OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Angela Belcher

Angela M. Belcher va néixer i va créixer a la ciutat de San Antonio, Texas. És científica dels materials, enginyera biològica, i professora en l'Institut Tecnològic de Massachusetts (MIT) a Cambridge, Massachusetts, Estats Units d'Amèrica. També és la directora del Grup de Materials Biomoleculars en el MIT.
Va assistir a la Universitat de Califòrnia en Santa Bàrbara, on va estudiar la seva llicenciatura de la Facultat d'Estudis Creatius el 1991 i el seu doctorat en química el 1997.
Després d'estudiar petxines d'abuló, va treballar amb diversos col·legues en el MIT desenvolupant un virus, conegut com el bacteriòfag M13 amb l'objectiu general sobre l'Escherichia coli. M13 es pot fer per travar-se sobre si mateix i recobrir-se amb materials inorgànics com els òxids d'or i cobalt. El virus tubular llarg (recobert d'òxid de cobalt) actua ara com un minúscul cable anomenat Nanofil. El grup de Belcher va unir molts d'aquests nanofils i es van trobar que s'assemblaven als components bàsics d'una bateria potencialment molt poderosa i compacta. En 2002 va fundar Cambrios amb Evelyn L. Hu de la Universitat Harvard. La seva visió es va basar en l'ús dels materials inorgànics nanoestructurats, fabricat i format per molècules biològiques per crear nous materials i processos per a una varietat d'indústries.
En 2009, Belcher i el seu equip van demostrar la factibilidad de l'ús de virus modificats genèticament per construir tant l'ànode com el càtode d'una Bateria d'ió de liti. Aquestes noves bateries tenen la mateixa capacitat energètica i una potència d'última generació destinades a les bateries recarregables pel seu ús en vehicles híbrids elèctrics, així com per alimentar una àmplia gamma de dispositius electrònics. Les piles poden ser fabricades amb un procés barat i respectuós del medi ambient, ja que la síntesi es pot fer a temperatura ambient, sense utilitzar dissolvents nocius o materials tòxics.
Un article de la Revista Time destaca de la seva labor relativa a les bateries virals i la revista Scientific American la va nomenar desenvolupadora capdavantera de l'any 2006 pel seu actual projecte.

## Referències

* ↑ «MIT web page». Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 15 març 2016].
* ↑ Angela Belcher. «The College of Creative Studies - Distinguished Alumni - Angela Belcher, Ph.D. ((De su discurso de apertura, junio de 2003))». University of California, Santa Barbara, 01-06-2003. Arxivat de l'original el 2008-02-26. [Consulta: 15 març 2016].
* ↑ «Cambrios sitio web». Arxivat de l'original el 2012-06-25. [Consulta: 15 març 2016].
* ↑ Science Daily
* ↑ Michael D. Lemonick. «Angela Belcher». TIME, 06-04-2007. Arxivat de l'original el 2008-03-04. [Consulta: 15 març 2016].
* ↑ J.R.Minkel. «Scientific American 50: Research Leader of the Year». Scientific American, 12-11-2006.
# Alytus (desambiguació)

«Alytus» té aquests significats:
* Alytus, ciutat de Lituània
* BC Alytus, club de bàsquet de la ciutat d'Alytus a Lituània
* Comtat d'Alytus, comtat de Lituània
* Districte municipal d'Alytus, municipi de Lituània al comtat d'Alytus
# Alyxia ruscifolia

Alyxia ruscifolia és una espècie de planta de la família de les Apocynaceae, originària d'Austràlia on s'hi troben unes 106 espècies del gènere Alyxia, entre els quals hi ha arbusts, lianes i enfiladisses, plantes amb tiges molt llargues normalment amb espines que els faciliten pujar pels troncs d'arbres o roques. Són relativament tolerants a la sequera i pot ser una planta de cobertura en cas de creixement lent

## Descripció

És una planta de port arbustiu d'uns 2 a 3 metres d'alçada. Les branques i els pecíols desprenen un exsudat lletós. Les fulles es mostren en verticils de quatre o cinc, les fulles són variables en grandària, fins a 6,5 x 2,5 cm, els pecíols són de fins a 0,5 cm de llarg. Les flors són de color blanc, molt fragants, amb cinc pètals i cinc sèpals. El fruit presenta de 2 a 3 articles globosos d'un color taronja vermellós units en collar.

## Distribució i hàbitat

Es distribueix cap a Nova Gal·les del Sud, cap a la costa central, amb un rang altitudinal de 0-900 metres sobre el nivell del mar. Creix com un arbust del sotabosc cap als marges de la selva (en concret en els boscos tropicals secs), boscos de mosó i boscos esclerofil·les humits.

## Taxonomia

Alyxia ruscifolia va ser descrita per Brown, Robert i publicada a Prodromus Florae Novae Hollandiae 470. (Prodr.)

### Etimologia

* Alyxia: El nom genèric deriva del mot grec alyktos que significa "ser rebutjat". També hi ha la possibilitat que provingui de halysis, halysidos, "una cadena", referint-se als fruits aparellats, junts, moniliformes (en forma de collar, compost d'una sèrie de segments més o menys arrodonits).
* ruscifolia: epítet específic que fa referència a l'assemblança de les seves fulles al gènere Ruscus, amb fulles acabades en espina a l'àpex.

### Sinonímia

* Alyxia ruscifolia var. pugioniformis A.Cunn. ex G.Don
* Alyxia ruscifolia var. ulicina F.M.Bailey
* Alyxia sharpei P.I.Forst.
* Gynopogon ruscifolius (R.Br.) K.Schum.
* Pulassarium ruscifolium (R.Br.) Kuntze.

## Referències

* ↑ «Alyxia ruscifolia a EOL» (en anglès). [Consulta: 28 maig 2015].
* ↑ «Alyxia ruscifolia a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 28 maig 2015].
* ↑ http://www.saveourwaterwaysnow.com.au/01_cms/details_pop.asp?ID=645 Arxivat 2015-04-12 a Wayback Machine.
* ↑ «Alyxia ruscifolia». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 28 maig 2015].
* ↑ «Native Plants Hawaii - Viewing Plant : Alyxia stellata». [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ Western Australian Herbarium, Biodiversity and Conservation Science. «Florabase—the Western Australian Flora» (en anglès). [Consulta: 25 setembre 2023].

## Bibliografia

* ↑ Quatrocci, U. World Diccionary of Medicinals and Poisonous Plants. CR Press, Taylor and Francis Group, 2012. ISBN 978 1 4200 8044 5.
# Aposta suïcida

Aposta suïcida (títol original en anglès: Ten Seconds to Hell) és una pel·lícula estatunidenco-britànica dirigida per Robert Aldrich, estrenada el 1959. Ha estat doblada al català.

## Argument

De tornada a Berlín després del final de la Segona Guerra Mundial, sis antics soldats alemanys decideixen d'unir-se per formar un equip de desactivació de mines. Conscients de la perillositat de la seva funció, capitalitzen un fons per tal que els supervivents estiguin a l'abric de necessitats. Sensata decisió, ja que les defuncions se succeeixen i aviat no queden més que dos membres: Karl Wirtz i Eric Koertner. Entre ells, una tensió exacerbada per la desaparició dels seus camarades i per la seva rivalitat amorosa per a Margot Hofer va in crescendo quan se'ls encarrega una missió particularment delicada: la desactivació d'una enorme bomba britànica..

## Repartiment

* Jeff Chandler: Karl Wirtz
* Jack Palance: Eric Koertner
* Martine Carol: Margot Hofer
* Robert Cornthwaite: Franz Loeffler
* Virginia Baker: Frau Bauer
* Richard Wattis: Major Haven
* Charles Nolte: El Doctor

## Al voltant de la pel·lícula

* La producció americano-britànica es va beneficiar de la col·laboració de la RDA i de la important infraestructura dels seus estudis de Babelsberg. Berlin-Est ha facilitat el rodatge de les escenes de l'arribada en els exsoldats al començament del film.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Aposta suïcida. esadir.cat.
* ↑ «Ten seconds to hell». The New York Times.
* ↑ TCM.

## Bibliografia

* Monthly Film Bulletin, n° 305 (anglès)
* Cahiers du cinéma, Número 101, novembre 1959
# Antoni Coll

Antoni Coll és el nom dels següents personatges:
* Antoni Coll i Pontanilla (Sabadell, 1959), ciclista català
* Antoni Coll Prohens, polític mallorquí de primers del segle XX
* Antoni Coll i Gilabert, (Ivars d'Urgell, 1943), periodista català
# Antilles Neerlandeses

Les Antilles Neerlandeses (en neerlandès, Nederlandse Antillen) van ser un conjunt d'illes situades al mar del Carib que formen part de l'arxipèlag de les Antilles i que, juntament amb Aruba i els Països Baixos constituïen el Regne dels Països Baixos. A vegades són també anomenades Antilles Holandeses (arran de la confusió de noms entre el regne dels Països Baixos i Països Baixos, que n'és només un tros) o Índies Occidentals Holandeses/Neerlandeses (nom més antic amb referències més aviat colonials).
El 10 d'octubre de 2010 el seu govern va quedar dissolt, i les illes Bonaire, Saba i Sint Eustatius van passar a tenir una municipalitat especial, mentre que Curaçao i Sint Maarten van passar a ser nacions constituents dins del Regne dels Països Baixos, juntament amb Aruba, que ja s'havia separat de les Antilles Neerlandeses el 1986.
Les Antilles Neerlandeses estaven formades per sis illes, parts d'illes o arxipèlags principals:
* Illes de Sotavent, o illes ABC:
** Aruba (fins a l'any 1986)
** Bonaire
** Curaçao
* Illes de Sobrevent, o illes SSS:
** Saba
** Sint Eustatius
** Sint Maarten (part de l'illa)
La llengua oficial el neerlandès, però el papiament era la més usada a les illes ABC i l'anglès la més usada a les illes SSS. Després de discussions que havien durat dècades, aquestes dues llengües es van acceptar com a oficials al costat de la neerlandesa el març de 2007. La legislació es produïa en neerlandès però el debat parlamentari era en papiament o anglès depenent de l'illa.

## Vegeu també

* Dissolució de les Antilles Neerlandeses
* Illes BES
* Nació constituent
* Primer Ministre de les Antilles Neerlandeses

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor mundial - Oficina d'Onomàstica - Secció Filològica - Institut d'Estudis Catalans». [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ Notícia de la dissolució de les Antilles Neerlandeses, a NRC (anglès)
* ↑ "Les Antilles permeten el papiament com a llengua oficial" (anglès) The Times Hague/Amsterdam/Rotterdam, 9 de març de 2007, pàg. 2.
# Antillothrix bernensis

Antillothrix bernensis és una espècie extinta de primat de la família dels pitècids, l'única del gènere Antillothrix. Es creu que s'extingí al voltant del segle xvi. L'època i la causa exactes de la seva extinció no estan clares, però probablement es relacionen amb l'assentament a l'illa dels europeus després de l'arribada el 1492 de l'expedició de Cristòfor Colom.
Al principi, es considerà que aquesta espècie era un parent proper dels caputxins, però la investigació posterior mostrà que les seves semblances eren degudes a l'evolució convergent.
Horovitz i MacPhee desenvoluparen la hipòtesi, proposada inicialment per MacPhee et al., que tots els micos de les Antilles (sent els restants les dues espècies cubanes del gènere Paralouatta, Xenothrox mcgregori i Insulacebus toussaintiana) pertanyien a un grup monofilètic que tenia un vincle proper amb el gènere modern Callicebus. Més endavant assignaren els micos de les Antilles a la tribu dels xenotriquinis, el grup germà de la tribu dels cal·licebins, amb extenses comparacions anatòmiques i emprant l'anàlisi filogenètica utilitzant parsimònia (PAUP, per les seves sigles en anglès). Sostingueren el monofiletisme d'aquest grup perquè mantenia el seu suport als cladogrames més parsimoniosos, però als menys parsimoniosos el gènere de micos udoladors, Aotus, apareixia emparentat amb Xenothrix.
El juliol del 2009, Walter Pickel trobà un crani d'Antillothrix bernensis mentre nedava a cavernes submergides. El crani, ossos llargs i costelles foren recuperats per Walter Pickel i Curt Bowen l'octubre del 2009 sota la supervisió de la República Dominicana i Alfred L. Rosenberger, del Brooklyn College. El descobriment dona suport a la idea de MacPhee et al. sobre un origen únic per als micos de les Antilles.

## Referències

* ↑ Horovitz, I.; MacPhee, R. D. E.. The quaternary Cuban platyrrhine Paralouatta varonai and the origin of the Antillean monkeys (en anglès). 36. Journal of Human Evolution, 1999, p. 33–68.
* ↑ MacPhee, R. D. E. et al.. A New Genus for the Extinct Hispaniolan Monkey Saimiri bernensis Rímoli, 1977, with Notes on Its Systematic Position (en anglès). 3134. American Museum Novitates, 1995, p. 21.
* ↑ MacPhee, R. D. E.; Horovitz, I. «New craniodental remains of the quaternary Jamaican monkey Xenothrix mcgregori (Xenotrichini, Callicebinae, Pitheciidae), with a reconsideration of the Aotus hypothesis» (en anglès). American Museum Novitates. American Museum of Natural History [Nova York], 3434, 14-05-2004, pàg. 1–51. DOI: 10.1206/0003-0082(2004)434<0001:NCROTQ>2.0.CO;2 [Consulta: 1r desembre 2009].
* ↑ Swofford, D. L. (2002) PAUP*: phylogenetic analysis using parsimony (* and other methods) Version 4. Sinauer, Sunderland, MA
* ↑ Rosenberger, A. L.; Cooke, S. B.; Rimoli, R.; Ni, X.; Cardoso, L. «First skull of Antillothrix bernensis, an extinct relict monkey from the Dominican Republic» (en anglès). Proceedings of the Royal Society B: Biological Sciences, 278, 1.702, 2010, pàg. 67. DOI: 10.1098/rspb.2010.1249.
# Antoni Picó i Azanza

Antoni Picó i Azanza (Barcelona, 5 de maig de 1970) és un advocat i polític català, diputat al Congrés dels Diputats en la X Legislatura.

## Biografia

Llicenciat en dret per la Universitat de Barcelona i màster en Fiscalitat a l'IDEC de la Universitat Pompeu Fabra. Militant d'Unió Democràtica de Catalunya ha estat assessor del Grup Parlamentari de CiU de 2000 a 2011 i d'UDC de 2000 a 2004. És representat de la intercomarcal de Barcelona ciutat en el comitè de govern d'Unió.
Fou elegit diputat per Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 2011. Ha estat vocal Suplent de la Diputació Permanent i portaveu adjunt de la Comissió d'Interior i de la Comissió d'Ocupació i Seguretat Social.

## Referències

* ↑ Biografia al web d'UDC
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Antoni Peyrí i Macià

Antoni Peyrí i Macià (Barcelona, 1924 - Barcelona, 15 de juny de 2017) és un arquitecte, dibuixant i pintor mexicà d'origen català, exiliat a Mèxic del franquisme. És fill de Josefina Macià i Lamarca, filla de Francesc Macià, i del dermatòleg Antoni Peyrí i Rocamora.

## Biografia

Va començar els estudis a l'Institut-Escola, on fou company d'Oriol Bohigues, però l'esclat de la guerra civil espanyola va fer que els seus pares l'enviaren a estudiar a França el 1937. El 1940 marxà a Veneçuela amb el seu pare, que investigava un brot de lepra a la zona del riu Orinoco, i el 1941 s'establí a Mèxic amb la seva família, on adquiriria la nacionalitat mexicana.
Va estudiar arquitectura a l'Escola Nacional d'Arquitectura (ENA) de la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic (UNAM), on es va llicenciar en 1950. Hi va exercir la docència de 1951 a 1970 i també fou professor de disseny fins al 1978. De 1968 a 1975 també fou Director del Departament de Disseny Arquitectònic de la División de Estudios Superiores de l'ENA.
Va viatjar per Amèrica i Europa amb missions d'investigacions pedagògiques com a Delegat Oficial del Colegio de Arquitectos de México en els congressos internacionals de París (1965), Praga (1967) i Mèxic (1970), cosa que li va permetre contactar amb György Kepes, Walter Gropius, Mirko Basaldella, Philip Johnson, Eduardo Catalano i Josep Lluís Sert, entre d'altres. Fou representant del Colegio de Arquitectos de México a la Unió Internacional d'Arquitectes. Va ser coordinador del Seminario Nacional de Proyectos de la Asociación Nacional de Escuelas y Facultades de Arquitectura de México.
Intervingué, amb Mario Maní, en el pla urbanístic d'Acapulco, i juntament amb Félix Candela i Enrique Castañeda, va projectar el Palau d'Esports per als Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a ciutat de Mèxic i el Centre d'Exposicions de la UNAM. A partir del 1975 el dibuix i la pintura van passar a ser les seves activitats dominants, de tal manera que és considerat a Mèxic com un dels principals representants de la pintura abstracta contemporània. La seva pintura, de formes indefinides, parteix de l'aplicació acurada i suau dels colors.
Va exposar per primer cop a la Galeria Proteo de Mèxic en 1961, i des d'aleshores ho ha fet a Barcelona, San Francisco, Nova York, Bonn, Lisboa, Coïmbra i Porto. El 1990 es va establir a Catalunya i el 1994 fou objecte d'una gran retrospectiva al Palau Robert. El 2004 va rebre un homenatge de l'Ateneu Barcelonès.

## Referències

* ↑ «Antoni Peyrí Macià: Fallecimiento». Em Memòria. La Vanguardia. [Consulta: 26 maig 2018].
* ↑ «Antoni Peyrí i Macià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «90 anys d'A. Peyrí i Macià». El Punt Avui, 14-04-2014.
* ↑ Riera i Llorca, Vicenç. Els exiliats catalans a Mèxic. Barcelona: Editorial Curial, 1994, p. 307.
* ↑ Antoni Peyrí i Macià a gaudicongress.com
* ↑ El nieto arquitecto de Macià exhibe sus pinturas en Barcelona, El País, 24 de juny de 2008
# Arquimedes (Ribera)

* Aquest article tracta sobre l'obra pictòrica. Vegeu-ne altres significats a «Arquimedes (desambiguació)».
Arquimedes (o Demòcrit segons una designació més moderna) és un quadre del pintor valencià Josep de Ribera, també conegut com «il spagnoletto», pintat a l'oli sobre llenç amb unes dimensions de 125 × 81 cm. Signat i datat en 1630, actualment es conserva en el Museu del Prado de Madrid.

## Història

Encara que la tradició sempre ha reconegut al personatge retratat com a Arquimedes, a causa del compàs de la seva mà i als papers amb signes geomètrics que ho envolten, Delphine Fitz Darby va proposar en 1962 identificar-ho com Demòcrit pel franc somriure que mostra, ja que, precisament, Demòcrit és conegut com "el filòsof que riu". Podria tractar-se llavors de "Filòsof amb compàs", obra el parador de la qual es desconeix i que se sap va pertànyer al Duc d'Alcalà principal client de Ribera entre 1629 i 1631. En qualsevol cas, Arquimedes o Demòcrit, l'obra seria la més antiga dels quadres que integren la seriï "Filòsofs Harapientos".
La primera constància documental de l'obra la situa en El Escorial en 1764 i posteriorment passarà a formar part de les col·leccions del Museu del Prado on es conserva.

## Descripció i estil

El filòsof apareix retratat de mig cos, vestit de captaire i subjectant un compàs amb la seva mà dreta mentre que amb l'esquerra sosté uns papers on estan representats alguns símbols geomètrics. En el llom del llibre, a baix a la dreta, es veu escrita la signatura i la data, "Jusepe de Ribera espanyol/F 1630". La pintura està retallada del costat dret.
El somrient rostre amb profundes arrugues marcades i les seves ossudes mans de llargs dits, són el centre d'atenció de la composició i estan representats amb enorme fidelitat i un gran naturalisme. Una llum entra per l'esquerra banyant el cos del filòsof que al costat d'un halo de pintura més clara al voltant del cap i el fons neutre ressalta al filòsof atorgant a la composició una major perspectiva i major realisme.
Es creu que Ribera va fer posar a algun model per pintar el quadre, possiblement algú anònim oposat al carrer, al que va retratar com si fos un noble o un rei. Nícola Spinosa ho defineix amb gran encert en l'estudi de la seva obra.
Alguns crítics veuen grans similituds entre l'Arquimedes de Ribera i els rostres d'algun dels Els Borratxos de Velázquez, alguna cosa no del tot impossible doncs l'any en què l'obra va ser pintada Velázquez va visitar a Ribera a Nàpols.

## Referències

* 1 2 «Museo del Prado. Galería Online». Arquímedes o Demócrito. [Consulta: 13 agost 2014].
* 1 2 Spinosa, Nicola. Obra pictórica completa de Ribera. Noguer, 1978. ISBN 8427987676 [Consulta: 18 setembre 2014].

## Enllaços externs

* Museu del Prado. Galeria On-line.
# Anomobryum

Anomobryum és un gènere de molses de la família de les briàcies. Conté una setantena d'espècies distribuïdes arreu del món. Una espècie, Anomobryum julaceum, és autòctona de Catalunya.

## Descripció

Plantes dioques de mida petita, color verd pàl·lid o verd groguenc, juliàcies, és a dir amb els filidis ben imbricats a les tigetes (caulidis), fent que cada brot tingui una aparença cilíndrica. Caulidis de 0,5 a 1,5 cm de longitud, normalment agrupats o fasciculats, poc o gens ramificats. Filidis ovats o ovatolanceolats, d'uns 0,6-1,4 mil·límetres i marge recorbat o pla. L'àpex del filidi és agut i el nervi foliar és de quasi percurrent (que ateny l'àpex del filidi) a lleugerament excurrent (que sobresut del filidi). Les cèl·lules alars dels filidis no estan diferenciades, les basals són quadrades o rectangulars mentre que les medials o distals són més aviat romboidals o vermiculars, molt llargues. Seta simple i flexuosa que presenta una càpsula més o menys ovoide i d'inclinada a erecte d'uns 1 a 3 mil·límetres. Espores lleugerament papi·loses (papil·les) marronoses. És un gènere molt semblant a Bryum. Anomobryum se'n distingeix pels seus caulidis de coloració marró o taronja, per ser més llargs i prims, i tenir unes cèl·lules distals dels filidis, que són extremadament llargues. A més a més a diferència de Bryum, les espècies d´Anomobryum no tenen l'àpex dels filidis hialins.

## Distribució

És un gènere que habita regions temperades o alpines de tots els continents. Moltes espècies són autòctones de les regions muntanyoses de Mèxic i del centre i Sud-amèrica.

## Referències

* ↑ «Anomobryum». The Plant list.
* ↑ «Anomobryum Schimp.». GBIF. [Consulta: 30 març 2019].
* ↑ Casas, Creu. Flora dels briòfits dels Països Catalans. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2001. ISBN 84-7283-583-9.
* 1 2 John R. Spence. «Bryaceae». A: 120 Flora of North America. Vol. 28. St Louis i Cambridge: Missouri Botanical Garden & Harvard University Herbaria, 2008.
# Anomalurus

Anomalurus és el gènere més gran de la família de rosegadors dels anomalúrids, amb quatre espècies. Viuen a l'Àfrica i tenen la particularitat de tenir la capacitat de planar.

## Taxonomia

De vegades, alguns han situat A. beecrofti dins el seu propi gènere Anomalurops, encara que Dieterlen i altres autoritats el consideren integrant del gènere Anomalurus.
* Anomalurus beecrofti
* Esquirol volador de Lord Derby (A. derbianus)
* Anomalurus pelii
* Anomalurus pusillus

## Descripció

La seva fesomia és típica dels anomalúrids. El cos mesura entre 22 i 34 cm de llargada, amb una cua d'entre 15 i 45 cm. Tenen un patagi que els permet planejar d'un arbre a l'altre.

## Comportament

S'ha observat A. derbianus planant fins a 100 m, tot i que alguns informes encara per contrastar diuen que pot planejar fins a 250 m. Tanmateix, la majoria de salts cobreixen distàncies curtes, simplement per arribar a l'arbre més proper de la selva pluvial on viuen.

## Referències

* ↑ Dieterlen, F. «Família Anomaluridae». A: Wilson, Don E.; Reeder, DeeAnn (editors). Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference. 3rd. Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
Famílies i espècies vivents d'anomaluromorfs :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Euarchontoglires · Ordre: Rodentia :
Anomaluridae :
Pedetidae :
Zenkerellidae :
# Arbre Gris

Arbre Gris (Gray Tree en anglès) és una pintura a l'oli del pintor holandès Piet Mondrian. El quadre va ser pintat sobre un llenç de 78,5 × 107,5 cm i es troba al Gemeentemuseum Den Haag de la Haia, Països Baixos.
L'obra és d'una època en què l'autor començava a experimentar amb el cubisme. El primer pla sembla barrejar-se amb el fons, i la paleta és molt restringida. L'arbre és subtilment ovalat en forma, seguint una altra pràctica cubista vista obres de Pablo Picasso o Georges Braque. Aquesta forma va quedar explícita, emmarcant el quadre, en les pintures que la van seguir els tres o quatre anys posteriors. Apple Tree in Flower (Pomera en Flor), del 1912, és una composició que té una mida similar. Encara que el contorn de la pomera recordi Arbre Gris, l'obra és significativament més abstracta.

## Referències

* ↑ «The Gray Tree» (en anglès). GmeenteMuseum. Arxivat de l'original el 19 de desembre 2014. [Consulta: 18 abril 2015].
* ↑ «The Gray Tree» (en anglès). WikiArt. [Consulta: 18 abril 2015].
# Arboç

«Arboç» té aquests significats:
* Arboç o alborç (valencià), qualsevol dels membres del gènere ArbutusArbutus
* Arboç o arbocer (Arbutus unedo)
* L'Arboç, municipi del Baix Penedès