OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marinella Terzi Huguet

Marinella Terzi Huguet (Barcelona, 22 de setembre de 1958) és una escriptora i traductora catalana.
Després de llicenciar-se en ciències de la informació (branca de periodisme) per la Universitat Complutense de Madrid, va col·laborar amb diversos mitjans de comunicació i va començar a escriure llibres per a nens i joves, i relats per a adults. Traductora de més de cent llibres infantils i juvenils -que ha abocat al castellà des del català, l'italià i l'alemany-, durant vint-i-un anys va ser editora d'SM on va dirigir la col·lecció Barco de Vapor. Després va compaginar l'escriptura amb l'edició i la traducció freelance i realitzar trobades amb els seus lectors en els col·legis i a impartir classes de creació, edició i redacció. L'any 2005 va rebre el Premi Cervantes Chico d'Alcalá d'Henares pel conjunt de la seva obra.
El seu primer llibre, Un problema con patas, va aparèixer l'any 1989, i després van venir Estornudos con sorpresa (1990), Rodando, rodando (1992), Espiral (1993), Un día estupendo (1997), Llámalo X (2000), ¿De vacaciones en México? (2002), De Gabriel a Gabriel (2005), Un año nada corriente (2006), El viaje de Lunatón (2007), Cuando juego (2007), Naranjas de la China (2008), Estornudos mágicos (2009), Refrescos frescos de burbujas brujas (2010), Josete y Bongo van de safari (coautora: Rosanna Vicente Terzi)(2010), Falsa naturaleza muerta (2012), ¡Que no pare la risa! (2012), ¿De vacaciones en Madrid? (2014), El hijo del pintor (2015), Chocobones, S.L. -El mundo del revés- (2015) i Silvia, Cleopatro y los juguetes (2016).

## Referències

* 1 2 «Marinella Terzi». Literaturas SM. [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «Marinella Terzi abre mañana el ciclo de encuentros literarios del Premio Hache 2016» (en castellà). Europa Press. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ «Marinella Terzi abre mañana el ciclo de encuentros literarios del Premio Hache 2016 - EcoDiario.es» (en castellà). elEconomista.es, 09-02-2016. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ «Libros de Marinella Terzi». Canal Lector. Fundación Germán Sánchez Ruipérez.
# Illa d'Amelia

L'Illa d'Amelia (antigament Amalia amb els espanyols) és la més meridional de les Illes del Mar, una cadena d'illes de barrera que s'estén al llarg de la costa est dels Estats Units des Carolina del Sud, Geòrgia, fins a Florida. És la més meridional de les illes del mar, i la més septentrional de les illes barrera de la costa atlàntica de Florida.
Té unes 13 milles (21 km) de llarg i aproximadament 4 milles (6 km) d'ample al punt més ample. Amelia Island està situada al nord de Jacksonville i al sud de la Cumberland Island (Geòrgia), i l'única a la costa de Florida, al comtat de Nassau. Incorpora les comunitats de Fernandina Beach, Amelia City i American Beach.

## Història

L'illa va rebre el nom de la princesa Amelia, filla de Jordi II del Regne Unit, i va canviar de mans entre les potències colonials diverses vegades. S'afirma que vuit banderes han volat sobre l'illa Amelia: francesa, espanyola, britànica, floridana/patriota, Creu Verda, mexicana, confederada i dels Estats Units.
Les bandes d'indis americans associades amb el poble Timucua es van establir a l'illa cap a l'any 1000, que van anomenar Napoyca. Hi romangueren fins a principis del segle XVIII. El 1562, l'explorador hugonot francès Jean Ribault es va convertir en el primer visitant europeu registrat a Napoyca, i va anomenar l'illa Île de Mai. El 1565, les forces espanyoles dirigides per Pedro Menendez de Aviles van expulsar els francesos del nord-est de Florida atacant el seu bastió a Fort Caroline a la Rivière de Mai -més tard anomenat Río de San Juan pels espanyols, i més tard el riu St. Johns en anglès. Van matar Ribault i potser altres 350 colons francesos que havien naufragat més avall a la costa.

## Referències

* ↑ «Amelia Island | Florida, United States» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 5 agost 2023].
* ↑ Panton, James. Historical Dictionary of the British Monarchy (en anglès). Scarecrow Press, 2011-02-24, p. 45. ISBN 978-0-8108-7497-8.
* ↑ Oguz, Terri. The Mundens (en anglès). Lulu.com, 2020, p. 267. ISBN 978-0-359-60337-4.
* ↑ Hann, John H. Summary Guide to Spanish Florida Missions and Visitas (en anglès). Academy of American Franciscan History, 1990, p. 36. ISBN 978-0-88382-285-2.
* ↑ Bagola, Beatrice. Français du Canada - Français de France VIII (en francès). Walter de Gruyter, 2009, p. 195. ISBN 978-3-11-023103-8.
* ↑ Cowart, John W. Crackers & Carpetbaggers: Moments in the History of Jacksonville, Florida : from Indians to Airplanes ...and Ships in Between (en anglès). Bluefish Books, 2005, p. 4. ISBN 978-1-4116-2131-2.
* ↑ Sauer, Carl Ortwin. Sixteenth Century North America: The Land and the People as Seen by the Europeans (en anglès). University of California Press, 1975, p. 202. ISBN 978-0-520-02777-0.

## Enllaços externs

* Lloc de l'Illa Amelia Arxivat 2010-04-17 a Wayback Machine.
# Bernat de Poitiers

Bernat de Poitiers és el nom dels següents personatges:
Comtes de Poitiers:
* Bernat I de Poitiers vers 815-828
* Bernat II de Poitiers conegut com a Bernat Poitevi vers 866-877
# Castro de Fuentidueña

Castro de Fuentidueña és un municipi de la província de Segòvia, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 106 | 95 | 83 | 73 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Segovia (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 12 març 2021].
# Ambérieu-en-Bugey

Ambérieu-en-Bugey és un municipi francès, situat al departament de l'Ain i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.
# Farol da Ponta Norte

El Far de Ponta Norte o Farol de Reguinho Fiúra és un far situat al punt més al nord de l'Illa de Sal al Cap Verd nord-oriental, localitzat a prop l'àrea de Ponta Norte, Reguinho Fiúra i és de difícil accés. Aquesta part del nord està despoblada. Moltes parts han estat recentment despoblades a causa de les mines de sal i altres materials. El far és una columna d'acer moderna de cinc metres d'alçada.

## Història

El far original fou construït inicialment el 1897 amb una torre feta fora de ferro de 13 metres d'alt amb una secció per permetre la visió.
La segona construcció del far va ser el 1941, i actualment només en queden les ruïnes. Era una torre cilíndrica blanca feta fora amb un volum de forma de paral·lelepipèdic de 4x4 metres, fet amb maçoneria, i amb una alçada d'11 metres. Va ser construït utilitzant un va sistema patentat anomenat Murus que va inventar l'enginyer portuguès Raul Pires Ferreira Chaves.
Actualment el far està situat a 16 metres d'altitud i fa 5 metres d'altura i té un abast lluminós de 8 milles nàutiques.

## Referències

* 1 2 «Ponta Norte (Reguinho Fiúra)». University of North Carolina at Chapel Hill The Lighthouse Directory, 09-06-2010. [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ Act of Session on the Art Council of Public Works in the Colony of Cape Verde, 28 December 1938

## Bibliografia

* Russ Rowlett. «Pedra de Lume Second Range Near». The Lighthouse Directory. UNC at Chapel Hill, 09-06-2010. [Consulta: 11 setembre 2010]."Pedra de Lume Segona Gamma A prop". El Lighthouse Directori. UNC a Turó de Capella. Setembre recuperat 11, 2010.
# Satchelliella reghayana

Satchelliella reghayana és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a l'Àfrica del Nord: el Marroc.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
# Maria Salom Coll

Maria Salom Coll (Inca, 5 de desembre de 1967) és una política mallorquina llicenciada en ciències econòmiques i empresarials. Va ser la diputada més jove en entrar al Parlament Balear, amb 23 anys. Va ser la primera presidenta de Noves Generacions (NNGG) del Partit Popular de Mallorca als 25 anys. Va estar implicada a l'escàndol del Túnel de Sóller en aparèixer com a administradora d'una societat beneficiària d'una quota del mateix lot destinada a suborns, encara que els delictes varen prescriure.
Ha estat:
* Diputada al Parlament de les Illes Balears el 1999 fins al 2004, i de 2011 a 2016.
** Portaveu suplent del Grup Parlamentari PP (de 16 de juliol de 1999 a 22 de juliol de 1999)
** Portaveu titular del Grup Parlamentari PP (de 16 de juliol de 2003 a 22 de juliol de 2003)
** Portaveu suplent del Grup Parlamentari PP (de 22 de juliol de 2003 a 17 de març de 2004)
** Vicepresidenta segona del Parlament (de 16 de juny de 2015 a 18 de novembre de 2016)
* Regidora d'Hisenda a l'ajuntament d'Inca (2003-2007).
* Diputada al Congrés dels diputats, on fou portaveu adjunta del Grup Popular, a les eleccions generals espanyoles de 2004 i 2008.
* Presidenta del Consell de Mallorca (2011-2015)
* Delegada del Govern a les Illes Balears (2016-2018)
* Senadora per Mallorca al senat espanyol (2019-actual)
Al Partit Popular:
* Presidenta de Noves Generacions (NNGG) del Partit Popular (1992-1995)
* Secretària del PP Mallorca (1995-1999)
* Vicepresidenta del PP Mallorca (2012-2017)
* Adjunta a la presidència del PP Illes Balears (2017-?)
* Membre del Comitè Executiu Nacional del Partit Popular des de 18 de febrer 2012

## Referències

* ↑ María Salom, elegida presidenta de Nuevas Generaciones. Revista Dijous. 14 maig 1992 PDF
* ↑ «Maria Salom i Coll | enciclopèdia.cat». [Consulta: 15 octubre 2020].
* ↑ elmundo.es. «María Salom | ELMUNDO.es». [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ «Maria Salom cómo catástrofe».
* ↑ Composició dels òrgans parlamentaris 5a legislatura PDF
* 1 2 Composició dels òrgans parlamentaris 6a legislatura Arxivat 2021-10-20 a Wayback Machine. PDF
* ↑ Composició dels òrgans parlamentaris 9a legislatura PDF
* ↑ «Consell de Mallorca». [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ Mallorca, Diario de. «Maria Salom: 'Sobran gastos políticos; menos despacho y más calle' - Diario de Mallorca». [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ Fitxa al Senat legislatura 14
* ↑ «Salom nomena la nova directiva del PP de Mallorca amb Maria Salom a la vicepresidència i Jaume Crespí com a secretari Insular». Arxivat de l'original el 2021-10-24. [Consulta: 24 octubre 2021].
* ↑ «La Junta Directiva aprova el nomenament del nou organigrama directiu del PP de les Illes Balears». Arxivat de l'original el 2021-10-24. [Consulta: 24 octubre 2021].
* ↑ Composición del nuevo comité ejecutivo nacional del PP 2012 (castellà)
* ↑ Lista del Comité Ejecutivo Nacional propuesto por Mariano Rajoy al XVIII Congreso Nacional del PP 2017 (castellà)

## Enllaços externs

* Fitxa al Congrés dels Diputats
* CV a la web del Parlament PDF
# Phyang

El Gompa de Phyang també és conegut com a Gompa Gouon. Està situat a la part superior del poblet de Chhiwang, a uns 17 km a l'oest de Leh, en una vall a la riba dreta de l'Indus, a Ladakh. Hom diu que el monestir fou aixecat el 1530 per desig del rei Tashi Namgyal, el fundador de la dinastia, després d'una victòria militar. També s'atribueix la fundació al seu fill Jamyang Namgyal. Hi ha una tradició que diu que el rei patia de lepra i no podia trobar cap remei que el guarís. Un oracle li va indicar que calia enviar missatgers al Tibet a cercar un conegut lama. Així es va fer i el rei va quedar curat.
En aquesta època aquest centre religiós es va omplir de belles estàtues, thangkes y còpies del Kangyur i del Tengyur, sagrades escriptures que encara es conserven a Phyang.
El monestir es desenvolupa al voltant del pati, per una curta escala s'arriba al Tsogkhang (Temple Vell), una de les tres sales més importants del complex, l'antiga sala d'assemblees. La imatge central d'aquesta sala és la d'Amitabha, a la seva esquerra les d'Avalokitesvara, amb 1.000 braços, símbol de la seva força, a més de diversos lames de la congregació "Kagyü", de "birrets vermells". A la dreta de l'estàtua central veiem les imatges de Tilopa (988-1069), un dels fundadors de la secta, i de Maitreya. Hi ha, a més altres imatges: Shakiamuni, Vairocana i Maitreya. Els murs són decorats amb pintures murals. Aquí es guarda el gran thangka que només es desplega pel festival de Phyang, a l'agost. Aquesta peça és nova, es va consagrar el 1991, ja que el primitiu, dedicat a Tsongkhapa es va perdre en una invasió a mitjan segle xix.
Una altra dependència interessant és el Gonkhang (Temple dels Protectors), dedicat a Mahakakala, un ferotge guarda. Els rostres de les divinitats d'aquesta sala estan coberts per una tela, i es mostren també els dies del festival. A la sala es conserven armes d'època mogol, record d'una batalla, amb victòria de Ladakh, que es veu que es va desenvolupar en aquest mateix lloc
El Nou Dukhang, de menor interès, va ser bastit per Damchos Gyurmed, la 31a reencarnació i predecessor del lama actual, que té aquí el seu tron. La sala està també atapeïda d'imatges diverses. El monestir es va renovar el 1975, té un centenar de monjos.

## Bibliografia

* The Guide of the Monastery at Phyang, autor desconegut
# Gregor Schlierenzauer

Gregor Schlierenzauer (més conegut com a "Schlieri") (Innsbruck, Àustria, 7 de gener de 1990) és un saltador d'esquís austríac. Començà la seva carrera sènior la temporada 2005-06 amb una victòria i tres podis al Gran Premi de Salt d'Esquí. Durant la Copa del Món 2008-09, que guanyà, establí una sèrie de rècords, entre els quals el nombre de victòries (13). El seu rècord personal és de 243,5 metres, durant la temporada 2010-11 a Vikersund, Noruega. Schlierenzauer batí el rècord de 46 victòries a la Copa del Món de Matti Nykänen, ara en porta 52.

## Carrera
### Temporades 2006 i 2007

Debutà a la Copa del Món el 12 de març de 2006, a Oslo. La primera victòria i podi, no obstant, arribaren el 3 de desembre a Lillehammer, al trampolí Lysgårdsbakkene HS138. Durant la temporada 2006-07 quedà en quart lloc a la classificació general de la Copa del Món, i obté l'or en el Mundial d'esquí nòrdic de Sapporo.

### Temporades 2008 i 2009

El 2008 guanyà sis curses i acabà segon en la classificació general, només superat pel seu compatriota Thomas Morgenstern. En el Campionat del Món de salt d'esquí d'Oberstdorf d'assolí l'or tant individualment com en equip. La temporada següent supera la barrera mai batuda abans dels 2000 punts en la Copa del Món i se'n proclama campió. En el Campionat del Món de Liberec aconseguí l'or en la prova per equips i la plata individual.

### Temporades 2010 i 2011

En la seva primera participació olímpica guanyà dos medalles de bronze a nivell individual i una d'or amb l'equip austríac. Al Campionat del Món de Planica obtingué un or i una plata. El 2011 li permeté augmentar el palmarès amb 3 medalles d'or, en la Copa del Món d'esquí nòrdic d'Oslo.

### Temporades 2012 i 2013

El 2012 guanyà el Torneig dels Quatre Trampolins, amb les victòries obtingudes a Oberstdorf i a Garmisch-Partenkirchen. A la Copa del Món de salt d'esquí guanyà l'or de la prova per equips. L'any següent revalida el Torneig dels 4 Trampolins, i guanya tres medalles en el Campionat mundial d'esquí nòrdic de Val di Fiemme.

### Temporada 2014

El 2014 marcà diversos podis a la Copa del Món i als Jocs Olímpics d'hivern de Sotxi assolí la medalla de plata en la prova per equips.

## Referències

* ↑ Triplet dels austríacs a Oberstdorf L'Esportiu
* ↑ Schlierenzauer s'imposa en la segona prova del Torneig dels Quatre Trampolis a Garmisch-Partenkirchen 3/24

## Enllaços externs

* Web oficial
# Balàfia (barri)

Balàfia és un barri de la ciutat de Lleida. L'any 2008 tenia amb 13.151 habitants i és el barri més poblat de la ciutat.

## Territori, límits i accessos

El barri està situat a l'oest de la ciutat i queda limitat a l'est pel barri de Pardinyes, la zona de la partida de Moncada per l'oest pel sud per l'antic traçat de la línia del ferrocarril i pel nord pel barri del Secà de Sant Pere.
El barri compta amb molts bons accessos, ja que es pot arribar al mateix a través de la Plaça Europa, l'Av. Baró de Maials i la rambla del Corregidor Escofet i des de fora de la ciutat per la N-230, per la C-12.

## Equipaments i serveis

Balafia destaca per una urbanització molt moderna i compta amb àmplies zones enjardinades entre les quals destaquem la plaça de les Magnòlies que és la plaça més gran de Lleida, així com la Plaça Balafia i la Plaça Maria Rubies. Quant als equipament educatius compta amb una escola bressol municipal, dos col·legis i un tercer en construcció així com dos centres de secundària. Quant als edificis emblemàtics cal destacar la seu del Centre Civic de Balafia, el pavelló Barris Nord, així com la ciutat esportiva del FORÇA LLEIDA CLUB ESPORTIU.
A nivell sanitari disposa del C.A.P Balafia que proporciona un ampli ventall de serveis als veïns de balafia, així com als d'altres barris com el de Pardinyes i el Seca de Sant Pere.

### Transports

L'accés al Barri amb els Autobusos de Lleida es pot fer per la Línia 5 (Doctora Castells - Arnau de Vilanova), la Línia 7 (Costa Mangraners - Av. Sant Pere / Secà) i la Línia 8 (Balafia - Clot - Centre) i queden molt properes la Línia 2 (Ronda - Hospitals), la Línia 3 (Exterior - Hospitals), la Línia 11 (Centre Històric - Pardinyes), i la Línia 20 (Ronda), ja que paren a la Plaça Europa i la 11 al costat de Barris Nord.

## Activitats d'oci i esports

A l'extrem est de Balafia s'ubica el Pavelló Barris Nord del Força Lleida Club Esportiu, equip de bàsquet que jugava a la Lliga ACB. Va baixar de categoria en acabar la temporada 2004-2005, actualment disputa la lliga LEB Or.
Al seu límit nord hi trobem els camps de futbol del U.E. Balafia, el seu primer equip és actualment el segon de la ciutat donada la categoria en la qual milita després de la U.E.Lleida (Lleida esportiu).
També cal destacar que el Club Ciclista Terraferma té la seu al Centre Cívic.

## Futur

En molt poc temps el barri ha canviat la seva fesomia, duplicant a començament d'aquest segle la seva grandària. Properament el barri estrenarà el seu segon pavelló darrere del Barris Nord que donarà servei a l'esport amateur i escolar, així com a diferents clubs i entitats del barri.

## Referències

* ↑ «La població de Lleida l'any 2008». Dades del fitxer de la Paeria de Lleida a data 31/12/2008. Paeria de Lleida. [Consulta: 28 agost 2009].

## Enllaços externs

* Web de l'organització de veïns de Balàfia
* Web del Club Ciclista Terraferma Arxivat 2014-12-18 a Wayback Machine.
# Castell de Sarraí

El Castell de Sarraí és un castell del municipi de Llers (Alt Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional. Situat al nord-est del veïnat de la Vall, integrat al municipi de Llers al qual pertany. Les restes del castell es troben a poca distància del mas de la Pujada, a la zona dels Ponts. És un dels castells que formen el que es coneix com a dotze castells de Llers. A l'Edat mitjana aquesta zona era un punt estratègic de frontera entre els comtats de Besalú i d'Empúries, cosa que es confirma amb l'existència de totes aquestes construccions militars.

## Descripció

Es tracta de les restes conservades de l'antic castell del Sarraí, del que es conserva dempeus un fragment de llenç d'uns deu metres d'alçada per uns set de llargada, amb una orientació nord-oest envers sud-est, i un gruix de mur de pràcticament un metre. Presenta alguns esvorancs situats a la part inferior del parament i, a la part superior, dues espitlleres de mida petita que emmarquen dos carreus de pedra calcària esculpits amb un escut en baix relleu i la següent inscripció: "CASTRUM SARRACENUM VEL(·)DE SERRAHÍ Y FABRE 1743". El parament de mur conservat és bastit amb pedres petites ben desbastades disposades en filades seguides i regulars. Aquest material es barreja amb petits rebles que omplen els espais entre les pedres més grans. Pels voltants s'observen restes dels fonaments d'altres murs, força degradats, que dibuixen un recinte de planta rectangular molt reduït.

## Història

Els darrers senyors del Sarraí havien viscut a Cabanes. Els drets del lloc es repartiren entre les monges de Sant Feliu de Cadins i els altres propietaris. El rei Carles III concedí l'any 1770 el títol de baró de Sarraí a Francesc-Jeroni de Prats-Mates i Ruiz de Llano, que era el secretari reial, natural de Catalunya. En un carreu esculpit es pot apreciar un escut i la següent inscripció: CASTRVM SARRAGENVM VEL DE SERRAHÍ / Y FABRE 1743

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castell de Sarraí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].

## Enllaços externs

* Castell de Sarraí a Catalunya Medieval
* Castell de Sarraí a Pobles de Catalunya
# Amt Lieberose/Oberspreewald

51° 57′ 00″ N, 14° 12′ 00″ E﻿ / ﻿51.95000°N,14.20000°E﻿ / 51.95000; 14.20000
Amt Lieberose/Oberspreewald (baix sòrab Amtske Luboraz/Horne Błóta) és un amt ("municipalitat col·lectiva") del districte de Dahme-Spreewald, a Brandenburg, Alemanya. Té una extensió de 410,90 km² i una població de 8.075 habitants (2007). Limita amb el districte de Spree-Neiße al sud i est, amb les ciutats de Lübben (Spreewald) i Märkische Heide a l'oest i el districte d'Oder-Spree al sud. La seu és a Lieberose. El burgmestre és Bernd Boschan.

## Subdivisions

L'Amt Lieberose/Oberspreewald és format pels municipis:
* Alt Zauche-Wußwerk (Stara Niwa-Wozwjerch)
* Byhleguhre-Byhlen (Běła Gora-Bělin)
* Jamlitz (Jemjelnica)
* Lieberose (Luboraz)
* Neu Zauche (Nowa Niwa)
* Schwielochsee
* Spreewaldheide (Błotań)
* Straupitz (Tšupc)

## Enllaços externs

* www.amt-lieberose-oberspreewald.de
# Finale (música)

Un finale és el darrer moviment d'una sonata, simfonia o concert; el final d'una peça instrumental de música clàssica que té diversos moviments; o una prolongada seqüència final al final d'un acte d'una òpera o una obra de teatre musical.
El musicòleg Michael Talbot referint-se als finales típic en sonates va escriure: "El rondó és la forma per l'excel·lència utilitzada pels moviments finals, i ... el seu caràcter típic i les seves propietats estructurals escauen perfectament amb el que es considera desitjable en un finale de sonata de principis del segle xix." Carl Czerny (1791–1857) remarca que "els primers moviments i els finales haurien de mostrar—i en la pràctica de fet ho fan— el seu caràcter contrastat ja en els seus temes d'obertura."
En la música teatral, Christoph Willibald Gluck fou un pioner en la composició de finales extensos, amb caràcters múltiples, per donar suport a "les històries cada cop més naturals i" realistes" en les seves òperes, "que van millorar en continuïtat i validesa teatral" més enllà de les seves primeres obres.

## Referències

* ↑ John Alexander Fuller-Maitland, ed. (1890).
* ↑ Talbot, Michael (2001).
* ↑ Talbot (2001), p.2&1n1.
* ↑ Koopman, John.
Viccionari
# Scaphiophryne madagascariensis

Scaphiophryne madagascariensis és una espècie de granota que viu a Madagascar.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Raxworthy, C. & Vences, M. 2004. Scaphiophryne madagascariensis. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. Consulta: 2 de febrer del 2008.
# Marta Frías Acedo

Marta Frías Acedo (Villamesías-Càceres, Extremadura, 29 d'octubre de 1980) és una àrbitra de futbol espanyola de la Primera Divisió Femenina. Pertany al Comitè d'Àrbitres de l'Aragó.

## Trajectòria

Va ascendir a la màxima categoria del futbol femení espanyol l'any 2017, quan aquesta va ser creada perquè la Primera Divisió Femenina d'Espanya fos dirigida únicament per àrbitres femenins.
Va debutar el 2 de setembre de 2017 a la Primera Divisió Femenina en un partit entre el RCD Espanyol contra el Reial Betis (1–0).

## Temporades

| Categoria | País | Any |
| Primera Divisió | Espanya | 2017- |

## Distincions individuals

| Distinció | Any |
| Premi Zaragoza Dona i Esport | 2017 |
| Millor Àrbitra | 2019-20 |

## Referències

* ↑ «Comité Técnico de Árbitros» (en anglès). www.rfef-cta.com. [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ AS, Diario «La Liga femenina será arbitrada de forma íntegra por mujeres | Más Fútbol | AS.com» (en castellà). , 11-07-2016 [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ «Las árbitras piden paso en la Liga Femenina Iberdrola». [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ «Ellas también impartirán justicia en la Liga femenina de fútbol» (en castellà). [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ Press, Europa. «Una árbitro, un club y la FAM galardonados con los Premios Mujer y Deporte 2017». www.europapress.es, 15-05-2018. [Consulta: 16 març 2021].