OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Els cants de Maldoror

Els cants de Maldoror és una obra de prosa poètica de l'escriptor francès d'origen uruguaià Isidore Lucien Ducasse, conegut amb el pseudònim de Comte de Lautréamont. Es tracta de l'única obra coneguda de l'autor.
En Els cants de Maldoror, Lautréamont enalteix l'assassinat, el sadomasoquisme, la violència, la blasfèmia, l'obscenitat, la putrefacció i la deshumanització. Van ser els surrealistes el qui van rescatar l'obra de l'oblit i li van atorgar el paper de precursora del seu moviment.
El personatge central de Els cants de Maldoror (en francès «Mal d'Aurore», «Dolent de l'aurora») renega ferotgement de Déu i del gènere humà. En un llibre en el qual ressonen «els cascavells de la bogeria», la crueltat i la violència, Maldoror encarna la rebel·lió adolescent i la victòria de l'imaginari sobre el que és real: el seu odi envers la realitat (això que anomena «El Gran Objecte Exterior») el separa dels seus congèneres, i per aquest motiu sofreix. Tot i així, el seu orgull "miltonià" és més poderós.
El grotesc, l'espant i el ridícul en Els cants recorden l'obra d'un altre gran antecedent del surrealisme, El Bosch. No és per casualitat que Lautréamont va ser motiu d'inspiració per a escriptors com Alfred Jarry, Louis Aragon o André Breton, i artistes plàstics com René Magritte, Salvador Dalí i Man Ray. La seva famosa comparació «bell com la trobada fortuïta, sobre una taula de dissecció, d'una màquina de cosir i un paraigua» configura un dels trets més distintius de l'irracionalisme surrealista: la conjunció de realitats inconnexes, dislocades o fins i tot contradictòries.
Rubén Darío va dedicar una breu semblança a Lautréamont al seu llibre Los raros. Després del seu descobriment pels surrealistes, els germans Gómez de la Serna van publicar una versió de Els cants, amb pròleg de Ramón Gómez de la Serna i text de Julio Gómez de la Serna. La lectura del llibre va servir d'inspiració directa per a Pasión de la tierra, de Vicente Aleixandre.
El 1974 es va publicar la primera traducció al català, feta per l'Isidor Marí, sota el títol de Els cants de Maldoror (Ciutat de Mallorca: Llibres Turmeda, 1974. Col·lecció ‘Domini Fosc. Quaderns de Poesia, volum 2’). El 1978 es va publicar una traducció al català de Els cants de Maldoror per Manuel de Pedrolo. El 2005 se'n va publicar una nova traducció de Ricard Ripoll que inclou també les poesies (Els cants de Maldoror, seguit de Poesies I i II, March Editors).

## Referències

* ↑ Ricard Ripoll a visat.cat
* ↑ Los Cantos de Maldoror
* ↑ «Delicias Surrealistas 9 oct: Los cantos de Maldoror (y 2)». Arxivat de l'original el 2020-09-30. [Consulta: 9 octubre 2016].
* ↑ Miguel Gallego Roca Poesía importada: traducción poética y renovación literaria en España, 1909-1936, p. 243
* ↑ «Directori d'autors locals del districte de Sant Andreu». Web. Biblioteca Pública Ignasi Iglésias-Can Fabra, 2013. [Consulta: 2 maig 2013].

## Enllaços externs

* Isidore Ducasse, comte de Lautréamont: Els Cants de Maldoror. Traducció d'Isidor Marí. Dibuix de la portada de Joan Palau. Ciutat de Mallorca: Llibres Turmeda (ed. J. Mascaró Pasarius), 1974 (DOMINI FOSC - Quaderns de Poesia, vol. 2).
# Els cadells i el codi de Marco Polo

Els cadells i el codi de Marco Polo (en italià Cuccioli e il codice di Marco Polo) és una pel·lícula d'animació hispano-italiana realitzada en 3D i estrenada al cinema el 22 de gener de 2010 a Itàlia i el 18 de maig de 2012 a Espanya, dirigida per Sergio Manfio. Ha estat doblada al català.

## Sinopsi

"Els Cadells" (el conill Cilindre, l'ànega Diva, la gata Ol·ly, el gos Portàtil, la granota Piu i l'ocellet Sensenom) que viuen a diferents parts del món, es reuneixen a Venècia per a dur a terme una intrèpida missió quan la Maga Cornacchia està decidit a drenar els canals de Venècia. Armats amb un toc de màgia, els sis combinen les seves forces i emprenen un viatge apassionant al voltant del món a la recerca del Codi de Marco Polo, un llibre màgic que conté poderosos encanteris abans que Maga Cornacchia ho faci.

## Actors de doblatge

Fou doblada al català amb les veus de Carlos Latre, Roger Pera, Eduard Doncos, Claudi Domingo, Aleix Estadella, Raül Llorens, Domènec Farell, Joan Carles Gustems, Pep Ribas i Francesc Belda.

## Nominacions

Fou nominada al Gaudí a la millor pel·lícula d'animació el 2013. També va ser finalista al Premi al Millor Llargmetratge a Animacor 2010. El 2011 fou guardonada amb el IX premi Kineo Diamanti en el marc de la 68a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Referències

* ↑ Els cadells i el codi de Marco Polo, esadir.cat
* ↑ Els cadells i el codi de Marco Polo, ara.cat
* ↑ Els cadells i el codi de Marco Polo al web de l'Acadèmia del Cinema
* ↑ Filme de animación hispano italiano gana el premio Kineo en Italia, La Infiormación, 5 de setembre de 2011

## Enllaços externs

* (italià) Cuccioli - Il codice di Marco Polo a raiplay.it
# Epiteris

* Per a altres significats, vegeu «Epiteri (espècie)».
Els epiteris (Epitheria) són una infraclasse de mamífers que comprèn tots els euteris excepte els xenartres. Estan primerament caracteritzats per tenir l'estrep a l'orella mitjana que permet el pas d'un vas sanguini. Contrasta amb la forma de columna que tenen els marsupials, els monotremes i els xenartres. També es caracteritzen per tenir el peroné més petit que la tíbia.
El monofiletisme dels epiteris ha estat demostrat per estudis de filogènia molecular. Van aparèixer als inicis del Cretaci superior. Abans de la fi del Mesozoic, la majoria dels antecessors dels ordres actuals ja havien aparegut, tals com els ungulats i els insectívors. Després de l'extinció dels dinosaures (a l'inici del Paleocè la diversitat dels epiteris va explotar i cap a la fi de l'Eocè tots els ordres vivents de la infraclasse dels epiteris havien aparegut. Els epiteris són un dels grups dels animals més reeixits, fins al punt que amb freqüència són considerats els animals dominants de la Terra en el període actual.

## Cladograma

| Eutheria | Xenarthra  Epitheria    Afrotheria   Boreoeutheria |

## Referències

* ↑ Springer, Mark S., Michael J. Stanhope, Ole Madsen, and Wilfried W. de Jong. 2004. "Molecules consolidate the placental mammal tree Arxivat 2016-07-29 a Wayback Machine.". Trends in Ecology and Evolution, 19 :430–438

## Bibliografia

* Kriegs, Jan Ole, Guennadi Txurakov, Martin Kiefmann, Ursula Jordan, Juergen Brosius, and Juergen Schmitz. (2006) Retroposed Elements as Archives for the Evolutionary History of Placental Mammals. PLoS Biol 4(4): e91.«Enllaç».

## Enllaços externs

* Resum de les proves moleculars pel grup Epitheria
# Epithelantha pachyrhiza

Epithelantha pachyrhiza és una espècie fanerògama que pertany a la família de les cactàcies (Cactaceae). És originària de Nord-amèrica.

## Descripció

Epithelantha pachyrhiza és una rara espècie petita de creixement lent, erecta a postrada, generalment sense ramificacions o rarament ramificada, no arrelada profundament al substrat. La tija és de coll prim, amb forma de baldufa parcialment cobert d'espines. Creix fins a uns 10 cm d'alçada i s'allarga amb l'edat. Les espines són de color blanc a taronja pàl·lid o marró blavós, que són més petites que Epithelantha micromeris. Les arrels són clarament tuberoses a semblants a les pastanagues. Les flors són de color blanc rosat.

## Distribució i hàbitat

Epithelantha pachyrhiza només és endèmica a una zona molt petita al sud-est i nord-est de Saltillo, a l'Estat de Coahuila, nord de Mèxic. En el seu hàbitat creix entre les roques.

## Taxonomia

Epithelantha pachyrhiza va ser descrita per Curt Backeberg i publicat a Cactus (Paris) 9(39): 31, a l'any 1954.

### Etimologia

Epithelantha: nom genèric que deriva del grec i significa "flors que surten de tubercles".
pachyrhiza: epítet

### Sinonímia

* Epithelantha micromeris subsp. pachyrhiza (W.T.Marshall) N.P.Taylor in Cactaceae Consensus Init. 5: 13 (1998)
* Epithelantha micromeris var. pachyrhiza W.T.Marshall in Cact. Succ. J. (Los Angeles) 16: 161 (1944)
* Epithelantha micromeris f. elongata (Backeb.) Bravo in Cact. Suc. Mex. 25: 65 (1980)
* Epithelantha micromeris var. elongata Backeb. in Cactus (Paris) 40: 62 (1954)
* Epithelantha pachyrhiza var. elongata Backeb. in Cactus (Paris) 40: 62 (1954)
* Epithelantha pachyrhiza subsp. elongata (Backeb.) D.Donati & Zanov. in Piante Grasse 30: 185 (2010)
* Epithelantha pachyrhiza subsp. parvula D.Donati & Zanov. in Piante Grasse 30: 185 (2010)

## Referències

* 1 2 «Epithelantha pachyrhiza (W.T.Marshall) Backeb.» (en anglès). Llifle - Encyclopedia of living forms. [Consulta: 3 maig 2024].
* ↑ «Four is what we wanted. ..» (PDF) (en anglès). The Cactus and Succulent Journal of Great Britain, 37, febrer 1975, pàg. 83 [Consulta: 3 maig 2024].
* ↑ «Epithelantha pachyrhiza» (en anglès). Tropicos. [Consulta: 3 maig 2024].
* ↑ «Epithelantha pachyrhiza (W.T.Marshall) Backeb. - Synonyms» (en anglès). Royal Botanic Gardens Kew | Plants of the World Online. [Consulta: 3 maig 2024].
* ↑ «Epithelantha pachyrhiza (W.T.Marshall) Backeb.» (en anglès). WFO Plant List |Snapshots of the taxonomy. [Consulta: 3 maig 2024].

## Enllaços externs

* https://www.cactus-art.biz/schede/EPITHELANTHA/Epithelantha_pachyrhiza/Epithelantha_pachyryza/Epithelantha_pachyrhiza.htm
# Eleccions presidencials belarusses de 1994

Les eleccions presidencials de 1994 van tenir lloc a Belarús el 23 de juny de 1994, amb una segona ronda el 10 de juliol. Van ser les primeres eleccions nacionals belarusses després que el país abandones la Unió soviètica tres anys abans. El resultat va ser una clara victòria per a en Aleksandr Lukaixenko, qui va rebre 80.6% del vot en la segona ronda. La participació de les eleccions va ser del 79.0% en la primera ronda i 70.6% en la segona ronda.
Aquestes són considerades les úniques eleccions lliures i justes que s'han celebrat a Belarús fins a dia d'avu. En els dos anys següents Lukashenko va incremetnar el seu poder pas a pas, fins al punt que pel 1996 aglutinava tot el poder de govern de la nació.

## Referències

* 1 2 Stöver, Philip. Dieter Nohlen. Elections in Europe: A Data Handbook (en anglès). Nomos, 2010, p. 2102. ISBN 3832956093 [Consulta: 19 octubre 2015].
# Endwell (grup musical)

Endwell és un grup estatunidenc de hardcore melòdic format a Queens el 2003. Ha publicat un EP independent, un àlbum amb Victory Records, i un EP i dos àlbums amb Mediaskare Records.
El 2011 va publicar el seu darrer treball titulat Punishment, que barreja black metal i hardcore punk. Després de la seva última gira europea, Matt Rogers va deixar Endwell i es va unir a Deez Nuts i, al seu torn, Mike Sciulara i Pieter VanDenBerg es van convertir en membres permanents de This Is Hell, romanent a la banda sols els dos membres principals, el vocalista Sean Murphy i el guitarrista Danny Pupplo.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* Homeland Insecurity (2006)
* Consequences (2009)
* Punishment (2011)

### EP

* The Missing Pieces (2005)
* Revenge is a Healthy Motive (2008)

## Referències

* ↑ «Interview mit Endwell», 30-10-2006. [Consulta: 30 abril 2023].
* ↑ https://archive.today/20130202070343/http://www.blabbermouth.net/news.aspx?mode=Article&newsitemID=96727
* ↑ Writer, Staff. «Endwell no longer a touring band» (en anglès), 26-03-2012. [Consulta: 30 abril 2023].
# Els ducs d'Osuna i els seus fills

Els ducs d'Osuna i els seus fills va ser pintat per Francisco de Goya el 1788 i es conserva al Museu del Prado de Madrid.

## Descripció

El llenç recull una escena familiar en la qual el senyor Pedro Téllez Girón, IX duc d'Osuna, amic i mecenes de Goya, apareix al costat de la seva esposa Josefa Alonso Pimentel i els seus quatre fills, els quals el pintor retrata amb gran dolçor i afecte, fruit de l'estreta relació que va tenir amb la família.
El duc apareix dempeus vestit amb uniforme mentre la duquessa posa asseguda i vestida a la moda francesa. La primogènita dels ducs, Josefa Manuela, de la mà del seu pare, ocupa l'extrem dret del quadre i en el futur serà retratada per Goya quan ostenti el títol de marquesa d'Abrantes. Igualment succeirà amb la seva germana Josefina que apareix dempeus al costat de la seva mare i que posarà per a Goya com a marquesa de Santa Cruz. A la dreta i també dempeus apareix l'hereu del títol, Francisco de Borja, pujat en un bastó a manera de cavall, i assegut, Pedro, el fill més petit dels ducs.

## Referències

* Descripció de la pintura a artehistoria.com Arxivat 2009-05-01 a Wayback Machine.
# Eric Carle

Eric Carle (Syracuse, Nova York, 25 de juny de 1929 - Northampton, 23 de maig de 2021) fou un autor i il·lustrador estatunidenc de literatura infantil.

## Vida

Carle nasqué als Estats Units fill de pares alemanys emigrats i el 1935, quan tenia 6 anys, es va traslladar a Alemanya. Allà visqué la guerra, amb l'absència del pare, el trasllat a una família d'acollida per evitar els bombardejos de Stuttgart i fins i tot la mobilització forçosa dels nois de 15 anys per cavar trinxeres. Ell sempre va voler tornar als Estats Units, la terra de les seves felices memòries de la infància; per això l'any 1952 va tornar a Nova York, després d'haver estudiat art a Stuttgart a la Staatliche Akademie der Bildenden Künste. Va començar treballant de dissenyador gràfic i més tard va ser director artistic d'una agència d'anuncis.

## Obra

La seva carrera artística com a il·lustrador va començar fent els dibuixos del conte Brown bear, brown bear, what do you see? per l'autor Bill Martin Jr, que li ho va demanar després de veure el dibuix que havia fet per un anunci. Després ell va començar a crear les seves pròpies històries, la primera de les quals fou 1, 2, 3 to the zoo. Poc després aparegué The very hungry Caterpillar (1969) que el va llançar a la fama com a autor i il·lustrador infantil.
La seva tècnica per il·lustrar els llibres es basa a fer collages de papers tenyits a mà amb colors. Els protagonistes de les seves històries tot sovint són animals.
Ha estat nomenat doctor honoris causa pel Bates College i ha rebut altres premis de literatura infantil.
Junt amb la seva dona, Barbara Carle, va fundar l'Eric Carle Museum of Picture Book Art que es troba prop del campus del Hampshire College a Amherst, Massachusetts.
Morí als 91 anys a Northampton, Massachusetts.

## Llibres publicats

Els primers llibres que publicà són:
* Brown bear, brown bear, what do you see? (1967)
* 1, 2, 3 to the zoo (1968)
* The very hungry caterpillar (1969)

## Obra traduïda

* La pequeña oruga glotona(2002)

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2010-12-09 a Wayback Machine. (anglès)
* Pàgina del museu Carle
* Llibres d'Eric Carle al catàleg de biblioteques de la Diputació
* Entrevista a The Guardian, per Emma Brockes (en anglès)

## Referències

* ↑ BBC News 27-5-2021
* ↑ Vegeu l'entrevista a The Guardian citada als enllaços externs
* ↑ http://www.picturebookart.org/ (pàgina del museu)
* ↑ Carle, Eric. La pequeña oruga glotona (en castellà). 3a.. Italy: Kokinós, 2005. ISBN 9788488342348.
# Escuinapa

Escuinapa és un municipi de l'estat de Sinaloa. Escuinapa de Hidalgo és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud de l'estat de Sinaloa. Limita al nord amb els municipis de Elota, al sud amb Nayarit, a l'oest amb Oceà Pacífic i a l'est amb Nayarit.

## Vegeu també

* Municipis de Sinaloa

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Escuinapa Arxivat 2017-02-21 a Wayback Machine.INAFED, 2015. (castellà)
# Escuintla

Escuintla és una ciutat i un dels 337 municipis de Guatemala, i és la capital del departament d'Escuintla. Té una extensió territorial de 332 quilòmetres quadrats i una població de 119.896 habitants, dels quals 58.681 són homes i 60.216 són dones, 86.678 persones viuen a l'àrea urbana i 33.219 a l'àrea rural. Igual que en la resta dels municipis, la seva producció agropecuària està centrada en la producció de canya de sucre, citronela, cotó, blat de moro, frijol i fruites variades. A la regió també es cria bestiar boví i es produeix sucre. Així mateix, es produeix panela i paper.

## Referències

* ↑ http://www.ine.gob.gt/index.php/demografia-y-poblacion/42-demografiaypoblacion/75-censo2002 Arxivat 2008-06-10 a Wayback Machine.
* ↑ Institut Nacional d'Estadística, 2002 i 2006http://www.ine.gob.gt/index.php/demografia-y-poblacion/42-demografiaypoblacion/64-encovi2006 Cens de Població l'any 2006
* ↑ Diccionari Municipal de Guatemala, 2001
# Escuita

Escuita (aragonès) és un municipi d'Aragó a la província de Terol i enquadrat a la comarca de les Conques Mineres. El clima és rigorós. Compta amb un museu sobre la mineria.
# Episodi

Esdeveniment de característiques específiques que s'enllaça més o menys amb altres que formen un tot o conjunt.
* Part d'una obra narrativa, dramàtica o èpica que s'integra en un conjunt més ampli, però manté, alhora, les característiques pròpies.
* Acció secundària en un poema èpic o dramàtic, en una novel·la, etc.
* Part dialogada de la tragèdia grega entre dos cants corals complets.
* Fragment de caràcter lliure que separa els temes en una composició musical.
# Escullera (monument)

Escullera és un conjunt de tres escultures antropomorfes (pare, mare i fill) de ferro colat, dissenyat per Jaume Plensa i situat al carrer Conflent de Barcelona. Es van col·locar inicialment sobre unes roques, aprofitant la forma escalonada de la plaça Francesc Layret el 1988.
Posteriorment, aprofitant la construcció d'un aparcament, es va remodelar la plaça per, entre altres coses, dotar-la de millors instal·lacions i un entorn més agradable per als ciutadans i ciutadanes, i reconvertir-la en 'plaça dura' (plaça on predominen superfícies dures). La nova plaça es va inaugurar el 14 de desembre de 2002.
El 29 de gener de 1999 van quedar col·locades en tres nivells diferents en l'eixample del carrer Conflent. La més gran, en la vorera del costat mar de la Via Júlia, les altres dues enmig dels parterres d'herba que baixen cap a la plaça d'Àngel Pestanya.
Jaume Plensa les descrivia així: "L'escultura no és una qüestió de voyeurisme, s'ha de poder compartir, caminar al seu al voltant, travessar-la, entrar dins. L'escultura és, de fet, un pretext per provocar un moviment, interior certament, però també físic i en diverses direccions que no es poden controlar".
No obstant això, aquest grup d'escultures estan completament degradades en un entorn que no les acompanya en absolut arran de la reforma de la plaça Francesc Layret.

## Referències

* ↑ «Una escultura de Jaume Plensa poc coneguda a Nou Barris», 02-12-2013. [Consulta: 20 febrer 2020].
* ↑ Unknown. «VIAJES EN LA MOCHILA: 133.- JAUME PLENSA Y SU OBRA EN BARCELONA (ESPAÑA)» (en castellà), 02-02-2015. [Consulta: 20 febrer 2020].
* ↑ «Una escultura de Jaume Plensa en Nou Barris es un contenedor de basura» (en castellà). [Consulta: 20 febrer 2020].
# Església de Santa Bàrbara

L'església de Santa Bàrbara és un edifici de Santa Bàrbara (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una construcció a cavall entre dos segles, de planta rectangular (40 x 18 m) i 20 m d'alçada. Aboca a la plaça Cid i Cid, al centre del poble.
A la façana destaquen, en maó vist, el rosetó i la torre campanar, quadrada, de 35 m d'alçada, acabada en terrat; amb elements neogòtics característics de l'eclecticisme. La porta és d'arc rebaixat de pedra. A l'exterior hi ha contraforts i a l'interior capelles, tres a cada banda, que ocupen les naus laterals. Absis i cor elevat sobre l'entrada, a la dreta de l'altar major hi ha el sagrari i a l'esquerra la sagristia. La nau principal, espaiosa, és coberta per una volta de mig punt, dividida en cinc trams, amb 4 arcs, sense interès artístic. Té una cornisa lateral.
L'obra és de maçoneria ordinària, amb rajoles massisses a les cantonades. La coberta és de teula a dues vessants.

## Història

El primer poblament de les planes data de voltants del 1745 per gent de Tortosa. El 1758 es construeix una capella a santa Bàrbara, que serà el primer aglutinant de l'actual nucli urbà. Ja existia l'Hostal dels Frares, on és ara la fàbrica de la Sansa, amb capella dedicada a la Mercè. El 1808 es construeix el primer temple parroquial, al lloc que ara ocupa l'actual església, la qual es començà a construir, amb l'ajuda de tot el poble, l'any 1894. Uns mesos més tard caigué una part de la construcció i les obres s'allargaren fins al 1903, que fou inaugurada.
El campanar i l rosetó s'acabaren el 1911 i la volta el 1912.
L'edifici fou ampliat a les dimensions actuals, ocupant íntegrament l'illa, el 1949-50, i s'inaugurà l'any 1953. El 1971 s'arrebossà la façana

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Església de Santa Bàrbara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Església de Santa Bàrbara». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Estació de Breteuil-Embranchement

L'estació de Breteuil-Embranchement és una estació ferroviària situada al municipi francès de Bacouël (al departament de l'Oise).
És servida pels trens del TER Picardie.
| Provinença | Estació anterior | Línia | Estació següent | Destinació |
| Amiens | La Faloise | TER Picardie | Gannes | Paris-Nord |
# Estació de Laigneville

L'estació de Laigneville és una estació ferroviària situada al municipi francès de Laigneville (al departament de l'Oise).
És servida pels trens del TER Picardie.
| Provinença | Estació anterior | Línia | Estació següent | Destinació |
| Amiens | Gare de Liancourt-Rantigny | TER Picardie | Creil | Paris-Nord |
# Estació de La Roca del Vallès

Mapa sinòptic de la línia orbital ferroviària (en projecte) :
La Roca del Vallès és una estació de ferrocarril en projecte que s'ubicarà al nord-est del nucli urbà de La Roca del Vallès, a la comarca del Vallès Oriental. A l'estació hi pararan trens de la futura línia Orbital Ferroviària (LOF), i se situarà al costat de la carretera que uneix Mataró amb Granollers, bastant allunyada del centre urbà de la Roca del Vallès.

## Serveis ferroviaris

Rodalia de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Projectat |||||
| Mataró | Argentona | Línia Orbital | Granollers Polígon | El Ramassà | Vilanova i la Geltrú |

## Referències

* ↑ «Aprobado el Plan Director Urbanístico de la Línea Orbital Ferroviaria de Barcelona» (en castellà). vialibre.org, 16-04-2010. [Consulta: 31 agost 2017].
* ↑ «La línia orbital ferroviària: vertebració del territori metropolità». Ifercat - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 novembre 2017].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estadi Presidente Perón

L'Estadi Presidente Perón (conegut popularment com El Cilindre) és un estadi de futbol a la ciutat d'Avellaneda, a la zona sud del Gran Buenos Aires, Argentina, propietat del Racing Club de Avellaneda, on disputa els seus partits de local. Està situat als carrers Mozart i Corbatta, al costat dels carrers Itàlia i Colón.
Posseeix un obelisc en un dels costats del camp, sent així un dels camps més alts de l'Argentina. Al cim d'aquest hi ha un masteler amb una bandera del Racing Club de Avellaneda, i també un lloc per col·locar una càmera de televisió i transmetre partits en viu.
Va ser el primer estadi de l'Argentina a tenir la totalitat de les platees cobertes després de les reformes fetes en la dècada dels 90 en el sistema d'il·luminació.
Les dimensions del camp de joc són de 105 x 70 metres, el que en fa un dels de major superfície del país.
La capacitat original de l'estadi era de 100.000 persones, encara que aquest nombre va ser excedit en nombroses ocasions, arribant fins i tot als 125.000 espectadors, per exemple, en la final de la Copa Intercontinental de futbol de 1967 i 120.000 espectadors en la final de la Copa Libertadores de 1967, segons asseguren diverses fonts. A causa de les diferents remodelacions, la capacitat de l'estadi va ser reduïda als 70.000 espectadors, i posteriorment, a causa de les diferents normes de seguretat imposades per l'AFA, a 51.308 persones.

## Referències

* ↑ Estadi a la pàgina oficial del club. Consultat el 15 de març de 2013
* ↑ «Lloc web no oficial del Racing Club de Avellaneda». Arxivat de l'original el 2013-10-02. [Consulta: 11 març 2016].