OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quidditat

La quidditat, traducció al català del llatí quidditas (provinent del pronom interrogatiu quid 'què'), és en filosofia emprat en l'escolàstica medieval per Sant Tomàs d'Aquino al segle xiii com a sinònim d'essència o naturalesa.
| « | I com allò pel qual una cosa es constitueix en el seu propi gènere o espècie és el que significa per la definició, la qual indica el que és la cosa [quid est res], d'aquí es deriva que el nom d'essència ha estat mudat pels filòsofs en el nom de “quidditat”. I això és el que el Filòsof [Aristòtil] - al Llibre VII de Metafísica - anomena freqüentment “quod quid erat esse” o: això pel qual ha de ser quelcom. | » |
| — Sant Tomàs d'Aquino. De l'ens i de l'essència. Llibre I. |||
Per això, que la quidditat sigui l'essència derivada de la definició pròpia de les coses, ço és, la resposta al quid, al què, dels éssers, el que constitueix el seu ésser amb independència de la seva existència:
| « | El nom de quidditat es deriva d'allò que és significat per la definició. Però essència es diu segons per ella i en ella l'ens ha de ser. | » |
| — Sant Tomàs d'Aquino. |||
En aquest sentit, el filòsof dominic l'empra en substitució de l'expressió d'Aristòtil «el que cada cosa és» (τό τί ήν είναι), i per adequar el terme àrab mahiya (ماهية) emprat pel seu comentador Avicenna. Diferenciant així l'existència de l'essència, donant al seu terme quidditat la segona accepció.
Al pensament tomista, l'essència i l'existència es diferencien en tots els éssers contingents, és a dir, el que poden ser o no ser, en termes teològics: tot ésser creat. Així doncs, segons el pensador dominic, només en Déu la seva essència és el mateix que l'existència:
| « | “Existir és la forma o naturalesa en acte. De fet, la bondat o la humanitat no estarien en acte si no estiguessin el que nosaltres entenem per existir. És necessari, doncs, que entre l'existència i essència en un ésser hi veiem la mateixa relació que hi ha entre la potència i l'acte. Com que en Déu res no és potencial... es dedueix que en Ell no hi ha distinció entre la seva essència i la seva existència. Així doncs, la seva essència és la seva existència.” | » |
| — Sant Tomàs d'Aquino. Summa Theologica, I, q.3, a.4. |||
En la llista d'errors que es trobarien a les obres d'Antonio Rosmini, la Congregació de la doctrina de la Fe menciona que el filòsof sostenia que la quidditat de l'ens finit seria el seu límit (a diferència de l'infinit la quidditat del qual és la seva mateixa entitat). Així introduiria una definició negativa per a la quidditat dels ens, la qua cosa aniria contra la doctrina catòlica.

## Referències

* ↑ Aquino, Tomás de. Del ente y de la esencia. Del reino. Trad. Luis Lituma P. y Alberto Wagner de Reyna. 1a. Losada, 2003, p. 16. ISBN 9500392593.
* ↑ Ibidem.
* ↑ Aristòtil. Metafísica. Llibre VII.
* ↑ Ferrater Mora, J. Diccionario de Filosofía. 2. 1ª, 6 reimp.. Alianza Editorial, 2008. ISBN 978-84-206-3671-9. Voz: Quiddidad
* ↑ Aquino, Tomás de. Suma de Teología. Parte I. Colaboradores: José Martorell, et all.. 4a. Biblioteca de Autores Cristianos, 2001, p. 118. ISBN 84-7914-131-X.
* ↑ Cf. Denzinger 1901.
# Venegono Superiore

Venegono Superiore és un municipi situat al territori de la província de Varese, a la regió de la Llombardia, (Itàlia).
Venegono Superiore limita amb els municipis de Binago, Castiglione Olona, Vedano Olona i Venegono Inferiore.
# La tercera orilla

La tercera orilla és una pel·lícula filmada en color, coproducció de l'Argentina, Alemanya i Països Baixos dirigida per Celina Murga segons el seu propi guió escrit en col·laboració amb Gabriel Medina que es va estrenar el 13 de març de 2014 i que va tenir com a protagonistes a Alián Devetac, Daniel Veronese, Gaby Ferrero i Irina Wetzel. Va tenir com a productor executiu Martin Scorsese i va formar part de la secció oficial del 64è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Sinopsi

És la història de Nicolás (Alián Devetac), un adolescent de 17 anys que viu en una petita ciutat a Entre Ríos, Argentina. La seva situació familiar és molt particular. El seu pare, Jorge (Daniel Veronese), un metge influent de la zona, manté dues vides paral·leles. Una és la que comparteix amb la seva família oficialment reconeguda; l'altra és la que sosté amb una segona dona, amb qui ha tingut tres fills, però als qui no reconeix socialment. Nicolás és el major d'ells. No obstant això, Jorge ha decidit que Nicolás sigui el seu successor en els negocis i en la seva professió. Dia a dia el pressiona sense donar-li lloc a una paraula. Nicolás odia al seu pare, però també el tem. A més, ha vist a la seva mare sofrir per aquest home durant tota la vida.

## Repartiment

* Alián Devetac... Nicolás
* Daniel Veronese... Jorge
* Gaby Ferrero... Nilda
* Irina Wetzel... Andrea
* Dylan Agostini van del Boch... Lautaro
* Tomás Omacini... Esteban

## Nominacions i premis
### Premis Cóndor de Plata

| Any | Categoria | Receptor | Resultat |
| 2015 | Millor Pel·lícula | Millor Pel·lícula | Nominada |
| 2015 | Millor Director | Celina Murga | Nominada |
| 2015 | Millor Actriu de repartiment | Gaby Ferrero | Nominada |
| 2015 | Millor Actor de repartiment | Daniel Veronese | Nominada |
| 2015 | Millor revelació masculina | Alián Devetac | Nominat |
| 2015 | Millor Guió Original | Celina Murga i Gabriel Medina | Nominats |
| 2015 | Millor muntatge | Eliane Katz | Nominada |
| 2015 | Millor so | Federico Billordo i Andreas Ruft | Nominats |

### Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana

| Any | Categoria | Receptor | Resultat |
| 2014 | Millor guió | Celina Murga | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Hablamos con Celina Murga sobre "La tercera orilla": "Scorsese me guió, pero dejó que encontrase mi camino", noticine.com
* ↑ «Còpia arxivada». berlinale. Arxivat de l'original el 18 de gener 2014. [Consulta: 27 febrer 2022].
* ↑ «"Relatos salvajes", "Refugiado" y "La tercera orilla", las más nominadas para los Premios Cóndor». Telám, 01-03-2015.
* ↑ «Premios Cóndor de Plata: todos los famosos y sus looks». Ciudad, 01-06-2015.
* ↑ "Conducta" ganó el gran premio "Coral" del Festival de La Habana, EL Día, 15 de desembre de 2014

## Enllaços externs

* Informació sobre La tercera orilla a cinenacional.com
# Cremnomys cutchicus

Cremnomys cutchicus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmic de l'Índia, on viu a altituds d'entre 150 i 1.500 msnm. Es tracta d'un animal nocturn. Els seus hàbitats naturals són els boscos caducifolis secs tropicals i subtropicals i els deserts. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, cutchicus, significa 'de Kutch' en llatí.

## Referències

* ↑ Molur, S.; Nameer, P. O. Cremnomys cutchicus. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 8 març 2018.
* ↑ Entrada «Cremnomys» d'Animalia (en anglès).
# Cinta

«Cinta» té aquests significats:
* Biografies:
** Maria Cinta (Barcelona, 1952), cantant
* Biologia:
** Nom de diverses espècies de plantes amb les fulles en forma de cinta, dels gèneres Phalaris, Chlorophytum i Ophiopogon
** Nom amb què també es coneix la codornera (Cepola macrophthalma)
* Tecnologia:
** Cinta adhesiva, per unir temporalment dos o més objectes
** Cinta aïllant, per protegir els empalmaments dels conductors elèctrics
** Cinta de carrosser, cinta adhesiva fabricada generalment amb paper, de fàcil despreniment i autoadhesiva
** Cinta magnètica, suport d'emmagatzemament de dades mitjançant un sistema magnètic
** Cinta d'àudio digital, per a senyals d'àudio
** Cinta de casset, per a senyals d'àudio
** Cinta de vídeo, per a senyals de vídeo
** Cinta mètrica, per mesurar longituds
** Cinta de Möbius, superfície d'una sola cara i un sol contorn
** Cinta perforada, mètode informàtic d'emmagatzemament de dades
** Cinta transportadora, per dur objectes o materials d'una banda a l'altra
** Cinta (nàutica), taula del folre de l'embarcació que s'estén de proa a popa davall la peça de claus
** Cinta entintada, per a màquina d'escriure
* Toponímia:
** Serrat de la Cinta, muntanya de 904 metres que es troba al municipi de Montmajor, a la comarca del Berguedà
* Miscel·lània:
** Cinta de màniga de Creta, condecoració nazi atorgada per la participació en la Batalla de Creta (1941)
** Cinta (heràldica), tipus de peça heràldica disminuïda, la meitat d'una faixa; també s'anomena cinta la tira de roba o pergamí que conté un lema o una llegenda i es posa damunt o davall l'escut
** Cinta (nom), nom català de dona derivat de la Mare de Déu de la Cinta, de Tortosa
** Cinta, hipocorístic de Jacinta
# Mà de Glòria

La Mà de Glòria és la mà assecada i confitada d'un home que ha sigut penjat. A vegades s'especifica que ha de ser la mà esquerra (degut a la traducció del llatí, sinister) o, si l'home va ser penjat a causa d'assassinat, la mà havia de ser la que va “cometre l'acte”.
Les antigues creences europees atribueixen grans poders a una Mà de Glòria combinada amb una espelma feta amb greix del cadàver del mateix malfactor, el qual va morir en la forca. L'espelma feta, encesa i posada (de manera similar a un canelobre) en la Mà de Glòria hauria rendit immòbil a totes les persones a les que es presentés. El procés per preparar la mà de i l'espelma es troben descrites en documents del segle xviii, on es discuteixen la traducció de diferents etapes (degut a la dificultat de transcriure correctament frases de l'època. El concepte de la Mà de Glòria va inspirar a diferents autors d'històries curtes i poemes en el segle xix.

## Història del terme

L'etimòleg Walter Skeat declara que, encara que el folklore li ha atribuït una llarga llista de poders a la mà d'un home mort, el terme Mà de Glòria es, de fet, una etimologia popular: deriva del francès main de gloire, que es la corrupció del terme mandragore, que significa mandràgora.

## Poders atribuïts

D'acord amb les creences europees, una espelma (feta amb greix d'un malfactor que va morir en la forca) encesa i posada (d'una manera similar a un canelobre) en la Mà de Glòria, la qual prové del mateix home que el material de l'espelma, farà que tothom a la que es presenti romangui immòbil.
El mètode per sostenir l'espelma es descrita en Petit Albert. L'espelma pot ser apagada només amb llet. En un altre versió, el cabell de l'home mort s'utilitza com la metxa de l'espelma, a més de només il·luminar al seu portador. Presumptament, la Mà de Glòria també tenia el poder d'obrir qualsevol porta amb la qual el portador es creues.

## Referències culturals

Tant en el còmic de Mike Mignola Hellboy's Box Full of Evil com en Being Human es presenta l'ús d'una Mà de Glòria per paralitzar tothom excepte els usuaris.

## Referències

* ↑ «Notes on English Etymology, chiefly reprinted from the Transactions of the Philological Society» p. 109, 1904. [Consulta: 31 desembre 2018].
* ↑ «La main de gloire, & ses effets» (en francès) p. Capítol 45. [Consulta: 31 desembre 2018].
* ↑ «Anthropological Notes on the Human Hand» p. 51-76, 1888. Arxivat de l'original el 2020-02-14. DOI: 10.1525/aa.1888.1.1.02a00040. [Consulta: 31 desembre 2018].
# Casa Argullol (els Prats de Rei)

Casa Argullol és una casa dels Prats de Rei (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici construït per a habitatge, que gairebé no conserva res de la seva fisonomia original. Consta de planta baixa i un pis, i d'una galeria superior definida a la façana per tres arcades de mig punt.

## Història

Les notícies que es té sobre aquesta casa són molt poques, i cal basar-se en la mateixa història de la família per a intentar establir l'època en la qual fou construïda. Se sap però que ha sofert diverses reformes i restauracions que li han fet perdre l'original fisonomia de noble casa gòtica.

## Referències

* 1 2 «Casa Argullol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 novembre 2018].
# Venedéievka

Venedéievka (en rus: Венедеевка) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 24 habitants. Pertany al districte municipal de Mélenki.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Platja de Cala Moros

La platja de Cala Moros és una platja natural del municipi del Perelló (Baix Ebre), situada entre la Punta de l'Àliga i el Cap Roig, al sud-oest de la platja de l'Àliga. Està rodejada de roquissars vermellosos. Està dividida per unes roques en dos sectors, de 27 i 21 metres de longitud, respectivament, i 6 metres d'amplada mitjana, formada per còdols. S'hi accedeix a peu pel camí de ronda, que coincideix amb el sender GR-92, i en automòbil.

## Referències

* ↑ «Fitxes el Perelló - Departament de Territori». Generalitat de Catalunya, Departament de Territori i Sostenibilitat.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Cala Moros». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Clàudia Marcel·la la Menor

Clàudia Marcel·la la Menor (en llatí Claudia Marcella Minor) era una dama romana que va néixer a Roma l'any 39 aC. Formava part de la dinastia Júlio-Clàudia, ja que era filla d'Octàvia, germana de l'emperador August i del cònsol Gai Claudi Marcel.
Va néixer quan el seu pare ja havia mort, després que la seva mare es casés amb Marc Antoni. La seva mare, l'emperador August i l'emperadriu Lívia Drusil·la la van criar i educar. Entre els anys 39 i 36 aC va vire a Atenes amb la seva mare, la seva germana Marcel·la la Major, i Marc Antoni, el seu padrastre. L'any 36 aC la mare i les dues filles van tornar a Roma.
El seu primer marit va ser Marc Valeri Messal·la Barbat Appià que va ser cònsol l'any 12 aC. Ella tenia uns quinze anys en el moment del matrimoni. Van tenir dos fills: Clàudia Pulcra i Marc Valeri Messal·la Barbat Messal·lí. Més endavant es va casar amb l'antic cònsol i censor Paul·le Emili Lèpid, que s'havia quedat vidu i tenia tres fills del seu matrimoni anterior. Lèpid i Marcel·la van tenir un fill, Paule Emili Regili, que va ser qüestor amb Tiberi.

## Referències

* ↑ Lightman, M. i B.. A to Z of Ancient Greek and Roman Women. Nova York: Facts On File, 2008, p. 204-205. ISBN 9780816067107.
# Naungpalam

Naungpalam és un subestat de l'estat de Yawnghwe, a l'estat Shan de Myanmar. Té una superfície d'uns 50 km². La capital és Naungpalam. Està poblat per taungthu i danus.

## Referències

* ↑ YAWNGHWE a KANBAWSA --- A MODERN REVIEW
# Charles Albert Gobat

Charles-Albert Gobat (Tramelan, Suïssa, 1843 - Berna, 1914) fou un polític suís que va rebre el Premi Nobel de la Pau el 1902.

## Biografia

Va néixer el 21 de maig de 1843 a la població de Tramelan, situada al cantó de Berna. Després d'una intensa etapa d'estudiant de dret en nombroses universitats i amb excel·lents qualificacions, Gobat va ocupar diferents càrrecs polítics al llarg dels anys. Va ser diputat del Gran Consell de Berna, cap del departament de la instrucció pública, cap del departament d'interior, membre del Consell Nacional Suís, parlamentari en el Consell d'Estat del Cantó de Berna, parlamentari al Consell d'Estats de Suïssa, i secretari general de la Union interparlamentaire (o Unió Interparlamentària).

## Activisme pacifista

Va ocupar el càrrec de director del Bureau international de la paix (o Oficina Internacional per la Pau), en col·laboració amb Élie Ducommun. Ambdós reberen el Premi Nobel de la Pau el 1902 per la seva col·laboració en l'establiment de la Convenció de la Haia el 1899.
Fou un ferm defensor de l'arbitratge i de la promoció del parlamentarisme per a resoldre els conflictes, tant a nivell internacional com a nivell local (per exemple, els conflictes laborals). Va intermediar per a l'admissió d'estats no constitucionals, com Rússia, a la Unió Interparlamentària. Finalment, el 1899 se celebra una conferència d'estats a La Haia, i es conclou amb la signatura d'un reglament d'aplicació a tots els estats membres, per tal de solucionar els conflictes de manera pacífica. Les Conferències de la Haia es van repetir periòdicament al llarg dels anys i van ajudar a millorar les relacions entre les nacions.
També es va interessar per la comunicació internacional i va ser promotor de les llengües auxiliars internacionals esperanto i ido. L'octubre del 1911 va aconseguir el suport del ministre Josef Anton Schobinger (1849-1911) a la idea d'una llengua neutral de comunicació, però Schobinger es moriria al mes següent. Va ser membre del comitè d'honor del novè congrés mundial d'esperanto, que va tenir lloc a Berna el 1913. També va formar part de la Junta de l'Associació per a la creació d'una Oficina de la Llengua Universal, propera al moviment idista.
Gobat va morir el 16 de març de 1914 mentre s'efectuava una conferència de pau a Berna.

## Referències

* ↑ Künzli, Andreas. «La 9a Universala Kongreso de Esperanto en Berno antaŭ cent jaroj (1913)» (en esperanto). Svisa Enciklopedio Planlingva, 2013. [Consulta: 2 octubre 2014].

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de la Pau 1902.
# Casa Martí Verdú Escarrà

Casa Martí Verdú Escarrà és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'habitatges entre mitgeres amb planta baixa, i tres pisos construït al 1871 per Martí Verdú Escarrà sota la direcció de Magí Tomás Secall. Ocupa una parcel·la que permet col·locar tres, obertures per pis a la façana. Es busca establir una ordenació jeràrquica a l'edifici pel tipus de balcó i trencaaigües més refinat al principal. Les façanes són simètriques i tota la decoració es concentra en el tipus d'arrebossat imitant pedra escairada i els esgrafiats a l'altura dels respiralls de forma rectangular. Les obertures dels baixos són arcs escarsers de pedra escairada, el central de més petites proporcions. Els balcons amb marc i llosana de pedra, amb balustres de forja.
El tractament del ferro forjat és molt acurat. L'acabament de l'edifici ve també donat per un frontó amb balustres de terra cuita. La planta baixa ha estat transformada.
Tot l'interès de la construcció rau en la decoració historicista, en la disposició acadèmica dels balcons, en l'arrebossat de la façana, en el treball de la forja, en els elements decoratius i en la disposició harmònica amb la resta d'alçats.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Martí Verdú Escarrà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# Ferrobosiïta

La ferrobosiïta és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la turmalina.

## Característiques

La ferrobosiïta és un ciclosilicat de fórmula química NaFe$^{3+}$₃(Al₄Fe$^{+2}$₂)(Si₆O$_{18}$)(BO₃)₃(OH)₃O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema trigonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del museu universitari de Ciències de la Terra de la Universitat de Roma, a Itàlia, amb el número de catàleg: 33308/405.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita granítica «Marina», situada a Mavuco, dins el districte de Mogovolas (província de Nampula, Moçambic), sent aquest l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Ferro-bosiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 gener 2023].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 70». European Journal of Mineralogy, 34, 6, 09-12-2022, pàg. 591–601. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-34-591-2022 [Consulta: 31 desembre 2022].
# Agrupació Escolar (Cassà de la Selva)

L'Agrupació Escolar és una obra del municipi de Cassà de la Selva (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici escolar aïllat, estructurat en cinc seccions. Es respon en part a les idees i postulats dels congressos de pedagogia de l'època. El projecte utilitza elements formals exteriors racionalistes: finestres, emfatització de les línies horitzontals.

## Història

Les primeres notícies d'ensenyament primari les trobem relacionades amb l'església parroquial. Així el 1702 existia un senyor mestre de minyons, amb certes atribucions litúrgiques, que es perllongarien fins a l'any 1870. A partir de 1841 les ensenyances les donava el senyor Mestre auxiliat per un ajudant. L'ensenyament de nenes comença més tard, l'any 1857. Els nens tenien les escoles a la casa de la vila, mentre les nenes no tindrien local fins al 1885. L'any 1927 es realitzarà la construcció del primer grup escolar a Cassà. El projecte inicial fou obra de Fèlix d'Azúa i de Pastors. Durant la república es creu interessant la construcció d'un nou grup escolar més gran. El projecte fou aprovat el 23 d'octubre de 1935. L'edifici es començà a construir el 1936 i les obres no s'acabaren fins a l'any 1939 en què començà a funcionar l'escola.

## Referències

* 1 2 «Escoles Públiques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Platja de Cala Urgell

La platja de Cala Urgell és una platja del municipi de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà), situada al bell mig de l'espai protegit del massís de l'Ardenya, en un entorn natural i salvatge, entre la platja de Cala Joana, al sud, i la cala d'en Bosc, al nord. La cala, gran i oberta, s'emmarca entre els penyals de la Punta d'en Bosc, al nord, i la Punta d'en Romaguer, al sud. Orientada a l'est, té una longitud de 72 m i una amplada mitjana d'11 m, formada per còdols i blocs. Just a tocar del mar hi ha un petit gorg d'aigua dolça. S’hi accedeix per un estret i dificultós corriol que baixa des de la carretera GI-692, que enllaça Tossa de Mar i Sant Feliu de Guixols.

## Referències

* 1 2 «Cala Urgell». Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols.
* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 116-117. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.