OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barbus multilineatus

Barbus multilineatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba als cursos superiors dels rius Zambezi i Kafue. També als rius Okavango i al tram zambià del Congo.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Skelton, P.H., 1993. A complete guide to the freshwater fishes of southern Africa. Southern Book Publishers. 388 p.

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C.; Daget, J. «Cyprinidae». A: Daget, J.; Gosse, J.-P.; Thys van den Audenaerde, D. F. E.. Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA) (en anglès). Volum 1. Institut de Recerca per al Desenvolupament (Orstom) i Museu Reial de l'Àfrica Central (MRAC), 1984, p. 217–342.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eleccions legislatives neerlandeses de 1972

Les eleccions legislatives neerlandeses de 1972 se celebraren el 29 de novembre de 1972, per a renovar els 150 membres de la Tweede Kamer. Es formà un govern de coalició entre el Partit Popular Catòlic, el Partit Antirevolucionari i la Unió Cristiana Històrica presidit per Barend Biesheuvel, però el 1973 va caure i formaren un de nou amb el PvdA i fou nomenat primer ministre Joop den Uyl.

## Resultats

← Eleccions legislatives neerlandeses, 1972 → :
| Partit | Partit | Líder | Vots | % | Escons |
| | Partit del Treball (PvdA) | Joop den Uyl | 2.021.454 | 27,4 | 43 |
| | Partit Popular Catòlic (KVP) | Frans Andriessen | 1.305.401 | 17,7 | 27 |
| | Partit Popular per la Llibertat i la Democràcia (VVD) | Hans Wiegel | 1.068.378 | 14,4 | 22 |
| | Partit Antirevolucionari (ARP) | Barend Biesheuvel | 653.508 | 8,8 | 14 |
| | Partit Comunista dels Països Baixos (KPN) | Marcus Bakker | 330.398 | 4,8 | 7 |
| | Partit Polític dels Radicals (PPR) | Bas de Gaay Fortman | 354.829 | 4,7 | 7 |
| | Unió Cristiana Històrica (CHU) | Arnold Tilanus | 354.463 | 4,8 | 7 |
| | Demòcrates 66 (D66) | Jan Terlouw | 307.048 | 4,2 | 6 |
| | Democratisch-Socialisten 70 (BP) | Willem Drees jr | 304.714 | 4,1 | 6 |
| | Partit Polític Reformat (SGP) | Hette Abma | 163.114 | 2,2 | 3 |
| | Boerenpartij (BP) | Hendrik Koekoek | 143.239 | 1,9 | 3 |
| | Unió Política Reformada (GPV) | Piet Jongeling | 131.236 | 1,8 | 2 |
| | Partit Socialista Pacifista (PSP) | Bram van der Leck | 111.262 | 1,5 | 2 |
| | Partit Catòlic Romà dels Països Baixos (RKPN) | Klaus Beuker | 67.658 | 0,9 | 1 |
| Total | Total | | 7.445.287 | 83,5 | 150 |

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions de 1972
# Federal d'ales castanyes

El federal d'ales castanyes (Agelaioides badius) és una espècie d'ocell de la família dels ictèrids (Icteridae) que habita boscos poc densos i zones arbustives de l'est, sud i sud-oest del Brasil, Bolívia, el Paraguai, Uruguai i nord de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Federal d'ales castanyes». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Plaça del Mercat (Cardona)

La Plaça del Mercat és un monument que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la vila de Cardona (Bages).

## Descripció

El carrer i la plaça del mercat tenen els seus orígens en l'època medieval i és un testimoni de l'estructura urbanística pròpia d'aquesta època. Malgrat que no es conservin gaires vestigis arquitectònics d'aquesta època, l'estructura urbanística medieval es conserva al llarg de la història de Cardona.
La plaça del Mercat, davant de la porta lateral de l'església de Sant Miquel és molt característica pels porxos existents. Aquesta galeria coberta a manera de porxades per l'aixopluc de les activitats comercials, esdevé en el decurs de la baixa edat mitjana en el centre per excel·lència de la vila i punt de concentració de les cases dels vilatans més benestants, essent rellevada com centre vital de la vila en segles següents per l'eixamplament de la plaça de la Fira.
Edificis que en formen part són la Casa Sala i la Casa Rovira.

## Notícies històriques

La plaça i carrer del Mercat foren uns dels primers carres delimitats de la vila de Cardona, en constituir-se com a burg del castell del mateix nom. Malgrat que en època medieval no es coneixia el nom d'aquest carrer, no hem pas de dubtar de la seva existència, ja que el seu lloc (davant la porta lateral de l'església de Sant Miquel) ho confirma.
Al s. XVII, els documents ja parlen del carrer del Mercat, però des del s.XII-XIII la vila ja tenia un mercat.

## Referències

* «Plaça del Mercat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2012].
* ↑ «BCIL de Cardona en un document PDF». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 28 juliol 2012].
# Font de la plaça del Repartidor

La font de la plaça del Repartidor és un monument protegit com a Bé Cultural d'Interès Local del municipi de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Aquesta font és el centre de distribució d'aigua de boca a set fonts públiques de l'Hospitalet.

## Descripció

És una font amb forma de torre prismàtica. Està feta de totxo arrebossat combinat amb totxo a la vista. És simètrica als quatre costats: quatre aixetes i quatre piques; quatre fanals amb globus de gas; quatre finestres d'arc de mig punt realitzades amb totxo vist que emmarquen persianes fixes de llistonets de fusta pintada per a la ventilació interior. Aquests elements es troben a cadascun dels costats. Sota la coberta a quatre vessants realitzada en ceràmica policromada que imita pissarra hi ha una línia d'arquets cecs de mig punt de totxo vist, d'inspiració neoromànica.

## Història

Durant el segle xix la població de l'Hospitalet va multiplicar per cinc el nombre d'habitants i la xarxa pública de subministrament d'aigua, consistent en dues fonts, sense distribució a domicili, va resultar insuficient.
Segons el Nomenclàtor de l'Hospitalet
| « | L'origen d'aquest repartidor es remunta a l'any 1730, quan Josep Cortada encarregà al mestre d'obres Josep Tarafa la construcció d'una canonada per a la conducció de l'aigua provinent de la font de Mas Cunill a través del torrent Cervera fins al safareig del clos de la seva finca i també un pou dins d'una caseta amb dues portes. Una d'elles donaria aigua, quatre anys després, a l'única font del poble. | » |
L'any 1867 es va construir aquesta font i el lloc, urbanitzat com a plaça, va ser anomenat Repartidor. Des d'aquesta font es distribuïen les aigües que procedien d'una mina d'Esplugues que havia canalitzat el baró de Maldà fins a la seva propietat, Can Xerricó. Des d'aquí es repartia l'aigua a cinc fonts de la ciutat.
L'any 1927, amb motiu de la visita de la reina Victòria per inaugurar l'edifici de Correus, el Repartidor es va restaurar, s'hi van afegir els brolls de la font i els fanals i s'hi va donar l'aspecte actual.

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor de l'Hospitalet de Llobregat. Plaça del Repartidor.». Centre d'Estudis de l'Hospitalet. Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat. [Consulta: 25 octubre 2022].
* ↑ Diversos autors. Història de l'Hospitalet. Una síntesi del passat com a eina de futur. (en catal`s). Hospitalet de Llobregat: Abadia de Montserrat, 1997, p. 83. ISBN 84-7826-821-9.
* ↑ Castillo, Ireneu. 1001 curiositats del Baix Llobregat i l'Hospitalet. Barcelona: L'Arca, 2018, p. 145-146. ISBN 978-84-948364-0-4.
* ↑ ref-web|url=https://www.l-h.cat/directori/detallCarrerNomenclatorNou.aspx?1VCPmijKr8qazAoVqazCdu5haqazAXcOwlToiVTuHEie |títol=Font de la plaça del Repartidor | obra=Nomenclàtor de l'Hospitalet de Llobregat | consulta=25 octubre 2022 | editor=Ajuntament de l'Hospitalet

## Enllaços externs

* «Font de la plaça del Repartidor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
# Andreu de Grècia

Andreu de Grècia, príncep de Grècia (Atenes 1882 - Montecarlo 1944). Príncep de Grècia i de Dinamarca, quart fill mascle del rei Jordi I de Grècia i de la gran duquessa Olga de Rússia.
Estudià la carrera militar a Grècia i després a Alemanya participant activament a les diferents guerres balcàniques. L'any 1903 es casà amb la princesa Alícia de Battenberg que era besneta de la reina Victòria I d'Anglaterra i neta del gran duc Lluís IV de Hessen-Darmstadt. Tingueren cinc fills:
La revolució russa, la Primera Guerra Mundial i els successius exilis que patí la família reial grega afectaren de forma important la família del príncep Andreu. L'exili el visqueren a París amb l'ajuda de la princesa Maria Bonaparte mentre Alícia obria una botiga de roba a Frabourg Saint-Honoré i Andreu escrivia el llibre "Cap al desastre".
La dècada de 1930 vingué marcada pel casament de les seves quatre filles dintre de diferents famílies principesques alemanyes i per l'internament de la princesa Alícia en un centre de malalts mentals. L'any 1937 moria en un accident aeri la princesa Cecília de Grècia juntament amb el seu marit i els seus dos fills.
La Segona Guerra Mundial el va sorprendre a la Riviera francesa on va passar tota la guerra, entre Montecarlo i Canes. El desembre de 1944 va ser trobat mort d'una parada cardíaca a la seva habitació de l'hotel Metropole de Montecarlo.
# Awashonks

Awashonks va ser la líder suprema dels natius americans de Sakonnet, a Rhode Island. Va viure al sud de la colònia de Plymouth, a prop de la badia de Narragansett, on ara hi ha el poble de Little Compton. A mitjan segle xvii els colons anglesos de la colònia Plymouth van reclamar les seves terres. Mentre va mantenir una aliança personal amb els anglesos va augmentar el seu poder, però el final de les negociacions va erosionar la seva imatge tant entre els anglesos com entre els Sakonnet. Awashonks és coneguda pel seu talent especial per la negociació i la diplomàcia, la qual cosa va influir en la inclusió dels Sakonnets entre el minúscul grup de nadius que van ser amnistiats pels colonitzadors.
Awashonks apareix en els registres oficials de la Nova Anglaterra més que qualsevol altra dona nativa. Es va erigir un monument de pedra a Wilbur Fusta, Petit Compton, Rhode Island a finals del segle xix, durant un període d'interès romàntic en la història d'Awashonk. Al gravat es pot llegir: "En memòria d'Awashonks Reina de Sogkonate i amiga de l'home blanc."

## Referències

* ↑ ed. by Ruth Barnes Moynihan. Second to none : a documentary history of American women. 3rd printing.. Lincoln u.a.: Univ. of Nebraska Press, 1993, p. 42–44. ISBN 0803231652.
* 1 2 Sonneborn, Liz. A to Z of American Indian women. Rev.. Nova York: Facts On File, 2007, p. 11. ISBN 9780816066940.
* ↑ León, Vicki. Uppity women of the New World. Berkeley, Calif.: Conari Press, 2001, p. 140. ISBN 1573241873.
* 1 2 Wallace, edited by Robert S. Grumet ; foreword by Anthony F.C.. Northeastern Indian lives, 1632-1816. Amherst: University of Massachusetts Press, 1996, p. 140–157. ISBN 058508355X.
# Igri el Khemac

Igri el Khemac és un petit poble entre Aghbalou i Ukaimeden, al costat dret de la vall de l'Urika, al Marroc.
A una altitud de 1.950 m, les seves cases fetes amb maons de fang només sobresurten del seu entorn amb el verd de la primavera. A la part baixa s'hi aixeca el minaret d'una mesquita.
# Scaphiophryne gottlebei

Scaphiophryne gottlebei és una espècie d'amfibi anur, és a dir granota, que viu a Madagascar. Segons la Societat Zoològica de Londres, és un dels amfibis «més estranys i notables» del planeta.

## Aspecte i característiques

S.gottlebei, té una forma rodona i está coberta per una pell blanca, taronja, verda i negra. Aquesta granota té les cames adaptades per a enfilar-se, nadar i escalar. Les femelles arriben a fer uns 35 mm, mentre que els mascles no superen els 30 mm.

## Referències

* Raxworthy, C. & Glaw, F. (2004). Scaphiophryne gottlebei. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 2 de febrer del 2008 (en anglès). (anglès)
# Fazaz

Fazaz és una regió natural del Marroc al nord-oest de l'Atles mitjà al sud de Fes i Meknes, poblat per tribus amazigues (Beni Mtir, Beni Mglid, Gerwan, Zemmur i Zayan). L'altura voreja els 1.500 msnm. Fou poblada per amazics zanaga (sanhadja) que alguns autors anomenen Banu Fazaz de l'amazic Ayt Fazaz (la gent del Fazaz)
El 789 va passar als idríssides (Idris I) i va convertir a l'islam als habitants que eren jueus o cristians.. Idris II va encunyar moneda a Wakazzur probablement al sud de la moderna Knifra. A la partició del regne idrissita entre els dos fills d'Isdris II, el 828, el Fazaz també es va partir i el nord va passar a Fez pel fill Muhammad i al part sud a Isa (que va rebre també Tamasma). Revoltat Isa contra el seu germà i cap de família, Muhammad va enviar a la zona a un altre germà, Umar, i va conquerir la regió. Isa va morir a Tadla. A la segona meitat del segle x els amazics zenata foren expulsats cap a l'oest pels sanhadja de Bulugguín governador fatimita d'Ifríqiya; els Maghrawa i els Banu Yafran (o Ifran) es van instal·lar al Marroc i aquestos darrers van formar un principat a Fazaz amb capital a Shalla. El clan dels Banu Yadjfash, dirigida per Tawala, va dominar Fazaz i va construir una fortalesa que després va passar al seu fill Mahdi i per això es va dir Kalat Mahdi ibn Tawala.
El principat fou conquerit pels almoràvits el 1060, però la fortalesa va resistir, i fou assetjada nou anys (1063-1072) fins que es va rendir.
Després dels almoràvits va passar als almohades i després als marínides. La presència de dues mines de plata a Awwam i Warknas feien el país molt valuós. Al segle xv van arribar noves onades d'amazics (també sanhadja) i el nom de Fazaz es va perdre. Lleó l'Africà que va passar per la zona el 1515 no esmenta el nom de Fazaz. Fou llavors quan va sorgir la zawiya d'al-Dila i els seus marabuts que amb el temps el control de les tribus amazigues de la regió. Es van oposar als sadites i després als francesos. Els llocs antics no han estat plenament identificats

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. «Fāzāz».
* Arnaud E., “Les Berbères et les dynasties chérifiennes”, Bull, de la Soc. de Géo. du Maroc, No. 2, Rabat, 1916, p. 74-87.
* Ben Abdelhalim, Roudh al Qirtas, (trad. A. Beaumier), Paris, 1860.
* Bourqia A., “L'État et la gestion du symbolique”, Le Maghreb : Approches des mécanismes d'articulation, Al Kalam, Casablanca, 1991.
* Ennasiri A., Kitab al Istiqsa, (trad. E. Fumey), vol. IX, E. Leroux, Paris, 1906.
* Ennasiri A., Kitab al Istiqsa, trad. A. Graulle et G.-S. Colin, Arch. Mar., vol. XXXI, Paris, 1925.
* Morsy M., “Moulay Ismaïl et l'armée de métier”, Revue d'Hist. mod. et contemp., t. XIV avril juin 1967, p. 97-122.
* Morsy M., “Comment décrire l'histoire du Maroc”, Acters de Durham, (Recherches sur le Maroc moderne), pub. du Bull. Éco. et Soc. du Maroc, Rabat, 1979, p. 121-143.
# Ploské (Banská Bystrica)

* No s'ha de confondre amb Ploské (Košice).
Ploské és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1413.
# Francisco Castro Bueno

Lorenzo Castro Bueno (Villanueva del Ariscal, província de Sevilla - † presó de la Ranilla, Sevilla, 4 d'abril de 1956), de malnom el Tarta, va ser un delinqüent espanyol, executat pel crim de les estanqueres. Devia el seu àlies a la seva quequesa i en els fitxers policials sovint se li confonia amb el seu germà Francisco el Corona.

## Els fets

El 1952, les germanes Encarnación i Matilde Silva Montero van ser assassinades durant un atracament a l'estanc que regentaven a Sevilla. El crim, descobert l'endemà, va portar a la detenció de Juan Vázquez Pérez, Antonio Pérez Gómez y Lorenzo Castro. Després d'una delació, Lorenzo és detingut a Sevilla per agents de la comissaria de San Bernardo poc abans del 30 de juliol.
S'encarregà de la seva defensa l'advocat Juan Espinosa de los Monteros y Vila, José Rull s'encarregà de la d'Antonio Pérez Gómez i la de Juan Vázquez Pérez fou encomanada a Manuel Rojo Cabrera, qui va afirmar que el seu defensat no li va explicar el succeït. Com un dels procuradors, va actuar Juan López de Lemus. Sense proves concretes, el tribunal els va condemnar a mort el 26 d'octubre de 1954 i poc després un dels advocats va publicar un llibre sobre el judici en el que recollí les seves sospites sobre la relació del crim amb l'haixix, si bé va fer notar els seus dubtes durant el judici sobre la recerca policial.
La sentència va ser ratificada pel Tribunal Suprem d'Espanya al juliol de 1955 i retornada a l'Audiència de Sevilla al març de 1956 perquè es procedís a les execucions. Malgrat els esforços de l'advocat defensor per commutar-la, la sentència es va aplicar. Fou executat pel botxí Bernardo Sánchez Bascuñana a la presó de Ranilla.

## Referències

* 1 2 Pérez Guerra, Ángel «Tres muertes anunciadas hace 50 años». ABC (ed. Sevilla), 16-04-2006, pàg. 50-51.
* ↑ «Esclarecimiento del doble asesinato cometido en Sevilla». ABC, 15-08-1952.
* ↑ Manzano, Daniel «Miradas sobre la Procura». Procuradores, 80, 01-06-2009, pàg. 42-45. Arxivat de l'original el 2010-06-21 [Consulta: 15 novembre 2015].
* ↑ Rojo Cabrera, Manuel. El proceso por la muerte de las hermanas estanqueras. Informe de defensa, 1955.
* 1 2 Arroyo, Javier «El delito revivido». El País, 29-10-2010.
* ↑ «Penas de muerte, ratificadas». ABC, 24-03-1956.
* ↑ Vega, Juan Miguel «Cárcel de Ranilla. De talego a chiringuito.». El Mundo (ed. Sevilla), 11-02-2008.
# Korbous

Korbous (àrab: قُرْبُص, Qurbuṣ) és un municipi de Tunísia, a la governació de Nabeul, delegació de Soliman, situat uns 14 km al nord de Soliman i a uns 50 per carretera de Nabeul. La municipalitat té una superfície de 5.000 hectàrees i una població de 3.981 habitants.

## Termalisme

La seva característica principal és l'existència d'unes termes d'aigua calenta rica en clorur de sodi i d'aigua freda rica en sulfur de calci, que curen el reuma, l'artritis i algunes afeccions nervioses. Aquestes aigües estan entre les més ben considerades de Tunísia. Hi ha set fonts principals: Aïn Arraka (la suadora), Aïn El Fakroun, Aïn El Kébira, Aïn Kallasira, Aïn Khfa (font de la salut), Aïn Oktor i Aïn Sbya (font de la verge).

## Patrimoni

La vila s'estén en la seva totalitat al llarg de la costa al llarg d'uns 8 km fins a Sidi Rais. Hi ha algunes restes romanes i s'hi ha trobat una inscripció important, avui al Museu del Bardo. La ciutat fou l'antiga Aquae Calideae Carpitanae dels romans, on els rics hi feien cures d'aigua calenta. Sota els àrabs va quedar despoblada, però la població local la va continuar fent servir com a estació termal. Al segle xix fou rehabilitada pel bei Ahmed que s'hi va construir un pavelló.

## Rodalies

A la rodalia es troba Aïn Oktor (a 3 km), vila bessona de Korbous, que és una estació hidromineral amb una estació d'embotellament d'aigua (10.000 botelles diàries). A l'est hi ha Sidi Amara, amb el marabut d'un sant vingut de Tripolitana al segle xix, a la vora de la muntanya coneguda com a Bec de l'àliga, de 400 metres, però que demana 2 hores per pujar-la, des on es domina un panorama esplèndid sobre el golf de Tunis i el Cap Bon. Més enllà de Korbous hi ha, a uns 2 km, Aïn El Atrous (‘la Font del Boc’) on hi ha una font d'aigua purgant que surt a 50 graus. Tot seguit s'arriba al cap de Ras el Fortess.

## Administració

Forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 15 28 (ISO 3166-2:TN-12). La municipalitat fou creada el 20 de maig de 1982.
Al mateix temps, forma part de la delegació o mutamadiyya de Soliman (15 61).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 136-138. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 48-52. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* Korbous - Lloc web oficial
# Anna Marcoulli

Anna Marcoulli (Nicòsia, 1974) és una jutgessa xipriota del Tribunal General de la Unió Europea (TGUE) d’ençà del 2016, després de molts anys de feina al servei jurídic de la Comissió Europea, durant els quals va participar en la gestió de les activitats de la presidència xipriota del Consell de la UE l’any 2012.
Va estudiar a la Universitat d'Ànglia de l'Est (LLB, 1995) i a la Universitat de Bristol (LLM, 1996) i va ser admesa com a advocada a Xipre el 1997. Durant deu anys, entre el 1998 i el 2008, va formar part del servei jurídic de la República de Xipre. Com a presidenta de la sala VI ampliada del TGUE, la jutgessa Marcoulli és la ponent de la sentència sobre la immunitat de Carles Puigdemont, Clara Ponsatí i Toni Comín com a eurodiputats.

## Referències

* ↑ «Cypriot Anna Marcoulli among the 14 newly appointed judges to the General Court of the EU». Famagusta Gazette. Arxivat de l'original el 9 setembre 2016. [Consulta: 30 setembre 2016].
* 1 2 «Qui són els cinc magistrats europeus que hauran de decidir sobre la immunitat de Puigdemont?». [Consulta: 25 novembre 2022].
* ↑ «Entry into office of new Judges at the General Court of the European Union and the European Union Civil Service Tribunal». [Consulta: 30 setembre 2016].
# Batalla de Rafal Garcés (1522)

* Aquest article tracta sobre la segona batalla. Vegeu-ne altres significats a «Batalla de Rafal Garcés (1452)».
La batalla de Rafal Garcés de 1522 o Segona batalla de Rafal Garcés, va ser un enfrontament militar de la Germania de Mallorca, esdevengut a la fi de novembre de 1522 en les terres de Rafal Garcés (Inca).
Un cop produït el desastre militar de Son Fornari, en el terme de sa Pobla, que costà als agermanats més de 1.000 morts, semblava que la sort de la Germania estava decidida, però els dirigents agermanats sabien que no hi hauria pietat cap a ells i plantejaren continuar en la resistència a la tropa reialista encapçalada per Miguel de Gurrea y Cerdan, comandada també per Ramon Carròs de Vilaragut i de Castellví. El 14 de novembre, des de Sineu, Miguel de Gurrea s'adreçà als batles de les viles de Mallorca instant-los a sotmetre's a l'obediència reial. L'evidència de la superioritat militar de l'exèrcit de Gurrea contribuí a la reducció de la majoria de viles.
Gurrea, aleshores, decidí marxar cap a la Ciutat de Mallorca, el principal bastió agermanat. Les tropes de la Germania intentaren fer front a l'avanç, però Gurrea maniobrà i dugués els agermanats a un combat obert amb el seu exèrcit, superior militarment, en nombre i en artilleria. L'escomesa tengué lloc en terres de la possessió de Rafal Garcés, entre Binissalem i Inca. El combat dugué a una victòria total de l'exèrcit reial que envoltà amb la cavalleria la tropa agermanada i la sotmeté a un gran càstig, ja que no tenia enlloc per on fugir. Els agermanats que voltaren i provaren de fugir foren perseguits i aniquilats o capturats.
Els agermanats patiren unes 500 baixes. Dels presoners, 40 foren penjats a Inca i 70 pels voltants de Binissalem. Davant aquesta nova desfeta els agermanats no tengueren més opció que tancar-se darrere les murades de la ciutat, que Miguel de Gurrea assetjà (desembre de 1522 - 7 març de 1523) i finalment reduí.

## Referències

* ↑ «Carròs de Vilaragut i de Castellví, Ramon». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 3. Palma: Promomallorca, p. 181. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «La lluita de la Part Forana, l'oblit de la història». DBalears, 21-08-2011. Arxivat de l'original el 2020-07-13. [Consulta: 9 abril 2015].
* ↑ «Rafalgarcés, Segona Batalla de». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 14. Palma: Promomallorca, p. 155. ISBN 84-8661702-2.