OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Feu

* Per a altres significats, vegeu «el Feu (l'Esquirol)».
El Feu és una masia eclèctica al terme de Malla (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Edifici civil. Masia de planta quadrada coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. El portal és d'arc rebaixat amb dovelles. Al primer pis hi ha balconades que s'obren a l'exterior amb arcs ogivals motllurats. A la part dreta hi ha una torre adossada a la planta baixa i tres pisos, al superior s'obren badius.
Al damunt del cos central s'obre una llanterna. El material constructiu bàsic és la pedra arrebossada i pintada al damunt.
L'estat de conservació és bo.

## Història

El nom del Feu prové de la propietat del Feu de l'Esquirol (Cabrerès), la qual tenia una masoveria al terme de Balenyà. Vers 1850, els Baucells varen adquirir la propietat però edificaren la nova casa en sòl de Malla per problemes de contribució amb el municipi de Balenyà, que es troba a 40 m del mas.
La casa fou construïda per Pere Baucells Feu l'any 1879. Es manté la mateixa genealogia, es cognomenen Baucells.
Aquest mas formà part de l'antiga quadra de Torrellebreta i Mirambec, i per algun temps formà part o fou considerat de la quadra Aguilar, de manera que al fogatge de 1553 del Castell i quadra Aguilar hi trobem «BARTOMEU FEU», batlle, com a habitant del mas.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Feu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2017].
# Castell de Taià

Castell de Taià és un edifici de Serinyà (Pla de l'Estany) declarat bé cultural d'interès nacional. És un Castell termenat situat a la part alta d'un turonet, al sud-est del municipi de Serinyà, a l'indret on actualment hi ha el mas de can Parellà.

## Història

Aquest castell va tenir un cert protagonisme el 957 quan els propietaris, el prevere Vigila i el seu germà Trasoad van participar en la revolta nobiliària, liderada per un clergue anomenat Adalbert i promoguda pel comte Borrell II de Barcelona, contra el comte Guifré II de Besalú que morí en la lluita. Sunifred, comte de Cerdanya, i Miró Bonfill, germans del comte vençut, organitzaren un exèrcit de venjança que derrotà els revoltats. Els vencedors ocuparen els seus castells i béns, entre ells el castell de Taià. L'any 979, el comte de Besalú i bisbe de Girona, Miró III, el va donar al monestir de Sant Esteve de Banyoles. El terme del castell comprenia el de Serinyà i la parròquia d'Usall, del municipi de Porqueres. Més tard, al segle xii, consta com a possessió de la família Oliveres i al segle xiv era propietat dels Caselles.

## Arquitectura

les restes del castell es troben integrades actualment al mas de can Parellà. L'element més destacable és una torre d'època medieval de notable alçada, de planta rectangular, construïda amb carreus ben tallats. Junt a la torre hi ha restes d'un mur de carreus irregulars de pedra sorrenca, de 6 m de llargada i altura decreixent, que configuren una construcció rectangular en part ocupada per una cisterna moderna. Altres restes de murs posen en evidència un clos antic, avui totalment malmès. Adossat a la torre resta un arc rebaixat de dovelles, de notables dimensions.

## Referències

* ↑ «Castell de Taià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
* 1 2 Pladevall i Font, Antoni. «Castell d'en Roca». A: El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 370 (Catalunya Romànica, V). ISBN 84-7739-262-5.

## Enllaços externs

* Castell_de Taià a Gran Enciclopèdia Catalana
# Roscos de vi

Els roscos de vi són uns dolços típics de Nadal en forma de rosquilla, és a dir, rodons amb un forat en el centre. Es denominen així perquè en la pasta hi ha una certa quantitat de vi. Es tracta d'una rosquilla molt típica en la cuina espanyola, especialment a La Manxa i a la Província de Màlaga.
S'elaboren amb farina, vi, sucre, oli d'oliva, ratlladura de llimona, sèsam i aiguardent. Es recobreixen amb sucre de llustre.

## Referències

* ↑ Janet Mendel, (2002), «My kitchen in Spain: 225 authentic regional recipes», pp:300
* ↑ Janet Mendel, (2008), «Cooking from the Heart of Spain: Food of la Mancha»,frances lincoln ltd, pp:285
* ↑ http://www.terra.es/gastronomia/articulo/html/gas14818.htm
# Daewoo K3

La Daewoo K3 es una metralladora lleugera de Corea del Sud. És una arma indígena de Corea del Sud, ja que ha estat dissenyada i produïda en Corea del Sud únicament. Ha sigut dissenyada per la companyia Daewoo per ordre de l'Agència de Desenvolupament de Defensa de Corea del Sud seguint la linea d'armes (tant fusell com pistoles) de la Daewoo K1 o la Daewoo K2. És produïda actualment per S&T Motiv, abans S&T Daewoo. La K3 és capaç de poder disparar tant la munició de 5,56×45mm NATO i la de calibre .223 Remington, igual que el fusell d'assalt K2. La metralladora lleugera K3 va entrar en servei en 1989, substituint a l'antiga i quasi obsoleta metralladora lleugera americana M60, per a les tropes de front.

## Descripció

La K3, és una metralladora lleugera, molt semblant a la FN Minimi, i utilitza la munició de 5,56×45mm NATO, encara que també pugui utilitzar altres. Alguns dels seus principals avantatges, és el seu pes lleuger comparat amb la M60, i que la seva munició pot ser intercanviada entre la K1A i la K2. El carregador que utilitza sol ser una cinta de 200 bales, encara que a vegades s'utilitza el carregador lateral de 30 bales. També té un carregador lateral de 70 bales, encara que és molt estrany de veure’l. Sol ser utilitzada per dispara des d'un bípede que ja porta incorporada, com a arma automàtica d'esquadra, o des d'un trípode, com a arma de suport allargat.

## Variants

* XK3: Prototip experimental.
* K3: Versió estàndard i produïda en massa.
* K3Para: Versió reduïda de la K3 amb algunes modificacions menors.

## Vegeu també

* Daewoo K1
* Daewoo K2

## Referències

* ↑ «Business Outline, Defense Business». S&T Daewoo. [Consulta: 1r juliol 2010].
* ↑ http://stoo.asiae.co.kr/news/stview.htm?idxno=2011051816525411562 Arxivat 2013-12-19 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* K1 through K7 images
* K3 image at Modern Firearms Arxivat 2006-10-03 a Wayback Machine.
* S&T Daewoo Homepage
# Little Sitkin

Little Sitkin (en aleuta Sitignax̂; rus: Малый Ситкин) és una illa volcànica del grup de les illes Rat, un subgrup de les illes Aleutianes, a l'estat d'Alaska, als Estats Units. Es troba uns 5 km a l'est de l'illa Davidof. L'illa Great Sitkin es troba uns 300 km a l'est, a les illes Andreanof.
És una illa gairebé circular, amb un 9,7 km de diàmetre. L'interior és extremadament accidentat i muntanyós; només els vessants inferiors estan coberts d'herba. Hi ha dos cims destacats, un de 1.188 msnm a la part nord-est de l'illa i l'altre de 600 metres a la part sud. Hi ha nombrosos rierols, però no hi ha llacs ni estanys. Imponents penya-segats es troben a la costa est, nord i nord-est.

## Volcà

Little Sitkin és un estratovolcà que va entrar en erupció el 1776 i el 1828. Conté dues calderes. La més antiga, gairebé circular, del Plistocè, fa 4,8 km d'amplada i estava parcialment omplerta per un con més jove format principalment per colades de lava andesítiques i dacítiques. La caldera més jove, de 2,7 x 4 km d'amplada, es troba a la part oriental de l'antiga caldera, amb qui comparteix el límit est i sud. Va destruir parcialment el con de lava de dins la primera caldera i és possiblement de l'Holocè primerenc. A la costa occidental hi ha diversos camps de fumaroles.

## Referències

* ↑ Bergsland, K. Aleut Dictionary. Fairbanks: Alaska Native Language Center, 1994.
* 1 2 «Global Volcanism Program | Little Sitkin» (en anglès). [Consulta: 29 octubre 2022].
* ↑ Miller, T.P.. Catalog of the Historically Active Volcanoes of Alaska (en anglès). USGS, 1998, p. 93-96.
# Consell de la mercaderia

El Consell de la mercaderia fou l'òrgan de govern de les corporacions o col·legis de mercaders de les ciutats i les viles mercantils catalanes sorgits als segles xiv i xv.
La llotja o llotjes eren els llocs on tenien la seva seu els consells de la mercaderia, els quals actuaven conjuntament amb els cònsols de mar o de llotja i amb els defenedors, anomenats "defenedors de la mercaderia". Aquest Consell tenia la funció de mantenir, defensar i fomentar el comerç, de donar llicència per exercir-lo, fins i tot als estrangers, i també de tenir cura de les imposicions, especialment de col·lectar el dret del pariatge o de l'imperiatge. Es precisament per aquest motiu, que fou anomenat sovint també consell del pariatge o de l'imperiatge, i concretament a Barcelona rebé el nom de Consell dels Vint. Aquests òrgans, però, foren suprimits amb els decrets de Nova Planta dels anys 1707 al 1716, i foren substituïts, a les ciutats més importants, al segle xviii, per les anomenades juntes de comerç. A més d'aquests òrgans permanents, també es reunia ocasionalment l'assemblea general de mercaders matriculats, anomenada consell general de mercaders.

## Referències

* 1 2 «.xml Consell de la mercaderia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Anquiale

Anquiale -en assiri Ingirra, en grec Ankiale- fou una població de Cilícia propera a Tars, que al final del segle vii aC fou una colònia grega de Lindos (a Rodes). Aquestes primeres colònies eren barris de comerciants establerts al costats de les poblacions locals. Ingirra i Tarzi eren fortaleses assíries a l'oest de Cilícia. El 699 aC els assiris van fer operacions a Cilícia (Khilakku) i Capadòcia (Kappadokia); en el primer territori havien esclatat disturbis a la ciutat d'Illubru (a la baixa Cilícia) on era governant Kirua, que tenia el suport d'altres ciutats de la zona, en concret Tars i Ingirra. En aquesta zona estaven els establiments comercials grecs d'Ankiale (Ingirra) i de Tars (Tarzi), la participació dels quals en el conflicte és desconeguda. La regió fou sotmesa pels assiris i la capital fou destruïda. Berossus o Berosos (Berós) atribueix al rei assiri la fundació de Tars, però en tot cas es tractaria d'una refundació perquè la ciutat (Tarzi) ja s'esmenta sota Salmanassar III.

## Bibliografia

* Gorman, Vanessa B. Miletos, the ornament of Ionia: a history of the city to 400 B.C.E..
# Andrei Soloménnikov

Andrei Aleksàndrovitx Soloménnikov (en rus Андрей Александрович Соломенников) (Ijevsk, 10 de juny de 1987) és un ciclista rus, professional des del 2008 i actualment a l'equip Gazprom-RusVelo.
El 2013 va ser suspès per sis mesos després de donar positiu per fenoterol al Campionat nacional en ruta.

## Palmarès

* 2007
** 1r al Gran Premi San Giuseppe
* 2011
** 1r a la Copa de la Pau
** Vencedor d'una etapa als Cinc anells de Moscou
* 2012
** 1r al Tour de Loir i Cher
* 2014
** 1r al Memorial Oleg Diatxenko
** 1r als Cinc anells de Moscou
* 2015
** 1r a la Krasnodar-Anapa

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2016. 127è de la classificació general

## Referències

* ↑ «La Federación de Rusia sanciona a cuatro corredores y al médico del RusVelo». biciciclismo.com, 04-09-2013 [Consulta: 18 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# El Fitó (Castellví de la Marca)

El Fitó és una muntanya de 399 metres que es troba al municipi de Castellví de la Marca, a la comarca de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Riu Morkoka

El riu Morkoka (rus: Река́ Морко́ка) és un llarg riu localitzat a la Sibèria asiàtica, un afluent per la dreta del riu Markhà, afluent del riu Viliüi, al seu torn, afluent per l'esquerra del riu Lena en el seu curs baix. Té una longitud de 841 km i drena una conca de 32.400 km² (major que països com Bèlgica o Lesotho).
Administrativament, el riu Morkoka discorre íntegrament per la república de Sakhà de la Federació Russa.

## Geografia

El riu Morkoka neix a la part central de l'altiplà Viliüi, al límit centroccidental de la república de Sakhà. Discorre al seu tram inicial en direcció SSE, per després tornar-se cap a l'est un curt tram. Segueix després una altra vegada cap a regions més meridionals, gairebé en direcció cap al sud. Passa per les petites localitats d'Andigda, Ulajan-Kiuief, Meguedjei i Uola-Donaven. Torna a girar cap a l'est, entrant ja en el seu tram final i passant per Malikai, Kubalai i Ulgumdjai, per desembocar per l'esquerra en el riu Markhà, una mica més a baix de la localitat de Salkani. En tot el seu curs no passa per cap ciutat d'importància, ja que discorre per una regió plana i pantanosa.
El riu està gelat des de principis d'octubre a la fi de maig.
Els seus principals afluents són els rius Morkoka-Martxarata i Tangtxan.
# Daewoo XK9

La Daewoo XK9 es un subfusell de calibre 9x19 mm Parabellum, produïda per S&T Motiv. Era una arma que havia de ser la substitució de la Heckler & Koch MP5 de l'Exèrcit de Corea del Sud, i també per les forces especials, però no va ser adoptada. D'acord amb Jane's, l'arma va començar a produir-se suposadament el 2003 amb la designació de DS9A.

## Variants

L'única variant és la Daewoo XK10, la qual té un canó més curt, de 590mm amb la seva culata estesa, i amb la culata curta mesura 248mm, i el canó és de 134mm de llargada.

## Referències

* ↑ Jones and White, p. 210.

## Bibliografia

* Jones, Richard D.; White, Andrew. Jane's Guns Recognition Guide, 5th edition. London, England: Harper Collins, juny 2008. ISBN 0-06-137408-3.
# Lledó

«Lledó» té aquests significats:
* Fruit del lledoner
* Lladó o Lledó d'Empordà, municipi empordanès
* Lledó d'Algars, municipi del Matarranya
Viccionari
# Gran Atjeh

Gran Atjeh fou el nom donat a l'entitat administrativa holandesa nuclear de la residència o govern d'Atjeh, formada per la part nord de l'illa de Sumatra. Es deia Gran Atjeh perquè la formava el sultanat d'Atjeh i les dependències més properes: el districte de Nom (amb algunes zones menys importants que en depenien) els cantons de Lepong i de Lelong (a l'oest del Gran Atjeh) i diversos estats vassalls a l'oest, la major part annexionats abans del 1903 (la resta van subsistir sota protectorat neerlandès) que eren:
* Leupoeëng (annexionat)
* Lhöng (annexionat)
* Kloeng
* Daja (Koeala Daja)
* Koeala Lam beuthôë (Lambeoesoe)
* Koeala oenga (Oenga)
* Djeunampröng (annexionat)
* Babah Awe (annexionat)
* Nô (Poelô raja) (annexionat)
* Koeala tjra mông (annexionat)

## Bibliografia

* A. Flicher, Les Etats princiers des Indes néerlandaises, Dreux 2009
# Dídac Boza i Rocho

Dídac Boza i Rocho (San Nicolás, 13 de novembre de 1964) és un periodista català. Treballa a La Xarxa de Comunicació Local i dirigeix Ràdio Hostafrancs, emissora de l'Associació de la Ràdio Comunitària d'Hostafrancs, entitat de la qual n'és el president. Va ser director del diari digital LaMalla.cat i ha treballat també a la Cadena SER, Televisió Espanyola, Ràdio 4 i la Cadena 13, entre d'altres. És articulista a Nació Digital. És un dels 200 protagonistes del llibre Sobirania.cat de Saül Gordillo.
Començà la seva trajectòria periodística a Ràdio Calella, emissora municipal. Posteriorment treballa a la Cadena 13 (1985-1987). L'any 1987 s'incorpora a Ràdio Barcelona - Cadena SER. Entre 1990 i 1993 treballa als serveis informatius de la Cadena SER a Madrid. En aquest període s'especialitza en informació política i fa algunes cobertures com a enviat especial a Egipte, Grècia, Turquia i els Emirats Àrabs Units, durant la crisi i guerra del Golft Pérsic (1990-1991). Entre 1993 i 1994 té tasques de responsabilitat als serveis informatius de la cadena Onda Cero a Madrid. L'any 1995 treballa com a reporter a diversos programes informatius de Televisió Espanyola. El 1997 torna a Barcelona i s'incorpora al Departament de Premsa de l'Ajuntament de Barcelona. L'any 2004 assumeix la direcció de 'Barcelona Informació' i 'Barcelona districtes', publicacions editades per l'Ajuntament de Barcelona. Entre 2015 i 2016 treblla a Ràdio 4 com a sotsdirector del programa 'Obert els festius'. Entre setembre de 2006 i juliol de 2012 dirigeix 'LaMalla.cat' un dels mitjans digitals pioners a Catalunya. A La Xarxa ha estat el creador del programa 'La tarda' realitzat col·lectivament per una trentena de ràdios locals catalanes. Des de 2014 col·labora regularment en la secció d'opinió de 'Nació Digital'.
Dídac Boza dirigeix Ràdio Hostafrancs, emissora local sense ànim de lucre dedicada específicament a la informació local i de servei del barri d'Hostafrancs a Basrcelona. L'emissora pertany a l'Associació de la Ràdio Comunitària d'Hostafrancs, entitat de la qual n'és el president.

## Referències

* Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Creat, 2014

## Enllaços externs

* Dídac Boza i Rocho - Lloc web oficial
* Articles de Dídac Boza a 'Nació Digital'
# Catherine Naglestad

Catherine Naglestad és una soprano estatunidenca nascuda l'àrea de la badia de San Francisco, Califòrnia, que ha actuat sobretot per Europa.
D'ascendència escandinava, va estudiar al Conservatori de San Francisco perfeccionant-se a Roma, Milà i Nova York.
Ha cantat a Salzburg, Bregenz, Edimburg, Baden-Baden, Dresden, Múnic, Ruhr Triennale, Budapest Spring Festival, Osaka International Festival, Hong Kong Arts Festival, Suntory Hall a Tòquio, Covent Garden, Òpera de San Francisco, Dallas, París (Bastille i Palais Garnier), Lió, Marsella, Berlín (Staatsoper i Deutsche Oper Berlin), Düsseldorf, Frankfurt, Hamburg i especialment a la Stuttgart Staatsoper.
El seu repertori inclou Norm, Alceste, Alcina, Rodelinda, Melissa/Amadigi, Nedda, Poppea, Vitellia, Donna Elvira, Fiordiligi, Konstanze, Musetta, Liù, Tosca, Aida, Elisabetta/Don Carlos, Leonore/Il Trovatore, Amelia/Ballo in maschera, Violetta, Dejanira/Royal Palace, Catherine/Der Protagonist, Herzogin von Parma/Doktor Faust i Salomé.

## Discografia

* Gluck: Alceste / Carydis - DVD
* Handel: Alcina / Hacker - DVD
* Mozart: Die Entführung aus dem Serail / Zagrozek - DVD
* Mozart: La Clemenza Di Tito / Cambreling - DVD

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2009-07-08 a Wayback Machine.
# Riu Mundo

Mundo és un riu de la península Ibèrica, principal afluent del riu Segura, que neix a la serra castellana del Calar del Mundo, a la comarca de Sierra de Alcaraz y Campo de Montiel (Albacete).
Etimològicament, "Mundo" no procedeix del substantiu referent a "món" (del lat. Mundus), sinó de l'adjectiu llatí mundo, antònim de "immund": 'net, rentat, clar'.
El geògraf andalusí Al-Zuhri recull la més que possible denominació de l'actual riu Mundo com a Mīšūnīš, ja que l'antiga alqueria de la localitat de Mesones, al municipi de Molinicos, li donaria nom al riu en ser la primera localitat travessada pel riu.
El seu naixement es troba en un lloc turístic anomenat "Los Chorros del río Mundo", on van moltes persones per veure les seves cascades i la seva profunda cova (se'n coneixen més de 32 km), des d'on es precipiten els dolls per un faralló de més de 300 m d'altitud. El volum d'aigua de les cascades és molt variable i pot ser escàs en temps de sequera. Però, el fenomen és singular, ja que està connectat amb un aqüífer de tipus càrstic, que produeix aquestes brusques variacions estacionals, denominades també, surgències en sobreeixidors. La millor època per a visitar-lo és la primavera, en les dates en què es produeix espontàniament una explosió extraordinària de surgència d'aigua, fenomen càrstic curiós i popularment conegut a la zona com la "Rebentada".
A l'embassament de El Talave (35 hm³) el riu Mundo rep el canal del transvasament Tajo-Segura. Aigües avall, es troba l'embassament de Camarrillas, de 36 hm³ de capacitat. Els seus principals afluents són el riu Bogarra o Fusta, format al seu torn per la unió dels rius Fusta i del Viñazos o Mencal, i el riu de la Vega de Riópar.

## Referències

* ↑ «Riu Mundo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Al-Andalus (en castellà). Escuela de Estudios Árabes, 1972, p. 180.

## Vegeu també

* Sobreeixidor
# Daihatsu Fellow Buggy

El Daihatsu Fellow Buggy (ダイハツ・フェローバギィ, Daihatsu Ferō Bagii) fou un kei car o automòbil lleuger d'estil Buggy produït només durant l'any 1970 pel fabricant d'automòbils japonés Daihatsu. En van fabricar només 100 unitats i només al Japó amb l'excepció de la regió de Tōhoku i Hokkaidō. Fou un model únic en el món dels kei, valorats en l'època per la seua practicitat o baix consum. El seu nom en codi fou L37PB.
Prenent com a base mecànica la tercera generació del Daihatsu Hijet, el Fellow Buggy equipava el mateix motor, xassis i transmissió que la Fellow camioneta. Es substituí la carrosseria comuna per una altra feta en plàstic reforçat amb fibra. Amb només dos seients per a passatgers i un espai de càrrega de 150 quilos, va ser homologat com a camioneta (automòbil comercial lleuger). El motor era el mateix que el del Fellow millorat, un motor bicilíndric en línia de 356 centímetres cúbics amb 26 cavalls de potència. El Fellow Buggy tenia una velocitat màxima de 95 quilòmetres per hora.
El sostre estava fet amb vinil. El veloímetre, provinent del Fellow Pick-Up, es trobava al costat esquerre del volant, a la part central del panell de comandaments. Els comandaments per a encendre els llums i els eixugaparabrises es trobaven en línia front al volant.

## Referències

* ↑ CG Car Archives '70s, p. 133
* ↑ Japanese Vintage Car Guide: Car Catalog part 2, 1970–1979, p. 53

## Enllaços externs

* Daihatsu Fellow
# Luci Hostili Túbul

Luci Hostili Túbul (en llatí: Lucius Hostilius Tubulus) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Hostília i era de la família dels Hostili Túbul.
Va ser pretor l'any 142 aC i va rebre suborns molt obertament quan presidia un judici per assassinat, fins al punt que al següent any Publi Muci Escèvola, que era tribú de la plebs, va iniciar una investigació, a causa de la qual Túbul va ser enviat a l'exili. Ciceró parla d'ell més d'un cop i diu que era un dels homes més vils. Cita un vers de Lucili, en el qual el nom de Túbul es relaciona amb un sacrilegi. Segons Asconi, després se'l va fer tornar per respondre de més crims i es va suïcidar per evitar la pena de mort.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1181.
# Congrés Obrer de 1870

El Congrés Obrer de 1870 fou el primer congrés obrer d'àmbit estatal i celebrat a Barcelona entre el 18 i el 25 de juny de 1870.

## Convocatòria

Fou convocat per iniciativa seguidors madrilenys de l'AIT a través d'un manifest publicat a la Solidaridad de Madrid el 13 de febrer de 1870, en què convidava totes les Societats de Treballadors d'arreu d'Espanya, estiguessin adherides a la Primera Internacional o no, a la celebració del Congrés. El 27 de febrer fou publicat a La Federación, òrgan del Centre Federal de les Societats Obreres de Barcelona de Barcelona, encarregada de l'organització del congrés, i més tard a El Obrero de Palma.

## Celebració

Hi assistiren un total de 90 delegats (74 del Principat i un francès) en representació de 98 societats obreres de 39 municipis espanyols, principalment Madrid, Barcelona, Saragossa, València, Reus i Alcázar de San Juan. La sessió inaugural va tenir lloc al Teatre Circ Barcelonès i les sessions de treball al local de l'Ateneu Català de la Classe Obrera. Fou presidit per Rafael Farga i Pellicer sota el lema No más derechos sin deberes, no más deberes sin derechos.
Se celebraren 11 sessions en el que es tractaren qüestions com la federació de les caixes de resistència, l'organització social dels treballadors i l'actitud de l'AIT en la política. El resultat més immediat fou la constitució de la Federació Regional Espanyola de l'AIT que elegí un Consell Federal amb seu a Madrid i format per Tomás González Morago, Anselmo Lorenzo, Enrique Borrel Mateo, Francisco Mora Méndez i Ángel Mora.

## Notes

* ↑ Se'l considera el primer congrés obrer d'Espanya, tot i que de fet el primer fou el Congrés Obrer de 1865, també celebrat a Barcelona.
* ↑ «Primer Congrés Obrer Espanyol | enciclopèdia.cat». [Consulta: 27 abril 2020].

## Vegeu també

* Anarquisme a Espanya

## Enllaços externs

* Congrés de 1870 a veuobrera.org