OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llista de comtats de Connecticut

L'Estat de Connecticut, als Estats Units d'Amèrica, presenta una divisió en 8 counties (comtats) que, des de 1960, van perdre la seva funció de govern en favor d'un sistema basat en els municipis. Malgrat tot, mantenen algun ús en l'administració judicial i, sobretot, com a referència geogràfica. Els vuit comtats són els següents, per ordre alfabètic:
* Fairfield Antiga capital: Bridgeport
* Hartford Antiga capital: Hartford
* Litchfield Antiga capital: Litchfield
* Middlesex Antiga capital: Middletown
* New Haven Antiga capital: New Haven
* New London Antiga capital: New London
* Tolland Antiga capital: Tolland
* Windham Antiga capital: Willimantic
# Novacianisme

El novacianisme fou una secta cristiana que seguia la doctrina de l'antipapa Novacià, que negava la readmissió en la comunió dels lapsi, els cristians batejats que havien negat la seva fe o realitzat un sacrifici ritual als déus pagans sota la pressió de la persecució sancionada per l'emperador Deci, en 250 dC. Van ser declarades herètiques.
Novacià va ser un sacerdot romà que l'any 251 es va oposar a l'elecció del Papa Corneli I, després de l'assassinat del Papa Fabià I durant la persecució, amb l'argument que era massa laxe en l'acceptació dels cristians no practicants. Es va deixar fet un papa rival, un dels primers antipapes. Va sostenir que els cristians van caure en desús, que no havien mantingut la seva confessió de fe sota la persecució, no poden rebre de nou a la comunió amb l'Església, i que els segons matrimonis són il·legals. Ell i els seus seguidors van ser excomunicats per un sínode celebrat a Roma l'octubre del mateix any. Novacià es diu que patí el martiri sota l'emperador Valerià I (253-60).
Després de la seva mort, la secta dels novacians s'estengué ràpidament i es podia trobar a totes les províncies, i eren molt nombrosos en alguns llocs. Els que es van aliar amb les doctrines de Novacià foren anomenats novacians. No obstant això, ells mateixos es deien καθαροι (katharoi) o "puritans" que reflecteixen el seu desig de no ser identificat amb el que consideraven les pràctiques laxes d'una església catòlica corrupta. Arribaren a tornar a batejar els seus propis conversos. Com que els novacians (incloent-hi Novacià) no estaven sotmesos al bisbe de Roma, foren etiquetats per Roma com a cismàtics. A més, Roma també etiquetà d'heretges als novacians per negar que l'Església tenia el poder de concedir l'absolució en certs casos (per exemple, als lapsi els que havien renunciat al seu cristianisme sota la persecució, però després volien tornar a l'església). A part d'això d'això, les seves pràctiques eren les mateixes que la de l'Església Catòlica, incloent-hi el monacat al segle iv.
Als segles IV i v, els donatistes d'Àfrica del Nord van mantenir una creença similar sobre els cristians que havien caducat en virtut de les pressions de la persecució. Ells també van ser declarats heretges.

## Vegeu també

* Catarisme

## Bibliografia

* Vogt, HJ. Coetus Sanctorum. Der Kirchenbegriff des Novatian und die Geschichte seiner Sonderkirche, 1968. .
* Papandrea, JL. The Trinitarian Theology of Novatian of Rome: A Study in Third-Century Orthodoxy, 2008. .
* Catholic Encyclopedia. New Advent, 1908. «Novatian» .
* De Trinitate (llatí)
# Novacià

Novacià (en llatí: Novatianus) va ser un eclesiàstic que havia nascut, segons Filostorgi, a Frígia.
Inicialment no era cristià però es devia convertir i va ser ordenat prevere de l'església de Roma on era contrari a readmetre als lapsi, els cristians que havien apostatat degut a les persecucions i que el sector moderat volia readmetre, un sector que ara tenia el suport del nou papa Corneli I, elegit el juny del 251. Al cap de sis mesos va rebutjar l'autoritat de Corneli, i el partit radical (dirigit per tres prelats poc versats d'alguns racons d'Itàlia que després se'n van penedir, però potser sota pressió del Papa) el van ordenar bisbe. Un concili que es va fer l'any 252 el va condemnar i va haver de sortir de l'església i encapçalar una nova secta, on els seus membres van portar el nom de novacians. La nova secta va prosperar i encara que al començament el van seguir un nombre important, aviat una part el va anar abandonant. El judici de Corneli, conservat en una carta, és molt negatiu, però els novacians de fet es van mantenir dos-cents anys i es van estendre per molts països.
Que va passar amb el mateix Novacià és desconegut. Sòcrates Escolàstic diu que va morir sota Valerià (253-260). Pacià (que vivia al segle iv) diu que els novacians consideraven que el seu fundador va morir màrtir. La seva personalitat ha estat confosa sovint amb el prevere Novatus d'Àfrica, un dels principals instigadors dels desordres sobre els lapsi que es van produir després de la proclamació del papa Corneli.
Jeroni d'Estridó diu que Novacià va compondre els tractats De Pascha; De Sabbato; De Circumcisione; De Sacerdote; De Oratione; De Cibis Judaicis; De Instantia; De Attalo, i altres; i un llarg volum anomenat De Trinitate, on exposava de forma resumida les posicions de Tertul·lià. De les seves obres es conserven:
* I. De Trinitate s. De Regula Fidei
* II. De Cibis Judaicis
* III. Epistolae (dues cartes).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Novatianus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 26 juny 2023].

## Enllaços externs

* http://www.newadvent.org/cathen/11138a.htm
* http://www.thelatinlibrary.com/novatian.html
* http://www.documentacatholicaomnia.eu/30_10_0251-0258-_Novatianus.html
# Lluís Azemar i Puig de la Bellacasa

Lluís Azemar i Puig de la Bellacasa (Barcelona, 11 de novembre de 1904 - Barcelona, 30 de juliol de 1998) fou un directiu d'hoquei sobre patins i de patinatge, president de la Federació Espanyola de Patinatge. Va formar part de la junta directiva del RCD Espanyol durant 24 anys, entre els anys 1942 i 1966, on fou responsable de la secció d'hoquei durant quatre anys. El 1986 se li va concedir la medalla d'or del club. Durant nou anys fou tresorer a la Federació Espanyola d'Hoquei i Patinatge i impulsà, juntament amb Joan Antoni Samaranch, el canvi del disc per la bola amb què es juga actualment. Fou el president de la Federació Espanyola de Patinatge des de 1968 fins a 1972, creada el 1954 com a escissió de la Federació d'Hoquei. Va formar part del comitè organitzador dels Jocs Mediterranis de 1955 celebrats a Barcelona i fou vocal del Comitè Internacional de Rink Hockey (CIRH) de la Federació Internacional (FIRS) entre el 1960 i el 1968. Va rebre la medalla d'or al mèrit esportiu de la Federació Espanyola de Patinatge i, el 1986, la medalla de plata al mèrit esportiu del Reial Orde del Govern espanyol, de la Diputació de Barcelona i de la Delegació Nacional d'Educació Física i Esports. També fou guardonat amb l'orde olímpic de plata del Comitè Olímpic Internacional.

## Referències

* ↑ «Lluís Azemar i Puig de la Bellacasa». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Samaranch impondrá a Luis Azemar la medalla de oro del RCD Español». La Vanguardia, 20-11-1986, pàg. 52.
# Lluís Badia i Chancho

Lluís Badia i Chancho (Tarragona, 16 de gener de 1955) és un advocat i polític català, diputat al Parlament de Catalunya i senador en la VIII Legislatura.
Llicenciat en dret per la Universitat de Barcelona i diplomat en administració d'empreses per l'IESE (Universitat de Navarra), ha treballat com a administrador de finques. Ha estat membre dels col·legis d'advocats de Barcelona, de Tarragona i de Tortosa, secretari general de la Federació Catalana de Ciclisme. És professor col·laborador de la Universitat Politècnica de Catalunya i del Departament de Dret Internacional de la Universitat Rovira i Virgili
De 1987 a 1991 fou secretari general del Centre Democràtic i Social de Catalunya, però després milità a CDC. Ha estat vicepresident del Consell Comarcal del Tarragonès (1987-1991) i tinent d'alcalde de l'ajuntament de Tarragona (1997-1991 i 1995-1996) i membre del Consell Assessor de RTVE a Catalunya. Ha estat elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1995, tot i que el 1996 va renunciar a l'escó, i senador per la província de Tarragona a les eleccions generals espanyoles de 2004, on fou secretari primer de la Comissió de Justícia del Senat.

## Referències

* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la V Legislatura p. 96
* ↑ Fitxa del Senat

## Enllaços externs

* Bloc de Lluís Badia Arxivat 2009-09-04 a Wayback Machine.
# Lluís Carreras i Esclusa

Lluis Carreras i Esclusa (LLeida, 1892 - Lleida 1960) fou un compositor, mestre, director i pianista català.
Es va formar a la capella de música de la seu de Lleida i amb Joan Baptista Lambert a l'Escola de Música Municipal de Barcelona. L'artista va desenvolupar quasi tota la seva carrera a la seva terra natal. Va exercir quasi tota la seva carrera musical, com a compositor, pianista i professor a Lleida. Sobretot es va dedicar a la ensenyança del piano als seus deixebles, compaginant-ho amb la seva activitat professional a la Diputació Provincial. El 1929 formà part de la junta directiva, amb funcions de secretari, de la Unió Musical de Lleida. A meitat dels anys 20 va ser pianista d'un septet que acostumava a actuar al Teatre Victòria. Malgrat la seva reticència a marxar de Lleida, durant alguns anys va dirigir la Banda Municipal de Gijón, fundada al 1878 per José Garay. Va ser un compositor molt prolífic, entre les seves composicions trobem valsos poètics, peces de concert, sardanes i boleros. També destacà com intèrpret de piano.

## Referències

* ↑ paeria.cat. «Lluís Carreras Esclusa». [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ Herrera i Llop, Lluís Marc Música en silenci. Fons musicals dels arxius de Lleida. Institut d'Estudis Ilerdencs [Lleida], 2012.
# Lo Grand Sause

Lo Grand Sause o Lo Sause d'Ors (Sauze d'Oulx en italià i oficialment) és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 1.157 habitants. Està situat a la Vall de Susa, una de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis d'Ors, Prajalats i Sestrieras.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Roberto Faure | Llista cívica |
# Lo Graller

Lo Graller és el cim culminant del Montsec d'Estall, amb 1.330 metres. En algunes fonts en castellà apareix com a Mungay, pel proper poble de Montgai.

## Referències

* ↑ Mapa 1:50.000 Institut Cartogràfic de Catalunya
# Oakland (Nova Jersey)

Oakland és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2008 tenia 13.312 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oakland tenia 12.466 habitants, 4.255 habitatges, i 3.565 famílies. La densitat de població era de 559,7 habitants/km².
Dels 4.255 habitatges en un 39,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 74,4% hi vivien parelles casades, en un 6,4% dones solteres, i en un 16,2% no eren unitats familiars. En el 12,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,88 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,15.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,4% tenia menys de 18 anys, un 5,2% entre 18 i 24, un 30,9% entre 25 i 44, un 25,8% de 45 a 60 i un 12,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94 homes.
La renda mediana per habitatge era de 86.629 $ i la renda mediana per família de 93.695 $. Els homes tenien una renda mediana de 62.336 $ mentre que les dones 41.092 $. La renda per capita de la població era de 35.252 $. Aproximadament el 0,9% de les famílies i l'1,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oakland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oakland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Oakland (Nebraska)

Oakland és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 1.367 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oakland tenia 1.367 habitants, 565 habitatges, i 371 famílies. La densitat de població era de 651,6 habitants per km².
Dels 565 habitatges en un 25,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,4% hi vivien parelles casades, en un 5,7% dones solteres, i en un 34,2% no eren unitats familiars. En el 32,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 23,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,94.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,2% tenia menys de 18 anys, un 5% entre 18 i 24, un 21,4% entre 25 i 44, un 20,9% de 45 a 60 i un 28,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 80,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.663 $ i la renda mediana per família de 42.938 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.600 $ mentre que les dones 19.583 $. La renda per capita de la població era de 16.916 $. Aproximadament el 3,8% de les famílies i el 6,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oakland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oakland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Stefania goini

Stefania goini és una espècie de granota de la família dels leptodactílids. Es troba a la Muntanya Duida i a la Muntanya Huachamakari, a l'Estat de l'Amazones (Veneçuela), dins dels límits del Parc Nacional Duida-Marahuaca. Es desconeixen els límits de la seva distribució i la seva tendència poblacional; no sembla comuna. Viu entre les roques del rierols als cims dels tepuis. L'adult carrega a l'esquena els ous i posteriorment els capgrossos.

## Referències

* 1 2 «Stefania goini» (en anglès). IUCN Red List. Celsa Señaris, Ross MacCulloch, Enrique La Marca. 2004. [Consulta: 26 agost 2014].
# Xalets d'en Vilar

Els xalets d'en Vilar són dos xalets entre mitgeres situats al nucli urbà de Caldes de Malavella (Selva), al carrer del Mossèn Cinto Verdaguer números 7 i 9. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Els dos xalets, planta baixa, estan coberts per una teulada a doble vessant, desaiguada a la façanes principal i posterior. Els xalets, d'iguals característiques si bé amb petites diferències, formen un conjunt unitari. A la façana principal, hi ha la porta d'entrada en arc de llinda, flanquejada per dues finestres també en arc de llinda. Emmarcant les finestres i la porta d'entrada, hi ha dues pilastres, amb un capitell decorat amb una flor. Cal dir, però, que en el cas de les finestres, l'emmarcament continua a la zona de l'ampit, on hi ha rajola vidriada de color blanc. Sobre aquestes tres obertures, hi ha un trencaaigües fet amb una motllura a cavet coronat de rajola vidriada de color terra. Coronant la porta i les finestres, hi ha una estructura decorativa. Aquesta està formada per un cos rectangular col·locat verticalment. Sobre aquest cos, a la part inferior hi ha una decoració romboidal feta de rajola vidriada (de color blau en l'habitatge número 7 i de color verd en l'habitatge número 9), al centre de la qual hi ha un respirall també en forme romboidal. A la part superior, hi ha una estructura allargada en arc de mig punt, sobreposada, que coincideix en la part superior, amb el nivell de la balaustrada del coronament de la façana, que simula una falsa barana de terrat, doncs no hi ha terrat. Sota la balaustrada hi ha una estructura motllurada. A la part posterior dels dos xalets hi ha pati.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Xalets d'estiueig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2014].
# Editorial Bosch

Editorial Bosch és una editorial fundada a Barcelona el 1934 per Antoni Bosch i Oliveró, membre d'una família dedicada a l'enquadernació de llibres des del 1889. S'ha especialitzat en el camp del Dret, amb especial dedicació a les obres pràctiques per a professionals.
El catàleg de Bosch mostra 600 obres diferents, i conté alguna de les obres jurídiques més venudes del mercat jurídic espanyol, com la Pràctica Processal Civil Broca-Majada. També publica materials sobre ensenyament de llengües clàssiques, filologia, història de la literatura, comunicació i turisme. Gaudeix d'un gran prestigi, ha publicat més de 1.500 títols i ha produït diverses bases de dades d'informació jurídica d'última generació. Per això va rebre el Premi a la Innovació Tecnològica 2002 de la Generalitat de Catalunya. El juny de 2011, l'editorial neerlandesa Wolters Kluwer, especialitzada en edicions professionals i continguts jurídics en format paper i electrònic va adquirir l'empresa.

## Referències

* ↑ «La editorial jurídica Bosch se incorpora al grupo Wolters Kluwer» (castellà), El Economista, 20 de juny de 2011
* ↑ «L'empresa ZANINI de Parets rep el Premi a la Innovació Tecnològica 2002», XarxaNotíces.cat, 31 de juliol de 2002
* ↑ Elvira Llopart, «La editorial catalana Bosch pasa a manos de Wolters Kluwer (castellà)», Expansíon.com, 20 de juny de 2011

## Enllaços externs

* Web de l'Editorial Bosch Arxivat 2007-11-27 a Wayback Machine.
# Calloplesiops argus

Calloplesiops argus és una espècie de peix de la família Plesiopidae i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines i Indonèsia.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Baensch, H.A. i H. Debelius, 1997. Meerwasser atlas. Mergus Verlag GmbH, Postfach 86, 49302, Melle, Alemanya. 1216 p. 3a edició.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sant Pere de Guémol

Sant Pere de Guèmol va ser una església romànica del nucli de Guèmol, actualment ubicat al municipi de Banyoles (Pla de l'Estany). Al Segle XVIII al seu lloc s'hi va edificar l'actual Església del Remei.
Aquesta església fou cedida «amb els seus delmes i obligacions», al Monestir de Banyoles l'any 957. És a dir, l'església estava ja documentada al segle x. La donació al monestir fou efectuada pel bisbe de Girona, Arnulfo, amb ocasió de la Consagració de l'església cenobial de Sant Esteve el 957. D'aquelles dates prové el nom d'Agemal, que en evolució fonètica davallà en el nom de Guémol el 1654. Amb anterioritat a l'any 1608 en que fou unida a Miànegues (un altre petit nucli de població igualment datat des de l'edat mitjana), l'església de Sant Pere de Guémol havia estat parròquia, però depenent del Monestir en les principals festes i fets religiosos.

## Referències

* ↑ «Església del Remei de Guèmol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Sant Pere de Jou

Sant Pere de Jou és l'església parroquial del poble de Jou, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme de Jou. Està situada a l'extrem oriental del nucli de població de Jou.

## Descripció

Església d'una sola nau dividida en tres trams, amb capçalera quadrada a l'oest i coberta amb volta d'aresta tant en la nau com a la capçalera i les capelles laterals. La porta es troba a la façana est, als peus de l'església. És d'arc de mig punt dovellada i està rematada per una petita fornícula. A la part superior de la façana, sota el pinyó de la coberta de llicorella a dues vessants hi ha un petit ull de bou. A l'esquerra i prop del pinyó hi ha una petita espadanya d'un únic arc de mig punt. A l'altre costat s'aixeca la torre campanar rematada per un agut xapitell. Parets arrebossades.
A l'interior de l'església trobem un retaule de Sant Sebastià i Sant Pere de Jou del segle xvii d'etil barroc i en un bon estat de conservació.
A l'altar major trobem un altre retaule del segle xviii d'estil nesoclàssic en un bon estat de conservació.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Pere de Jou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Bolòs i Masclans, Jordi; Cases i Loscos, Maria Lluïsa; Castañé, Maria Teresa. «Sant Pere de Jou». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Camporosso

Camporosso (en ligur Camporosso) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província d'Imperia. El 2011 tenia 5.427 habitants.

## Geografia

Situada a la conurbació de Ventimiglia, és la vuitena comune de la província per nombre d'habitants. Amb sols 300 metres de línia de costa, està situat a la Riviera del Ponent, entre Sanremo i Montecarlo, sent considerat històricament l'inici de la vall Nervia. Té una superfície de 17,94 km² i les frazioni de Balloi, Brunetti, Ciaixe i Trinità. Limita amb les comunes de Dolceacqua, San Biagio della Cima, Vallecrosia i Ventimiglia.

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dades Istat el 31 desembre 2011». Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 21 agost 2015].