OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oswaldo Giroldo Júnior

Oswaldo Giroldo Júnior, més conegut com a Juninho Paulista (São Paulo, 22 de febrer de 1973) és un futbolista brasiler. El seu malnom prové del diminutiu de Júnior, Juninho, sumat al gentilici del seu lloc de naixement.
Ha marcat 5 gols en 50 partits per la selecció brasilera, tot guanyant el Mundial del 2002, així com la medalla de bronze als Jocs Olímpics d'Atlanta 1996. En la seua carrera, ha jugat per diversos clubs brasilers, com São Paulo FC, Vasco da Gama, Palmeiras o CR Flamengo, a l'Atlètic de Madrid espanyol i als britànics Middlesbrough FC i Celtic de Glasgow.

## Trajectòria

Va començar a destacar en modestos equips de la seua ciutat natal, São Paulo, com el FC Curvados e Orgulhoso. El 1993 inicia la seua carrera professional al São Paulo FC, amb qui guanyaria nombrosos títols, tant nacionals com internacionals.
El 1995 dona el salt a Europa per jugar amb l'anglès Middlesbrough FC. El conjunt acabava de pujar a la Premier i prompte el brasiler va esdevenir futbolista estrella dels Teessiders. Va arribar a dues finals el 1997, perdent les dues.
L'estiu de 1997 el Middlesbrough descendeix i Juninho marxa a l'Atlètic de Madrid. No va tenir tanta sort en el conjunt espanyol. Va sofrir nombroses lesions i no va donar l'esperat del seu alt fitxatge (12 milions de lliures). De seguida, l'Atlético el va cedir diverses vegades, al Middlesbrough, al Vasco de Gama i al Flamengo.
La temporada 2002/2003, el brasiler retorna per tercera vegada al Middlesbrough, traspassat de l'Atlético per 3,8 milions de lliures. Aquesta vegada sí que va guanyar un títol amb els anglesos, la Copa del 2004. De nou es va alçar com a símbol del seu equip, tot arribant a ser votat, el desembre de 2007, el jugador més rellevant de la història del club.
La 04/05 va signar una discreta temporada en el Celtic escocès, i l'any següent retorna al Brasil per militar en el Palmeiras i el Flamengo. Finalment, l'agost del 2007 recala a l'exòtic Sydney FC de l'A-League australiana, on va combinar grans actuacions amb èpoques en dic sec a causa de les lesions.

## Selecció

Juninho va formar part del combinat brasiler que va guanyar la Copa del Món del 2002. En total, va jugar 50 partits amb la canarinha, tot marcant 5 gols. També va estar present a la Copa Amèrica de 1995 i 2001, a la Copa Confederacions de 1997 (guanyada pels brasilers), i amb la selecció olímpica als Jocs Olímpics d'Atlanta (medalla de bronze).

## Títols
### São Paulo

* Copa Libertadores: 1993
* Supercopa Sudamericana: 1993
* Copa Intercontinental: 1993
* Recopa Sudamericana: 1994
* Copa CONMEBOL: 1994
* Copa de Campions del Brasil: 1995

### Vasco da Gama

* Campionat brasiler de futbol: 2000
* Copa Mercosur: 2000

### Middlesbrough

* Football League Cup: 2004

### Flamengo

* Taça Guanabara: 2007
* Campionat carioca: 2007

### International

* Copa del Món de Futbol: 2002
* Copa Confederacions de la FIFA: 1997
* Medalla de bronze: 1996
# Fulco van Gulik

Fulco van Gulik (Voorburg, Leidschendam-Voorburg, Holanda Meridional, 1 d'agost de 1979) va ser un ciclista neerlandès que fou professional del 1999 al 2009.

## Palmarès

* 2000
** 1r al Tour Beneden-Maas
** 1r a l'Omloop der Vlaamse Gewesten
* 2003
** Vencedor d'una etapa a l'Olympia's Tour
** Vencedor d'una etapa a l'OZ Wielerweekend
* 2004
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a la província d'Anvers
* 2005
** 1r a la Dorpenomloop Rucphen

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Hopeïta

L'hopeïta és un mineral de la classe dels fosfats. Va ser descoberta l'any 1822 prop de Verviers (Bèlgica) i rep el seu nom de Thomas Charles Hope (1766-1844), professor de química de la Universitat d'Edimburg. Forma part i dona nom al grup hopeïta de minerals. També és coneguda amb el nom de hibbenita.

## Característiques

És un fosfat hidratat de zinc que cristal·litza en el sistema monoclínic. És també dimorf de la parahopeïta, la qual cristal·litza en el sistema triclínic. Es coneixen dues varietats: α-hopeíta i β-hopeíta; són distingibles per petites propietats òptiques i pel diferent comportament tèrmic. Aquestes dues varietats difereixen en l'orientació en l'estructura cristal·lina d'una molècula d'aigua. És el fosfat anàleg de l'arsenohopeïta, arsenat de zinc amb el qual forma una solució sòlida, en la qual la substitució gradual del fosfat per arsenat va donant els diferents minerals de la sèrie. Pot ser extreta en les mines com a mena de zinc, encara que rarament.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'hopeïta pertany a «08.C - Fosfats sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida petita i mitjana» juntament amb els següents minerals: fransoletita, parafransoletita, ehrleïta, faheyita, gainesita, mccril·lisita, selwynita, pahasapaïta, arsenohopeïta, warikahnita, fosfofil·lita, parascholzita, scholzita, keyita, pushcharovskita, prosperita, gengenbachita i parahopeïta.

## Formació i jaciments

És un mineral rar, que es pot formar en una darrera etapa en alguns jaciments de zinc hidrotermals, així com en complexos pegmatítics de granit. S'ha trobat també formant incrustacions en calcàries en una cova. Sol trobar-se associada a altres minerals com: tarbuttita, hemimorfita, spencerita, smithsonita, vanadinita, trifilita, ferrisicklerita, leucofosfita, laueïta, robertsita, hidroxilapatita o esfalerita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina La Cresta (Bellmunt del Priorat, Priorat).

## Grup hopeïta

El grup hopeïta està integrat per les següents espècies:
| Espècie | Fórmula | Sistema cristal·lí |
| Arsenohopeïta | Zn₃(AsO₄)₂·4H₂O | ortoròmbic |
| Davidlloydita | Zn₃(AsO₄)₂·4H₂O | triclínic |
| Hopeïta | Zn₃(PO₄)₂·4H₂O | ortoròmbic |
| Nizamoffita | Mn$^{2+}$Zn₂(PO₄)₂(H₂O)₄ | ortoròmbic |
| Parahopeïta | Zn₃(PO₄)₂·4H₂O | triclínic |

## Referències

* ↑ «Hopeite» (en anglès). Mindat.
* 1 2 «Hopeite Group» (en anglès). Mindat.
* ↑ «Hopeite from La Cresta mine, Bellmunt del Priorat, Priorat, Tarragona, Catalonia, Spain». Mindat. [Consulta: 23 gener 2024].
# Associació Nacional dels Turcmans

Associació Nacional dels Turcmans és una entitat política dels turcmans a l'Iraq, establerta com a front per reagrupar a diversos partits. Es va fundar el 6 de novembre de 2002. Té el suport del govern regional del Kurdistan Iraquià. Està formada per les següents organitzacions:
* Associació Cultural Turcman
* Partit de la Germanor dels Turcmans
* Partit d'Alliberament Nacional Turcman
* Partit de la Unió dels Turcmans Iraquians
* Partit Democràtic dels Turcmans del Kurdistan
Participa en les eleccions dins la llista unida kurda. El principal dirigent és Jawdat Najjar, de l'Associació Cultural Turcman, ministre sense cartera al govern regional des de 2002.

## Referències

* An Iraq of its regions: cornerstones of a federal democracy? per Reidar Visser i Gareth R. V. Stansfield
# Venta de Sant Joan

La Venta de Sant Joan és un edifici de Batea (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les construccions es poden dividir en dos grups: d'una banda hi ha un gran casalici senyorial de finals del segle xix amb una zona adjunta tapiada i amb jardí -l'habitatge presenta dues plantes i una golfa i està cobert a dues vessants-, de l'altre, la resta de construccions són agrícoles amb cases de masovers i magatzems. Vora la venta hi ha una gran sénia que aprofita els aqüífers del barranc d'en Mossèn Pere.

## Història

El segle passat va ser propietat de Leonci Vaquer (dels Vaquer de Batea), que ho vengué a Josep Ferrer i Forés, gandesà d'arrels bateanes, que havia treballat dins l'administració pública, arribant a ésser governador a l'Amèrica llatina.
Aquest últim va transformar el lloc en una estança senyorial. Posteriorment la hisenda va passar a altres propietaris i fa deu anys pertanyia a Ignasi de Riba, arquitecte. Antigament, aquesta venta havia estat lligada a l'antic camí de Batea a Favara.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Venta de Sant Joan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Catostomus nebuliferus

Catostomus nebuliferus és una espècie de peix de la família dels catostòmids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Coahuila de Zaragoza (Mèxic).

## Referències

* ↑ Lesueur C. A. 1817. A new genus of fishes, of the order Abdominales, proposed, under the name of Catostomus; and the characters of this genus, with those of its species, indicated. J. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 1 (pt 1, núms. 5/6). 88-96, 102-111.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bec de tisora asiàtic

El bec de tisora asiàtic (Rynchops albicollis) és una espècie d'ocell de la família dels làrids (Laridae) que habita costes, llacs i gran rius d'Àsia meridional, al Pakistan, nord i centre de l'Índia i Myanmar.
# Othe

Othe és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 33 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Othe era de 33 persones. Hi havia 16 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills, 4 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 20 habitatges, 14 eren l'habitatge principal de la família i 6 eren segones residències. Tots els 20 habitatges eren cases. Dels 14 habitatges principals, 11 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien tres cambres, 3 en tenien quatre i 9 en tenien cinc o més. 13 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 4 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Othe el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 8 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 21 persones, 17 eren actives i 4 eren inactives. De les 17 persones actives 14 estaven ocupades (7 homes i 7 dones) i 3 estaven aturades (2 homes i 1 dona). De les 4 persones inactives 1 estava jubilada i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Othe a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Othe a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Iko

L'Iko és una llengua que es parla a l'estat de Akwa Ibom, al sud-est de Nigèria. Es parla a la LGA d'Ikot Abasi.
L'iko és una llengua de la subfamília lingüística de les llengües del baix Cross, que formen part de les llengües Benué-Congo. Els parlants d'iko es consideren com a obolos però no utilitzen la literatura i llengua obolo. L'iko és més semblant a altres llengües del baix Cross que no pas a l'Obolo.
L'etnologue xifra que el 1988 hi ha 5.000 parlants d'ibuoro.
El 90% dels iko-parlants són seguidors de les religions cristianes: el 9% pertanyen a esglésies evangèliques, el 70% són catòlics i el 30% són anglicans. El 10% restant són seguidors de religions tradicionals africanes. El joshua project els situa a la LGA d'Obolo Oriental, diferint de l'ethnologue.

## Referències

* 1 2 3 iko al joshuaproject
* 1 2 3 iko a l'ethnologue
# Autoretrat amb perruca

Autoretrat amb perruca és un quadre del 1897 de Pablo Picasso dipositat al Museu Picasso de Barcelona.

## Context històric i artístic

Parafrasejant Leonardo da Vinci, Picasso va dir en una ocasió: "El pintor es pinta sempre a si mateix." En el decurs dels anys 1896-1897, fa una sèrie d'autoretrats, que li serveixen d'exercici per a la constant recerca vers un estil personal. Tracta la seua imatge de maneres ben diferents. En aquesta ocasió, la seua capacitat camaleònica el porta a vestir-se d'època, amb indumentària i perruca pròpies del segle xviii.

## Descripció

Fent gala d'una fina ironia i monstrant un innegable sentit de l'humor, es mostra a si mateix com un home de la cort. El mèrit d'aquest oli sobre tela de 55,8 × 46 cm recau en l'excepcional domini tècnic de l'artista adolescent. La pinzellada vigorosa i el tractament virtuós de l'empastament l'allunyen del treball dels seus companys d'escola i fan intuir un cert anhel d'alliberament artístic.
Per bé que Picasso manifestarà posteriorment a Brassaï que "mai no em vaig preocupar gaire pel meu rostre", el cert és que en el decurs de tota la seua vida fa una gran quantitat d'autoretrats on la seua figura pren personalitats diverses: cortesà, escultor, pintor, torero, etc.
Fou donat per l'artista al Museu Picasso de Barcelona el 1970.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Rafart i Planas, Claustre, 1998. Guia del Museu Picasso. Barcelona: Ajuntament de Barcelona. ISBN 8476098693. Pàg. 32.

## Enllaços externs

* Museu Picasso de Barcelona Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. (català)
* L'art visible i l'invisible de Pablo Picasso - Diari Ara (català)
* Els inicis de Picasso a través de la caracterització material de sis retrats de la primera època - Universitat de Barcelona (català)
# Ceathrú Thaidhg

Ceathrú Thaidhg (en anglès Carrowteige) és una vila d'Irlanda, a la Gaeltacht de Iorras, al comtat de Mayo, a la província de Connacht. Es troba a la península Dún Chaocháin i forma part de la parròquia de Kilcommon (Cill Chomáin).

## Passeig pels penya-segats

Hi ha diverses rutes per penya-segats que comencen i acaben a la vila de Ceathrú Thaidhg. Hom pot adquirir els mapes al centre del Comhar Dún Chaocháin Teo a la vila. Els passeigs són de diferents longituds i es poden fer de manera individual o en grup. Aquesta àrea atreu a molts amants dels camins salvatges, alts penya-segats amb vistes a la badia de Broadhaven i a l'oceà Atlàntic. Hom travessar el camí d'escultures Tír Saile, que commemora els 5.000 anys de població humana al nord de Mayo.

## Referències

* ↑ Placenames Database of Ireland

## Enllaços externs

* Rutes de Mayo Arxivat 2010-02-04 a Wayback Machine.
# Banshun

Banshun (晩春) (en català, Primavera tardana) és una pel·lícula japonesa de Yasujirō Ozu, realitzada l'any 1949. La pel·lícula sovint és considerada com la primera del període creatiu final del director, "el prototip més important del seu treball dels anys cinquanta i seixanta." En la versió de 2012 de l'enquesta de la revista Sight & Sound ("Top 50 Greatest Films of All Time"), publicada pel British Film Institute (BFI), Banshun apareix en el número 15, darrere d'una altra pel·lícula d'Ozu, Tokyo monogatari, que apareix en el número 3.
Aquest tipus de pel·lícules es caracteritzen per, entre d'altres trets, centrar-se exclusivament en històries sobre famílies, durant l'època immediata de la postguerra al Japó, amb una tendència a trames molt simples i l'ús d'una càmera generalment estàtica. Per alguns experts, és la millor pel·lícula d'Ozu, o la pel·lícula definitiva pel que fa a l'enfocament i el llenguatge magistral d'Ozu.

## Sinopsi

Noriko és l'única noia de la família Somiya que encara no s'ha casat. Viu, tanmateix, feliç amb el seu pare però aquest últim pensa que és el moment de pensar en el casament. Noriko és reticent a deixar el seu pare sol però acaba per acceptar. Després d'una última estada a Kyoto en companyia de la seva filla, el pare acaba per sentir aquesta solitud que la seva filla havia temut tant.

## Fitxa tècnica

* Títol: Primavera tardana
* Títol secundari: La fi de la primavera
* Títol original: Banshun (晩春)
* Realització: Yasujirō Ozu
* Guió: Kazuo Hirotsu, Kōgo Noda i Yasujirō Ozu
* Fotografia: Yuharu Atsuta
* Muntatge: Yoshiyasu Hamamura.॥॥
* Música: Senji Itō.॥॥
* Societat de producció: Shōchiku
* Llengua: japonès
* Gènere: Drama
* Format: negre i blanc - 1,37 : 1 - mono - 35 mm
* Durada: 108 min.
* Dates d'estrena: Japó 19 de setembre de 1949

## Distribució

* Chishū Ryū: Shukichi Somiya
* Setsuko Hara: Noriko Somiya
* Yumeji Tsukioka: Aya Kitagawa
* Haruko Sugimura: Masa Taguchi
* Hohi Aoki: Katsuyoshi
* Jun Usami: Shuichi Hattori
* Kuniko Miyake: Akiko Miwa
* Masao Mishima: Jo Onodera

## Notes i referències

* ↑ Bordwell, p. 311
* ↑ Christie, Ian «The 50 Greatest Films of All Time». Sight & Sound. British Film Institute [Consulta: 24 abril 2018].
* 1 2 Richie, p. 235
* ↑ «Umbrella: Issue 2, Spring 2007 – Dan Schneider on Yasujirō Ozu's Late Spring». Arxivat de l'original el 2011-07-17. [Consulta: 19 juliol 2011].
* ↑ Russell, Catherine «Late Spring [DVD Review]». Cinéaste, 32, 2, 2007, pàg. 65 [Consulta: 7 febrer 2012].
* ↑ «Late Spring (1949) – Yasujirō Ozu (Ozu-san.com)». [Consulta: 4 setembre 2011].
* ↑ Bordwell, p. 307

### Bibliografia

* Anderson, Joseph L.; Donald Richie The Japanese Film: art and industry. Princeton University Press, 1982. ISBN 0-691-00792-6.
* Bordwell, David. Ozu and the Poetics of Cinema. Princeton University Press, 1988. ISBN 0-85170-158-2.
# Palacios de Sanabria

Palacios de Sanabria és un municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 337 | 376 | 319 | 322 |
# Iko Carreira

El general Henrique Teles Carreira, més conegut com a Iko Carreira (3 de juny de 1933 - 30 de maig de 2000) va ser ministre de defensa de Angola des de l'any 1975 fins a 1980, durant la guerra civil.
Després de la mort d'Agostinho Neto, la seva posició en el partit va ser cada vegada menor, finalment va servir com a ambaixador a Algèria i com a diplomàtic a Espanya.
Com a combatent és recordat com un dels mítics guerrillers del MPLA, el braç armat d'Agostinho Neto en la seva lluita per l'alliberament d'Angola contra de les forces colonials d'ocupació de Portugal.
Fundador i comandant en cap de les Forces Armades Angoleses, va derrotar el FNLA en el nord i a UNITA en el sud del país durant la primera Guerra Civil angolesa i va frustrar un cop d'estat liderat per Nito Alves.
El 27 de maig de 1977 els fraccionistes, encapçalats per Nito Alves, van intentar un cop d'estat en què van morir molts excombatents que havien lluitat per l'alliberament d'Angola, incloent Saidy Mingas i Dangere. El govern va arrestar desenes de milers de nitistes que es trobaven sota sospita de recolzar l'alçament de Nito Alves per enderrocar al president Agostinho Neto, des de maig a novembre de 1977. Alguns sospitosos van ser jutjats llavors en tribunals supervisats per Carreira. Segons alguns relats, els que van ser declarats culpables, inclosos José Van-Dunem, Jacobo "Monstro Immortal" Caetano, cap de la 8a Brigada, i el comissari polític Eduardo Evaristo, van ser afusellats i enterrats en fosses clandestines.
Va ser considerat com el segon al comandament després del propi Neto fins a la seva mort, i va ser el primer oficial africà a rebre el rang de general per la Unió Soviètica.
El general Iko Carreira va estar associat políticament amb Amílcar Cabral, de Guinea Bissau, Joaquim Chissano, de Moçambic, i Lúcio Lara d'Angola.
L'última lluita del general "Iko" Carreira va ser contra la seva malaltia, un vessament cerebral que li va paralitzar tot el costat esquerre dels últims 13 anys de la seva vida. Així i tot va poder escriure dues novel·les amb un dit, en un equip especial: O Pensamento Estratégico de Agostinho Neto, Publicações Dom Quixote, i Memorias, publicat a Angola per Nzila.

## Referències

* ↑ General Iko Carreira, The Guardian
* ↑ Hodges, Tony (2004). Angola: Anatomy of an Oil State. pàg. 51.
* ↑ James, W. Martin (2004). Historical Dictionary of Angola. pàg. 28.
* ↑ George (2005). pàg. 129–131.
* ↑ Castanheira, Jose Pedro (1996). "A Ultima Batalha do General Iko Carreira Revista Expresso". pàg. 37–61.
* ↑ Sellstr̀eom, Tor (2002). Sweden and National Liberation in Southern Africa. pàg. 108.
* ↑ Castanheira, Jose Pedro (1996). "A Ultima Batalha do General Iko Carreira Revista Expresso". pp. 37–61.
# Can Llepart

Can Llepart és una casa habilitada com a galeria d'art d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner format per dues parts, la que dona al carrer Abat Vilafreser, de tres plantes, i la que dona a la Plaça de la Pietat, de quatre.
La construcció està coberta a quatre vessants, però la part que dona al carrer Abat Vilafreser és d'un vessant a façana. La casa està arrebossada i pintada de color blanc, a excepció de les obertures, emmarcades de pedra picada, o de rajola, i la cadena cantonera, de pedra vista.
La façana que dona al carrer Abat Vilafreser consta de dos portals emmarcats de pedra a la planta baixa, amb llindes monolítiques. Al primer pis hi ha una finestra recuperada de l'edificació original. Està emmarcada de pedra i té una llinda monolítica de pedra sorrenca que conté la inscripció: JOSEPH + CLUSEHS 1758
A la segona planta hi ha també una finestra emmarcada de pedra sobre l'anterior. El ràfec de la cornisa està format per tres fileres, dues de rajola i una de teula.
La façana que dona a la plaça de la Pietat consta, a la planta baixa, d'un local comercial, amb dues obertures rectangulars i un portal de mig punt adovellat amb pedra de talla recent. Les finestres tenen com a llinda tres blocs de pedra amb forma d'arc rebaixat.
El primer pis consta de cinc finestres i una finestra balconera amb la barana no emergent, totes emmarcades de pedra.
El segon pis consta de tres finestres emmarcades de pedra i d'un balcó corregut amb dues obertures i fet de fusta. La barana, de dos trams, és de barrots prismàtics de fusta i està sostinguda per set mènsules de fusta o caps de biga amb motllura als extrems. Sobre el balcó de fusta hi ha una cornisa emergent de fusta sostinguda amb 10 mènsules o bigues de fusta, també motllurades als extrems. Al costat del balcó de fusta, destaca la cadena cantonera de pedra vista.
El tercer pis consta de quatre finestres balconeres de mig punt emmarcades de rajola i amb barana no emergent de ferro.

## Història

Antiga casa originària del segle xvii (1758) amb reformes menors durant els segles XIX i XX. A principis del segle XXI s'hi han fet reformes interiors i exteriors per adaptar-la com a habitatge i com a galeria d'art amb el nom de Pedreguet Art durant uns anys.
Malgrat conservar el balcó original i l'estructura, des de 1985, la casa ha sofert unes reformes importants en els últims anys.
El barri de Pedreguet va edificar-se i prengué la fisonomia actual sobretot durant el segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «Can Llepart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].