats van adoptar la decimalització a mesura que s'anaven independitzant de la Gran Bretanya, el primer dels quals fou el cas dels Estats Units. Tanmateix, alguns països del Commonwealth van mantenir els sistemes monetaris tradicionals fins i tot després de la independència, com per exemple Austràlia, que va adoptar el sistema decimal el 1966.
El Regne Unit va adoptar el sistema decimal el 15 de febrer del 1971: va passar del sistema anterior, basat en les lliures, els xílings i els penics a un sistema de 100 "nous penics" per lliura, moneda que va mantenir el mateix valor que la precedent. Com que una lliura valia 20 xílings, cadascun dels quals subdividit en 12 penics, cada "nou penic" en valia 2,4 dels antics, i 5 nous penics equivalien a un antic xíling. L'abreviació que es va adoptar per al penic fou la lletra p, que va substituir l'antic d derivat dels denaris. 10 nous penics equivalien a un florí, moneda introduïda el 1849 per facilitar la decimalització.
A Austràlia la decimalització de la moneda va comportar l'adopció del dòlar australià, a raó de deu dels antics xílings per dòlar, és a dir que un dòlar equivalia a mitja lliura. Una estratègia similar es va adoptar a Nova Zelanda amb el dòlar neozelandès i a Sud-àfrica amb el rand, per exemple.

## Conversió de £sd

En els llocs on es feia servir el sistema de lliures, xílings i penics (£sd), la decimalització tant defineix que un nou penic = $^1$⁄$_{100}$ lliures, on la unitat principal (la lliura) no ha canviat; o una nova unitat principal (com ara el dòlar), és introduïda com una nova lliura, i un cèntim = $^1$⁄$_{100}$ dòlars.
La següent taula mostra la conversió de denominacions comunes de monedes en el sistema £sd.
| Nom comú | Quantitat | Nova lliura esterlina | Nou cèntim de dòlar |
| Mig penic | $^1$⁄$_2$d. | $^5$⁄$_{24}$p ≈ 0.208p | $^5$⁄$_{12}$¢ ≈ 0.417¢ |
| Penic | 1d. | $^5$⁄$_{12}$p ≈ 0.417p | $^5$⁄$_6$¢ ≈ 0.833¢ |
| Threepence | 3d. | 1$^1$⁄$_4$p | 2$^1$⁄$_2$¢ = 2.5¢ |
| Sixpence | 6d. | 2$^1$⁄$_2$p | 5¢ |
| Xíling | 1/- | 5p | 10¢ |
| Florí | 2/- | 10p | 20¢ |
| Mitja corona | 2/6 | 12$^1$⁄$_2$p | 25¢ |
| Corona | 5/- | 25p | 50¢ |
| Mig sovereign | 10/- | 50p | $1 |
| Sovereign | £1 | £1 | $2 |
La farthing, equivalent a 1/4 penic, mai va ser convertida, ja que va deixar de ser moneda de curs legal una dècada abans de la decimalització. El 1971, un nou penic hauria valgut 9,6 farthings.
# Shuleykin (cràter)

Shuleykin és un petit cràter d'impacte lunar que es troba al sud de la Mare Orientale, dins de l'anell que formen els Montes Rook. Es localitza just en el límit de la cara oculta de la Lluna, per la qual cosa aquesta zona s'albira des de la Terra durant els períodes de libració i d'il·luminació favorables, encara que el cràter sol es pot veure lateralment.
Aquest cràter es va formar després de l'impacte que va originar el Mare Orientale. Té una vora circular de perfil afilat i parets interiors que s'inclinen cap a la petita plataforma central. No ha estat erosionat notablement per impactes posteriors.

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Enllaços externs

* "Shuleykin (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 3 juliol 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 3 juliol 2018].
* «The-moon.wikispaces.com: Shuleykin» (en anglès). [Consulta: 3 juliol 2018].
# Circumscripció electoral de Girona

Girona és una de les 52 circumscripcions electorals espanyoles utilitzades com a districtes electorals per al Congrés dels Diputats i de les cinquanta-nou circumscripcions utilitzades per al Senat, que són les cambres baixa i alta del Parlament espanyol. Li corresponen sis diputats i quatre senadors.
També és una de les quatre circumscripcions electorals de Catalunya per a les eleccions autonòmiques, en què tria disset diputats. Es correspon amb el territori de la província de Girona.

## Referències

* ↑ Las claves del sistema electoral en España
# Montsianell

El Montsianell o Montsianet és una muntanya situada al municipi d'Amposta (Montsià).
Aquest cim està inclòs a la Llista dels 100 cims de la FEEC.

## Particularitats

Constitueix una prolongació septentrional de la Serra del Montsià juntament amb la serreta de Freginals i la seva elevació màxima és de 292 metres per sobre el nivell del mar. Al cim del Montsianell hi ha un enorme Sagrat Cor amb els braços oberts i unes vistes panoràmiques sobre la vila d'Amposta, la serra del Montsià i el delta de l'Ebre.
L'ermita de la Mare de Déu del Montsià, de recent construcció, està situada en un turó petit sota el Montsianell.

## Referències

* ↑ «Llista dels 100 cims de la FEEC». Federació d'Entitats Escursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 febrer 2018].
* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Nitro Records

Nitro Records és un segell discogràfic independent nord-americà, creat i dirigit per Dexter Holland (del 1994 al 2013) i Greg K., cantant i baixista de The Offspring respectivament. Van fundar la discogràfica el 1994. Nitro Records és coneguda per ser una pedrera de grups punk rock que posteriorment han tingut èxit. El segell també ha publicat àlbums de bandes clàssiques de música punk com The Damned i T.S.O.L.
El juliol 2013, Bycicle Music va adquirir Nitro Records. Això no obstant, Nitro es va reactivar el 2014 per a publicar reedicions en vinil d'AFI i The Vandals.

## Grups

* 30 Foot Fall
* A Wilhelm Scream
* Bodyjar
* Crime in Stereo
* Ensign
* Guttermouth
* Jughead's Revenge
* Much The Same
* Rufio

## Recopilacions

* 1996 – Go Ahead Punk... Make My Day
* 1998 - Deep Thoughts
* 2000 – The Thought Remains the Same (reedició de Deep Thoughts)
* 2001 – Punkzilla

## Referències

* ↑ Aubin. «Bicycle Music acquires Nitro Records». Punknews.org, 08-07-2013. [Consulta: 19 setembre 2013].
* ↑ «Nitro Records Acquired by Bicycle Music Company». Nitrorecords.com, 08-07-2013. Arxivat de l'original el 12 d’octubre 2013. [Consulta: 28 setembre 2013].
* ↑ Aubin. «Nitro Records to be re-launched in 2014, vinyl reissues in the works». Punknews.org, 11-10-2013. [Consulta: 11 octubre 2013].
* ↑ «Nitro Records». Discogs. [Consulta: 30 agost 2019].
# Les noces de Canà (Veronese)

* Per a altres significats, vegeu «Noces de Canà».
Les noces de Canà (Nozze di Cana) és una pintura de Paolo Caliari, anomenat el Veronese, exposada al Museu del Louvre de París. S'hi mostra la història bíblica de la conversió de l'aigua en vi durant la infància de Jesús de Natzaret. Es tracta d'una obra emmarcada entre els estils del Renaixement i del Manierisme. Amb unes dimensions de 990 × 666 cm és l'obra més gran exposada al Louvre.

## Història

Aquest quadre fou encarregat el 6 de juny de 1562 per al refectori del convent benedictí de San Giorgio, a Venècia, un espai projectat per Palladio. Segons el contracte, Veronese, que aleshores tenia trenta-quatre anys, havia de rebre 324 ducats, més manutenció i una bóta de vi.
Veronese va necessitar quinze mesos per a pintar l'obra, durant els quals probablement va ser ajudat pel seu germà, Benedetto Caliari. La va lliurar al monestir el setembre de 1563, on es va conservar penjada a uns dos metres i mig de terra durant 235 anys, la qual cosa dona idea de les dimensions de l'edifici.
L'any 1797 l'obra va ser part de l'espoli napoleònic de la República de Venècia durant la Campanya d'Itàlia de 1797 de les Guerres Napoleòniques i enviat a París. El gran llenç va ser desmuntat de la paret l'11 de setembre d'aquell mateix any, tallat en set peces per permetre el seu transport, i tornat a muntar a París.
Està exposat al primer pis del Museu del Louvre des de 1798. Quan Antonio Canova, el cèlebre escultor, va negociar recuperar totes les obres d'art italià preses per Napoleó, va deixar Les noces de Canà a França, convençut per Vivant Denon de la gran fragilitat del llenç. A canvi, varen oferir a Itàlia una obra de Charles Le Brun.
Durant la Segona Guerra Mundial el quadre va ser traslladat al sud de França per protegir-lo, fent evident que no era impossible el seu desplaçament. Després de la guerra, però, va tornar a París malmès pel transport. Entre 1990 i 1992 se'n va fer una restauració que va tenir força ressò als mitjans de comunicació: part del llenç es desfeia i els treballs es van retardar. També es va descobrir que l'abric d'un dels personatges no era l'inicial. Finalment, hi va haver un moviment d'opinió a favor de retornar-lo al monestir venecià d'on procedia. Aquesta petició va tenir el suport, entre d'altres, de l'advocat Arno Klarsfeld i la model Carla Bruni.

## Referències

* ↑ Alexandro March el Gran. «-da-Alessandro-Marzo-Magno-fe7e5cea-9ef0-4f0b-a4dc-04040d817718.html Les meravelles: Illa de San Giorgio Maggiore a Venècia». Radio 3: Rai.
* Fitxa al portal edu3.cat Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.