OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre J. Garriga (Matadepera)

La Torre J. Garriga és una obra de Matadepera (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Torre de dues plantes i mirador central.
La coberta a quatre vessants composta, visible des de la via pública és amb teula àrab, també presenta teula vidriada en les carenes o arestes. El ràfec és de voladís considerable amb permòdols prefabricats. De les obertures en destaca el porxo i la marquesina, ambdós amb columnes d'estil historicista jòniques. Les façanes són arrebossades en la seva totalitat i mostren motllures d'ornament. De la torre mirador destaquen els tres finestrals per façana. La marquesina de la façana principal, sud, suporta un balcó amb balustrada. En la façana de llevant també s'hi ubica una terrassa amb balustrada. La torre, cantonera, té extens jardí i tanca amb paredat de calcària.

## Història

És un notable exponent de casa d'estiueig de la primera meitat del segle xx, moment en què s'urbanitza el carrer Àngel Guimerà. La torre és una de les primeres mostres d'habitatge d'estiueig de la postguerra que marcarà un canvi en la manera d'entendre la urbanització i característiques constructives a Matadepera, moment en el qual s'abandonarà un cert racionalisme per avançar vers una idea més monumentalista.

## Referències

* 1 2 3 «Torre J. Garriga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2021].
# Torremocha del Campo

Torremocha del Campo és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 375 | 343 | 295 | 261 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Torre de Ria

La torre de Ria és una torre defensiva d'origen hispanomusulmà que es troba a Serra (província de València). Està declarat bé d'interès cultural amb registre ministerial RI-51-0010760 de 21 de febrer de 2002.
El lloc de nom Ria-el origen sembla l'àrab Rhia, molí d'aigua- es componia als segles XVI i XVII de dos partides adjacents conegudes com La Solana i L'Ombría. La primera denominació s'ha perdut, però la segona es manté a la Font de l'Ombria, les aigües possiblement serien utilitzades al molí. La torre defensava el llogaret i les seves terres. Es troba a 700 m de la font.
La torre és de planta gairebé quadrada, d'uns 6 metres de costat. Està construïda amb murs de pedra i tàpia i coberta de morter de calç del qual es conserven restes a mitjana alçada i a la seva cara nord, a tres metres, presenta una obertura per la qual s'accedeix a un recinte d'uns tres per tres metres. Fins a aquesta altura, la construcció és massissa i, a partir d'ella s'aixequen els murs en talús, conservats pràcticament tots, amb algunes obertures estretes a la manera d'espitlleres. Les excavacions realitzades l'any 1990 van descobrir una sèrie d'estructures d'habitació confrontants amb la torre.

## Vegeu també

* Cartoixa de Porta Coeli
* Castell de Serra
* Ermita de Sant Josep i Calvari
* Església parroquial de la Mare de Déu dels Àngels
* Torre de l'Ermita
* Torre de Satarenya
* Torre del Senyor de la Vila

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 4 5 6 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=190
# Tren lleuger

El tren lleuger, ferrocarril lleuger o metro lleuger és una forma de transport públic de ferrocarril urbà que generalment té una capacitat i velocitat inferior en comparació amb els ferrocarrils pesants i els sistemes de metro, però major capacitat i velocitat que els tramvies. El terme se sol utilitzar per referir-se als sistemes ferroviaris de trànsit ràpid que solen utilitzar vagons elèctrics que operen principalment en drets privats de via separats d'altres mètodes de transport, però algunes vegades barrejats amb altres sistemes de carrer. La tecnologia moderna és molt flexible en la forma en què poden utilitzar-se, i si un determinat sistema és considerat un veritable sistema de trànsit ràpid depèn de la seva aplicació.

## Vegeu també

* Tren tramvia

## Referències

* ↑ Light Rail Transit Association LRTA Arxivat 2016-06-05 a Wayback Machine. Què és un tren lleuger? (anglès)
* ↑ «Glosari: Planning Portal» (en anglès). US government, 2008. Arxivat de l'original el 2009-09-03. [Consulta: 19 juliol 2009].
* ↑ «Glosari» (en anglès). Rail System Plan. Iowa Department of Transportation, 2008. Arxivat de l'original el 2008-09-17. [Consulta: 19 juliol 2009].
* ↑ «Glosari de terminologia de trànsit» (en anglès). Online Publications and Databases. American Public Transportation Authority, 2008. Arxivat de l'original el 2013-06-27. [Consulta: 19 juliol 2009].
# Tren push-pull

Push-pull o push and pull (de l'anglès, empènyer i tirar) és una manera d'operar trens tirats per locomotores que permet ser conduït des de qualsevol dels seus extrems. Un tren push-pull o reversible té una locomotora en un extrem del tren, connectada mitjançant comandament múltiple a un vehicle equipat amb cabina de control en l'altre extrem. Alternativament, el tren pot tenir una locomotora en cada extrem.

## Vegeu també

* Tren
# Tractat de Balta Liman

Els Tractats de Balta Liman van ser dos pactes signats a Balta Liman, prop d'Istanbul sent l'Imperi Otomà un dels signants.

## 1838

El Primer Tractat Balta Liman va ser un pacte comercial signat en 1838 entre l'Imperi Otomà i el Regne Unit per regular el comerç internacional. Les taxes es van establir en un 5% per a les importacions, un 12% per a les exportacions i un 3% per als béns de pas. Els otomans també van accedir a l'abolició dels monopolis. En 1831, Muhàmmad Alí Paixà i el seu fill Ibrahim Paixà d'Egipte havien dirigit una expedició militar a Síria, establint-se com a governador i procedint a modernitzar el país. Hi havia temor en el Regne Unit sobre possibilitat de l'establiment d'un estat independent aliat a l'Imperi Rus contra els otomans i els perses, ja que la independència i la integritat territorial d'aquests països eren vistos des del Regne unit com d'extrema necessitat per als interessos britànics a la regió. Va haver-hi també nombroses queixes de comerciants anglesos que sofrien alts impostos en passar pels territoris otomans. Quan Mehmet Alí es va negar a aplicar l'acord a causa de l'amenaça que això suposava al seu projecte industrialitzador, el sultà Mahmut II li va concedir un any de gràcia, després del qual Mehmet Alí encara es negava a complir-ho. En 1840, els otomans, amb suport anglès, van atacar i van reprendre el control de Síria. La recompensa per ajudar va ser molt alta, ja que el tractat va iniciar una nova era comercial per als britànics, els qui van continuar controlant l'Imperi Britànic.

## 1849

La Convenció de Balta Liman de l'1 de maig de 1849 va ser un acord entre Rússia i els otomans per regular la situació política dels dos Principats danubians (en l'actual Romania), signat després de les revolucions de 1848. Moldàvia, que estava baix control rus des de la primavera de 1848 després d'un intent revolucionari, va tornar a prendre l'estatus d'estat sota sobirania otomana i de protectorat rus, com establia des de 1831 el Regulamentul Organic. Només es van modificar uns pocs punts del Regulamentul per concedir més poder a l'Imperi Otomà. Es va mantenir una important presència militar fins a 1851. El document va portar al nomenament de Barbu Dimitrie Știrbei com hospodar (príncep) de Valaquia i de Grigore Alexandru Ghica, hospodar de Moldàvia. L'acord es va anul·lar per la Guerra de Crimea, durant la qual tots dos principats van caure baix domini austríac. El sistema estatutari va ser anul·lat pel Tratat de París de 1856.

## Referències

* ↑ Gelvin, p. 77.
* ↑ Hitchins, pp. 335-336.

## Bibliografia

* Gelvin, James L. (2005). The Modern Middle East. Oxford University Press, ISBN 0-19-516789-9.
* Hitchins, Keith Românii, 1774-1866,Humanitas,Bucharest,1998, ISBN 973-28-0840-3.
# Tractat de Barcelona (1309)

* Per a altres significats, vegeu «Tractat de Barcelona».
El tractat de Barcelona del 3 de maig de 1309 va ser una aliança militar signada entre el rei d'Aragó Jaume II i Abu-r-Rabí Sulayman ibn Yússuf, el soldà de la dinastia marínida del Marroc mitjançant la qual el segon contractava els serveis d'una flota i exèrcit de mercenaris cristians aragonesos per a la conquesta de Ceuta, en poder de Nasr ibn Muhammad, l'emir de Gharnata.

## Antecedents

A principis del segle xiv, la dinastia nassarita governava l'emir de Gharnata. Enfrontats a aquests, els marínides controlaven el regne del Marroc, aliat militarment amb el regne d'Aragó d'ençà el segle anterior a la guerra contra els nassarites.

## Acords

Les condicions que es van pactar en el tractat van ser les següents:
* Abu-r-Rabí Sulayman ibn Yússuf pagaria 2.000 dobles per cada galera aragonesa pels quatre primers mesos. Passat aquest temps, el preu seria de 1.000 dobles per galera cada quatre mesos.
* Juntament amb la flota s'enviarien 1.000 cavallers cristians, a sou del benimerin.
* Abu-r-Rabí Sulayman ibn Yússuf no concertaria paus ni treves amb el rei de Granada sense consentiment del rei d'Aragó.
* Després de la presa de Ceuta, el botí de guerra quedaria en mans dels aragonesos, quedant la ciutat en poder del soldà de la dinastia marínida del Marroc.

## Conseqüències

La ciutat de Ceuta fou assetjada i retuda per l'armada i exèrcit aragonesos, sota el comandament de Jaspert V de Castellnou.

## Referències

* de Capmany, Antoni. Antiguos tratados de paces y alianzas entre algunos reyes de Aragon y diferentes príncipes infieles (en castellà), 1786.
# Tri-City

Tri-City és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2000 tenia 3.519 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tri-City tenia 3.519 habitants, 1.348 habitatges, i 997 famílies. La densitat de població era de 179,5 habitants per km².
Dels 1.348 habitatges en un 30% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,2% hi vivien parelles casades, en un 11,8% dones solteres, i en un 26% no eren unitats familiars. En el 20% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,6 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,96.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,3% tenia menys de 18 anys, un 9% entre 18 i 24, un 25% entre 25 i 44, un 23,8% de 45 a 60 i un 16,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.306 $ i la renda mediana per família de 37.301 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.192 $ mentre que les dones 20.719 $. La renda per capita de la població era de 15.017 $. Aproximadament el 9,3% de les famílies i el 13,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tri-City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tri-City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Trinitrotoluè

El trinitrotoluè (TNT) o 2,4,6-trinitrometilbenzè (notació IUPAC) és un hidrocarbur aromàtic cristal·lí de color groc pàl·lid que es fon a 81 °C.
És un compost químic molt explosiu. S'utilitza sol o formant part d'unes quantes mescles explosives, com per exemple l'amatol, que s'obté barrejant TNT amb nitrat d'amoni. El trinitrotoluè s'obté a partir de la nitració del toluè (C₆H₅CH₃). La fórmula química és C₆H₂(NO₂)₃CH₃.
En forma refinada, el trinitrotoluè és bastant estable i, a diferència de la nitroglicerina, és relativament insensible a la fricció, als cops o a l'agitació. Explota quan un pes de 2 kg hi cau a sobre des de 35 cm d'altura (és a dir, 2 kg a 2,6 m/s, que equival a una energia de 6,86 joules). La temperatura d'explosió, quan és anhidre, és de 470 °C. Aquesta estabilitat permet d'emmagatzemar-lo durant un període relativament llarg. La detonació s'aconsegueix fent servir un detonador. En canvi, sí que reacciona amb àlcalis, a partir dels quals forma compostos inestables molt sensibles a la calor i a l'impacte.
L'explosió es produeix d'acord amb les següents reaccions:
C₆H₂(NO₂)₃CH₃ → 6CO + 2.5H₂ + 1.5N₂ + C
C₆H₂(NO₂)₃CH₃ → 6CO+0.5CH₄ + 0.5H₂ + 1.5N₂
L'explosió desprèn els següents gasos:
| Compost | Percentatge |
| CO₂ | 3.7% |
| CO | 70.5% |
| H₂ | 1.7% |
| N₂ | 19.9% |
| C | 4.2% |

## Vegeu també

* Equivalent en TNT
# Trinity: Souls of Zill O'll

Trinity: Souls of Zill O’ll, conegut com a Trinity: Zill O'll Zero en el Japó, és un videojoc RPG d'acció, part de la saga Zill O'll, que va aparèixer prèviament en PlayStation, PlayStation 2 i PlayStation Portable, desenvolupada per Omega Force i publicada per Tecmo Koei, el joc va ser llançat en el Japó el 25 de novembre del 2010. Tecmo Koei va prometre una demo pel mercat nord-americà.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». GamingUnion.net, 07-11-2010. Arxivat de l'original el 2010-12-10. [Consulta: 27 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial anglès (anglès)
* Lloc web oficial japonès (japonès)
* Pàgina d'IGN (anglès)
# Trinitita

La trinitita, també coneguda com a vidre d'Alamogordo, és un vidre creat per la vitrificació de les sorres del desert d'Alamogordo a conseqüència de la prova Trinity el 16 de juliol de 1945, la primera explosió nuclear.
El vidre és compost principalment de sorra arcòsica, amb majoria de quars i feldespat amb traces de plagiòclasi, calcita, hornblenda i augita en una matriu d'argila arenosa, fosa per l'explosió.
La trinitita és habitualment verd clar, però n'hi ha de diverses colors. És lleugerament radioactiva, encara que pot ser manipulada sense perill.

## Referències

* ↑ Ross, 1948.

## Bibliografia

* Kolb, William. «Trinitite». A: The Atomic Age Mineral (en anglès), 1999. ISBN 9780578427232.
* Ross, Clarence S. «Optical properties of glass from Alamogordo, New Mexico» (en anglès). American Mineralogist, 33, 1948, pàg. 360-362.

## Vegeu també

* Txernobilita
* Fulgurita

## Enllaços externs

* ; Hunter«Analyzing Trinitite» (en anglès), 2013.
# Traqueida

Les traqueides són un dels tipus d'elements traquearis (o elements conductors) que transporten l'aigua a través del xilema de les plantes vasculars. Les traqueides són unicel·lulars, més estretes (< 1 cm d'allargada i entre 50 i 150 µm de diàmetre, en general) que els elements dels vasos —en català també dits tràquees— que són els elements traquearis propis de les angiospermes. Són característiques del xilema de les gimnospermes tot i que també apareixen en el de les angiospermes.
Les traqueides, quan són madures i funcionals, formen una xarxa interconnectada de cèl·lules no-vivents tubulars i buides per dins, és a dir, sense protoplasma. Presenten parets secundàries gruixudes de cel·lulosa, hemicel·lulosa i lignina, la qual cosa les fa poc permeables a l'aigua però més resistents al col·lapse sota pressions negatives. Així doncs, a part de la funció principal relacionada amb el transport d'aigua, les traqueides també contribueixen a dotar la planta de suport estructural.
El moviment de l'aigua entre traqueides es dona a través de les puntejadures que són interrupcions de la paret secundària. Així doncs, entre el lumen d'una cèl·lula i el de l'adjacent només hi ha la làmina mitjana i les parets cel·lulars primàries. Com que les traqueides se sobreposen, l'aigua es mou verticalment o lateralment a través de les puntejadures.
A diferència dels elements dels vasos (o tràquees) més moderns, presents únicament a les angiospermes, les traqueides tenen menys risc de cavitació i en cas d'ocórrer se sofreixen menys danys. Ara bé, l'efecte barrera a la difusió de l'aigua és major i la capacitat de transport es veu reduïda.
La tendència evolutiva del xilema de les gimnospermes és tenir traqueides més llargues i amples amb puntejadures areolades amb torus.

## Bibliografia

* Hopkins, W. G., Hüner, N. (2008) Introduction to Plant Physiology. 4a edició. Wiley. ISBN 978-0-470-24766-2
# Xarcuteria la Pineda

La Xarcuteria la Pineda és un edifici de Barcelona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'establiment comercial està situat al carrer del Pi, en un espai annex a l'antic jardí de la casa Castell de Pons, on estan situats, als baixos, establiments emblemàtics com la xocolateria Fargas o la Filatèlia i Numismàtica Monge. El local té una única entrada amb un aparador a la dreta sobre un sòcol de fusta corb, muntat a ras de façana i de mitja altura. A sobre la llinda hi ha un petit plafó de fusta amb el nom de l'establiment i a sota un tendal.
A la sala interior l'espai queda dividit per un altell situat al fons del local amb el sostre de volta rebaixada on s'inclouen peces per a penjar-hi l'embotit. Totes les parets i el sostre de la botiga està recobert de ceràmica blanca. Té un taulell situat a un dels laterals de la botiga de marbre de diferents colors. Hi ha també alguns estris com la caixa enregistradora, un tallador manual o una bàscula. El paviment és de mosaic hidràulic amb dibuixos geomètrics.

## Història

La xarcuteria es va fundar a Barcelona a principis del segle xx. Tot i que es desconeix la data precisa, sabem que l'any 1930 el propietari era Florencio Mir i s'ha mantingut el negoci a través de les generacions familiars.

## Referències

* 1 2 3 «Xarcuteria la Pineda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 abril 2021].
# Manuel Vilariño

Manuel Vilariño és un artista i poeta nascut a La Corunya el 22 de maig de 1952. Fou guardonat amb el Premi Nacional de Fotografia, atorgat pel Ministeri de Cultura d'Espanya el 2007.

## Trajectòria professional

L'espiritualitat d'Índia i Etiòpia determinen trets essencials de la seva obra. Simultàniament als seus still-life o naturaleses mortes, ha realitzat retrats i paisatges. La seva obra figura al Fine Arts Museum de Houston, Museu Extremeny i Iberoamericà d'Art Contemporani, ARTIUM Vitòria-Gasteiz i Col·lecció Coca-cola.
En 2007 la seva obra representa a Espanya en la 52ª Biennal de Venècia.

## Bibliografia

* Fragmentos de un viaje. Museo Extremeño e Iberoamericano de Arte Contemporáneo. Badajoz, 2013.
* Mar de Afuera. Círculo de Bellas Artes. Madrid, 2012.
* Manuel Vilariño: Peregrinatio. Consorcio de Museos Valencianos, 2012.
* Manuel Vilariño: Ruinas al despertar. Editorial Espiral Mayor. La Coruña 2011. Poesía
* Castro, Fernando; Reis, Paulo: Terra en Trance. Madrid, AECID 2.008.
* Ruiz de Samaniego: Luna Vela Errante. París, Instituto Cervantes 2.008.
* Fernández-Cid, Miguel: Instante Amarillo. Madrid, Galería Metta, 2.007.
* VV.AA. Señal en el aire. Badajoz. MEIAC, 2.003.
* Doce tumbas. Colección "lo mínimo" nº 19. Editorial Mestizo. Murcia, 1999.
* VV.AA Manuel Vilarino: Fio e sombra. CGAC, Santiago 2002.
* Manuel Vilariño: Bestias Involuntarias. CGAI, A Coruna 1991.

## Enllaços externs

* Manuel Vilariño en pocas palabras Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Obres de l'autor a la Colección Caixanova
# Sayers (cràter)

Sayers és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 98 km de diàmetre. Porta el nom de Dorothy L. Sayers (1893-1957), novel·lista i dramaturga britànica, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1994.

## Referències

* ↑ «Sayers». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Vimba elongata

Vimba elongata és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: riu Danubi.

## Referències

* ↑ «Vimba elongata». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Uiblein, F. i H. Winkler, 1994: Morphological variability among Vimba in Austrian waters: quantitative examination of a taxonomic and a functional hypotheses (Pisces: Cyprinidae). Senckenbergiana Biologica v. 73 (1-2): 57-65.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Vexillum

Un vexillum era un estendard o ensenya d'un destacament de l'exèrcit romà. La paraula és un diminutiu de velum ('vela', 'lona', 'tela'), amb el significat de vela petita, o bandera.
Al voltant del vexillum s'agrupaven els soldats que deixaven la seva legió i s'agrupaven en un cos per executar alguna tasca concreta, que podia ser un cos expedicionari, una unitat organitzada per una incursió o una guerra o bé un grup organitzat d'homes per la construcció d'un fortí o d'unes defenses al limes o frontera. El vexillum el portava un vexillarius. Era l'estendard militar on hi figuraven el nom i l'emblema de la legió en què servien. Consistia en una tela penjada verticalment d'un pal o una llança, aguantada per un altre pal travesser. S'emprava tant en unitats d'infanteria com de cavalleria.
Cada cohort d'una legió tenia el seu vexillum, que servia d'identificació i també per reunir als soldats en una batalla. L'exèrcit romà formava vexillationes, destacaments d'una legió sota un vexillum. Al principi de l'Imperi, durant la dinastia Júlio-Clàudia, les unitats de l'exèrcit estaven destinades a cobrir determinades funcions, però a partir de la dinastia Flàvia, a mesura que les unitats eren establertes en campaments estables i permanents, va ser cada vegada més difícil desplaçar unitats completes, excepte en el cas de grans campanyes. Amb el pas del temps es van anomenar vexillationes qualsevol de les unitats que es desplaçava fora de la seva legió, i al segle iv, quan es va reorganitzar l'exèrcit, van tenir entitat pròpia.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Llatí-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993. p. 1550

## Referències

* ↑ Le Bohec, Yann. El ejército romano: imstrumento para la conquista de un imperio. Barcelona: Ariel, 2006, p. 41. ISBN 8434467976.
* ↑ Cascarino, Giuseppe. L'esercito romano: armamento e organizzazione. volume 2, Da Augusto ai Severi. Rimini: Il Cerchio, 2008, p. 78-79. ISBN 9788884741738.
* ↑ Rostovtzeff, Michael «Vexillum and Victory». Journal of Roman Studies, 32, 1942, pàg. 92.

## Vegeu també

* Vexil·lologia

## Enllaços externs

* Etymology of Vexillological terminology. Vexillum [Consulta 8 de novembre de 2022]
# Veyras

«Veyras» té aquests significats:
* França: Veiràs
* Suïssa: Veyras (Valais)