OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Botanische Jahrbücher für Systematik, Pflanzengeschichte und Pflanzengeographie

Botanische Jahrbücher für Systematik, Pflanzengeschichte und Pflanzengeographie, (abreujat Bot. Jahrb. Syst.), és una revista de botànica que va ser fundada per Adolf Engler i que proposava un Anuari botànic per a la sistemàtica, filogènia de les plantes i la fitogeografia ISSN 0006-8152), va ser publicada a Leipzig, Alemanya, i ha continuat la seva publicació des de 1881 fins al 2009. El 2010, aquesta publicació va canviar de nom pel Plant diversity and evolution: Phylogeny, biogeography, structure and function. ISSN 1869-6155, amb el volum 128.

## Referències

* ↑ a biodiversitylibrary
* ↑ Citació de la data d'inici i final de la publicació amb el nom Botanische Jahrbücher für Systematik, Pflanzengeschichte und Pflanzengeographie a International Plant Names Index (IPNI)
* ↑ Any del canvi de nom de la revista Botanische Jahrbücher für Systematik, Pflanzengeschichte und Pflanzengeographie

## Enllaços externs

* Descripció a IPNI
# Matallums

Matallums, bufallums, apagallums o ravenissa (Sisymbrium irio) és una espècie de planta de la família de les brassicàcies.

## Distribució i hàbitat

És una planta Mediterrània, originària d'Europa meridional i Àfrica del Nord. Actualment s'ha estès per tot el món. Es considera una planta adventícia.
El matallums és una espècie d'ambients ruderals i arvenses, molt comuna en terrenys pertorbats, com erms urbans, vores de camins i runes. Creix també sovint sota els murs, a la vora de les cases i entre les deixalles i escombraries.

## Nom vernacle

El nom col·loquial d'aquesta planta es deu al fet que la corona de la tija té una forma vagament cònica i en la imaginació popular hom deia que es semblava a un "matallums" o "bufallums". Aquest és un instrument que antigament es feia servir per apagar els ciris i els cresols.

## Descripció

És una planta herbàcia anual o biennal i teròfita. La mata té les tiges dretes i llises i fa uns 90 cm d'alçada. Les fulles són tendres i molt retallades. Floreix gairebé tot l'any, especialment a l'hivern i a la primavera.
Les flors del matallums són groc pàl·lid i petites i el raïm a la corona de la tija creix a mesura que van madurant les flors. El fruits són llargs, prims, drets i en siliqua. Els fruits immadurs sobrepassen les flors que tenen just a sobre.
El matallums pot coexistir amb altres espècies de Sisymbrium i sovint es troba entre elles. Tot i que es podria confondre amb aquestes, la característica de l'extrema llargària dels fruits fa que hom pugui distingir aquesta herba fàcilment.

## Usos

Aquesta planta s'utilitzava a la medicina tradicional casolana com a antiescorbútic.
El matallums atrau a un gran nombre de dípters depredadors i parasitoides (planta insectari), a l'hivern a camaèmids i a la primavera empípids. Per això, seria interessant tindre-la en horts i camps de cultiu.

## Espècies similars

* Sisymbrium officinale - Herba dels cantors, herba de Sant Albert, erisimó, llúcia o te de canonge; herba emprada a la medicina tradicional per l'afonia.

## Referències

* ↑ University of Arizona - Invasive weeds Arxivat 2009-03-06 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Jean-Florimond Boudon de Saint-Amans - Flore agenaise (francès)
* ↑ «UPF - Extracció de terminologia». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 2 abril 2009].
* ↑ UDL - Sisymbrium sp.
* ↑ UIB - Herbari virtual - Sisymbrium irio
* ↑ Alins, Georgina; Lordan, Jaume; Rodríguez, Neus. Guia de plantes per afavorir els enemics naturals de les plagues. IRTA, 2019, p. 50. ISBN 978-84-09-15144-8.
* Noms de plantes Arxivat 2012-01-10 a Wayback Machine.
* Flors de l'Estany de Sils
# Molí de la Gual

El Molí de la Gual és un edifici del municipi d'Ivorra (Segarra) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest molí el trobem documentat el 1150 quan el comte d'Urgell el donà al castlà.

## Descripció

És un edifici d'un sol nivell, on hi trobem la sala de moles, situat enmig d'una zona de conreu i adossat a un dels murs de la bassa. De planta quadrangular, realitzat amb carreus regulars units amb argamassa. Actualment s'accedeix al seu interior per una petita obertura realitzada posteriorment al mur nord-est, d'arc rebaixat fet amb rajola ceràmica. La porta original, actualment tapiada, està situada al mur sud-oest, formada per un arc de mig punt adovellat i una espitllera superior també tapiada.
L'interior de l'edifici està cobert per volta ogival realitzada amb carreus regulars, la qual presenta incrustacions calcàries a causa de les permanents filtracions d'aigua. Conserva part del mecanisme propi d'un molí, la mola sotana, fixada al paviment, i al costat, arrencada, la mola volandera.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Molí de la Gual». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2015].
# Matalàs inflable

Un matalàs inflable (en valencià, matalaf unflable) és un tipus de matalàs que es pot inflar mitjançant una manxa; l'aire que conté proporciona un gran confort. S'utilitza, per exemple, per a dormir anant d'acampada, com a joguina de platja o simplement per a relaxar-se a la piscina. El desavantatge dels matalassos d'aire és que es poden perforar i, per tant, esdevenir inutilitzables. En el passat, aquests matalassos eren incòmodes, d'uns pocs centímetres de gruix, i s'enganxaven a la pell. Els nous matalassos inflables poden ser tan gruixuts com els matalassos reals i, de vegades coberts amb una capa de vellut per limitar l'adhesió a la fricció de la pell i el soroll del plàstic. Hi ha matalassos inflables elèctrics que s'inflen i es poden utilitzar en qüestió de minuts. La bomba sol tenir un dispositiu d'inversió per a desinflar el matalàs ràpidament per tal d'emmagatzemar-lo en poc espai.
Hi ha exemples molt antics de matalassos inflables.

## Referències

* ↑ matalàs inflable a Optimot
* ↑ «matalaf unflable (vegeu accepció 3)». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ Thomas Ewbank. A Descriptive and Historical Account of Hydraulic and Other Machines for Raising Water, Ancient and Modern. D. Appleton, 1846, p. 177–.

## Vegeu també

* Coixí d'aire
* Salvavides
* Platja
# Al dente

En gastronomia es denomina al dente a l'estat de cocció de la pasta (i ocasionalment de l'arròs) que, estant cuita, ofereix alguna resistència (fermesa) en ser mossegada. La pasta queda ferma però no dura. La denominació prové de l'italià, en el qual l'expressió significa precisament a la dent. Pot aplicar-se per extensió a les verdures cuites, que han de quedar "cruixents" - o almenys oferir alguna resistència quan són mossegades. És sovint considerada la forma ideal de cocció de la pasta; en qualsevol cas fa que la pasta es mantingui ferma, sent això especialment important en els plats de pasta "al forno" (al forn). No ha de confondre's l'expressió amb el fet que la pasta (o qualsevol altre ingredient) hagi de "pegar-se en les dents", entenent-se d'aquesta manera l'expressió just al contrari, atès que d'aquesta forma resultaria que la pasta està excessivament bullida.

## Referències

* ↑ Per què cuinar la pasta "al dente"? Eroski consumer.
* ↑ «Online Etymology Dictionary». Etymonline.com. [Consulta: 18 agost 2014].
* ↑ VA. «Glycemic Index and Diabetes: American Diabetes Association®». Diabetes.org. Arxivat de l'original el 2013-10-31. [Consulta: 18 agost 2014].
Viccionari
# Philibert Hugonet

Philibert Hugonet (Ducat de Borgonya, segle XV - Roma, 11 de setembre de 1484) fou un cardenal francès, conegut com el cardenal de Mâcon.

## Biografia

Philibert Hugonet va néixer a Borgonya (França) en una data desconeguda. Va estudiar al Bisbat de Mâcon i més tard a la Universitat de Pavia, on va obtenir un títol en dret civil i canònic.
El 2 d'octubre de 1472 va ser nomenat bisbe de Mâcon, càrrec que va ocupar fins a la seva mort.
El 7 de maig de 1473 va ser nomenat cardenal pel papa Sixt IV i el 17 de maig se li va donar el títol de Santa Lucia in Silice. El 17 d'agost de 1477 optà pel títol de Santi Giovanni e Paolo.
El 10 de juliol de 1484 va ser nomenat bisbe d'Autun, mantenint els altres càrrecs.
Va participar en el conclave de 1484, que va escollir el papa Innocenci VIII. Dues setmanes després de la conclusió del conclave, l'11 de setembre de 1484, va morir a casa seva de Campo de' Fiori. Va ser enterrat a la basílica de Santa Maria del Popolo, on és commemorat amb una placa.

## Referències

* 1 2 3 4 «The Cardinals of the Holy Roman Church - Philibert Hugonet». [Consulta: 10 juliol 2022].
* 1 2 3 4 «Philibert Cardinal Hugonet». Arxivat de l'original el 28 maig 2022. [Consulta: 10 juliol 2022].
# Natàlia Barrientos i Bueno

Natàlia Barrientos i Bueno (Tiana, 21 de setembre de 1996) és una actriu de teatre, cinema i televisió catalana, especialment coneguda pel seu paper a la sèrie de TV3 Les de l'hoquei, interpretant el paper de Berta Figuera Terrats. Artísticament s'ha format al Col·legi de Teatre de Barcelona.

## Filmografia
### Cinema

* El despertar, com a Martina (2020)

### Televisió

* Les de l'hoquei, com a Berta Figuera Terrats (2019-2020; TV3)

### Teatre

* Refugiats, de Sergi Pompermayer, dir. Àngel Vila, sala Albéniz de Tiana (2018)
* El Chinabum, de Berta Prieto i Lola Rosales, dir. Paula Ribó, sala Beckett (2018)
* Els rivals, de Richard Brinsley Sheridan, dir. Llàtzer Garcia, al Col·legi de Teatre de Barcelona (2018)
* L'amiga, autor i dir. Alberto García Martín, Centre Cívic de Can Massallera de Sant Boi de Llobregat (microteatre)
* El detectiu, la dona i Kevin O'Connor, autor i dir. Alberto García Martín, Centre Cívic de Can Massallera de Sant Boi de Llobregat (microteatre)
* El món per un forat, dir. Àngel Vila, sala Albéniz de Tiana (2018) (adaptació d'Els monòlegs de la vagina, d'Eve Ensler; abans de l'estrena dita Vuit dones)
* Born to be, a la Biblioteca Tirant Lo Blanc de Montgat
* Himmelweg, camí del cel, de Juan Mayorga, dir. Anna Molas, sala Albéniz de Tiana (2016)

## Referències

* ↑ «Natàlia Barrientos» (en castellà). Afactys.com. [Consulta: 27 maig 2020].
* 1 2 «Berta». CCMA.cat. [Consulta: 27 maig 2020].
* 1 2 «Natàlia Barrientos» (en castellà). ActorsMartaTort.com. Arxivat de l'original el 2020-10-01. [Consulta: 26 maig 2020].
* ↑ «Estrenem "El despertar", una història triplement apassionada». CCMA.cat, 29-07-2020. [Consulta: 2 agost 2020].
* ↑ López, Marta. «L'Agrupació estrena “Refugiats” aquest cap de setmana a la Sala Albéniz». LaLocal.Tianat.cat, 16-11-2018. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ «El Chinabum». SalaBeckett.cat. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ «Els rivals». LaiaVoto.es. [Consulta: 27 maig 2020].
* 1 2 «Confesiones antes del fin de la era humana · Obras de microteatro» (en castellà). Naque.es. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ López, Marta. «L'Agrupació Artística del Casal estrena aquest divendres “El món per un forat”». LaLocal.Tianat.cat, 27-02-2018. [Consulta: 27 maig 2020].
* ↑ Guillera, Alèxia. «L'infern dels camps nazis i la doble moral de la societat: la nova aposta de Mímesis teatre, diumenge a l'Albéniz». LaLocal.Tianat.cat, 13-05-2016. [Consulta: 27 maig 2020].
# Bailey's Crossroads

Bailey's Crossroads és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia 23.166 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bailey's Crossroads tenia 23.166 habitants, 8.547 habitatges, i 4.965 famílies. La densitat de població era de 4.363,1 habitants per km².
Dels 8.547 habitatges en un 29,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,4% hi vivien parelles casades, en un 11,2% dones solteres, i en un 41,9% no eren unitats familiars. En el 33,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,7 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,4.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 10,6% entre 18 i 24, un 37,1% entre 25 i 44, un 19% de 45 a 60 i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.650 $ i la renda mediana per família de 51.490 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.130 $ mentre que les dones 34.265 $. La renda per capita de la població era de 24.091 $. Entorn del 10,7% de les famílies i el 13,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bailey's Crossroads». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bailey's Crossroads». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
# Montserrat Pérez Iborra

Montserrat Pérez Iborra (Barcelona, 6 de desembre de 1906 — Barcelona, 12 de desembre de 1981) fou una empresària i pedagoga catalana.

## Biografia

Va estudiar el batxillerat de ciències, tot i que en aquell temps era estrany que una noia cursés aquests estudis. Acabat el batxillerat, es va matricular de Ciències Físiques. Va ser la primera dona a llicenciar-se a Facultat de Ciències de la Universitat de Barcelona el 1931. Tres anys després, Pompeu Fabra, president del Patronat de la UB, la nomenaria professora ajudant interina d'aquesta Universitat. També donava classes al Liceu Garcigoy i a l'Institut Balmes.
Es va casar amb Domènech Casas Bertran, amb qui va tenir quatre criatures: M. Mercè, Gabriel, Montserrat i Raimon. L'any 1936, la Montserrat passava l'estiu amb la seva família a Premià de Mar quan va esclatar la guerra. Llavors va començar a fer classes a un grup de nois i noies, la família dels quals no volia que deixessin d'estudiar.

## Les Escoles

Arran d'aquesta experiència, el 1939 Montserrat Pérez Iborra va fundar a Barcelona Les Escoles i és que, tot i que n'era una de sola, les autoritats franquistes no permetien que fos mixta. Nois i noies havien d'estar separats i només s'entreveien a través d'una línia separatòria de canyes de bambú en el pati.
Montserrat Pérez Iborra va transmetre a l'escola el seu esperit fort i raonat, emprenedor, modern i laic, la dedicació absoluta i la recerca de la màxima qualitat sempre amb nous mètodes d'aprenentatge i estimulació. A Les Escoles hi han estudiat personatges com Jordi Pujol, Guillermina Motta, Chicho Ibáñez-Serrador, Tomàs Alcoverro, Joan Gràcia i Oliver, Roger Justafré, Sergi Bruguera, Aleix Vidal-Quadras, Marta Balletbò-Coll, Rosa Deulofeu i González, Ana Urdangarín, José Luis Pascual Samaranch, Santi Soteras, J. Alvar Net, Oriol Muntané, Miquel Porter, Jaume Figueres, família Gaspar (Sala Gaspar), etc.
Entre el professorat de Les Escoles podem esmentar Maria Novell, Francesc Gomà i Musté, Victòria dels Àngels, Pilar Meler, Pere Ribera, Ramón Vives, Pilar Vives, Carme Laura-Gil, etc. La tasca de direcció la va seguir el seu fill Gabriel Casas Pérez-Iborra, que ja ha passat el relleu al net, Jordi.

## Referències

* ↑ Exposició dones d'empresa. Barcelona: Institut Català de les Dones, 2008 [Consulta: 12 agost 2013].
* 1 2 3 4 5 «Montserrat Pérez Iborra». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Matalàs

Un matalàs, matalaf o matalap és la part del llit que consisteix en una mena de sac rectangular de tela cosit de tots costats, ple de llana, cotó, escuma, molles, crin, ploma, poliuretà expandit, etc., que serveix ordinàriament per a jeure-hi al damunt.
Una fillola és un matalasset que es posa entre dos matalassos grans per a evitar que es formi clot i per a donar més comoditat a qui s'hi ha d'estar.

## Tipus de matalassos

* Matalàs d'aigua: matalàs que és ple d'aigua.
* Matalàs inflable: matalàs de tela o de plàstic ple d'aire, que sura a l'aigua.
* Matalàs llana: confeccionats de teixits de cotó punt o barrejats amb una mica de polièster, farciments de capes de llana que, a mesura que passava el temps, eren renovades quan perdien consistència.
* Matalàs molles: (sistema Bonell): estructures de ferro cilíndric que, mitjançant la seva formació, sostenien el cos en posició semirígida. Confeccionats en diferents teixits, han sigut desplaçats en l'actual mercat, relegats a matalassos econòmics.
* Matalàs molles (molles ensacades o individuals): el nou sistema de molles ensacades té un funcionament molt similar al sistema bonell amb una particularitat. Si al sistema bonell les molles estaven enganxades entre sí (fet que provocava una sensació de rigidesa i, habitualment, podia fer que amb el temps les molles sortissin disparades), les molles ensacades estan lliures les unes de les altres creant un sistema de descans molt més adaptable a les diferents parts del cos. Sovint es combina amb diferents materials (viscoelàstica o làtex) creant el que s'anomena "matalàs de molles ensacades combinat".
* Matalàs làtex: creats en un moment en què només existien les molles o altres submatalassos, va ser molt revolucionari l'ús del làtex per a la creació de matalassos més adaptables i flexibles. El làtex és una resina que prové de l'extracció de la resina d'un arbre. Combinat al principi amb cotó a l'estiu i llana a l'hivern, va ser i continua sent el matalàs predilecte pel somiers articulats.,
* Matalàs espuma: tot i que "espuma" és un concepte molt ampli, es solen anomenar matalassos d'espuma tots aquells matalassos d'espuma de poliuretà tallada en diferents gruixos i densitats formant un ampli ventall de possibilitats quant a duresa, suavitat, alçada, etc.
* Matalàs viscoelàstic: és l'últim material que ha sortit al mercat. L'escuma viscoelàstica és una material que es caracteritza per la seva adaptabilitat a les formes del cos. Aquesta capacitat és deguda a dos efectes, un efecte termosensible i un efecte de pressió per pes. La possibilitat de fabricar-lo en diferents gruixos, densitats i suports (escumes, HR, làtex, molles) permet a aquest material la possibilitat de fer un gran ventall de matalassos viscoelàstics.

## Referències

* ↑ «matalaf». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ DCVB
* ↑ «Matalàs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La història del matalàs» (en rus).
* ↑ DCVB: Fillola.
* ↑ Tipus de matalassos

## Vegeu també

* Edredó
* Llit
* Picamatalassos
* Flex
Viccionari
# Cryptotis mam

Cryptotis lacertosus és una espècie d'eulipotifle de la família de les musaranyes. És endèmica de l'oest de Guatemala, on viu a altituds superiors a 2.500 msnm. Es tracta d'una espècie de Cryptotis de mida mitjana, amb una llargada de cap a gropa de 64–81 mm, una cua de 22–32 mm i un pes de 7–11 g. El pelatge dorsal pot ser de diferents tonalitats de marró.
El seu nom específic, mam, es refereix als mams, una ètnia ameríndia de cultura maia que viu als altiplans occidentals de Guatemala.

## Referències

* 1 2 Woodman, 2010.

## Bibliografia

* Woodman, N. «Two new species of shrews (Soricidae) from the western highlands of Guatemala» (en anglès). Journal of Mammalogy, 91, 2010, pàg. 566-579.
# Al final de la escapada

Al final de la escapada és un documental català de 2010 dirigit per Albert Solé Bruset, estrenat el 2011. Va rebre el premi Biznaga de Plata i el del Públic al Festival de Cine Español de Málaga, i va estar nominada als Premis Gaudí 2012 en la categoria de millor documental.

## Argument

Albert Solé mostra com un militant comunista, amic del seu pare (el polític Jordi Solé Tura), tria morir dignament: “Quan un ha tingut la voluntat de viure amb dignitat, què més que permetre que mori en dignitat”.
Núñez sabia que el final estava a prop. Després d'una vida treballant per utopies, es va lliurar al seu darrer combat, el de la mort digna, amb el mateix fervor revolucionari amb què es va enfrontar al franquisme i a les dictadures centre-americanes. Aquesta és la història d'un home que va estar catorze anys a les presons de Franco, va ser condemnat a mort, torturat i es va jugar la vida en reiterades ocasions a causa dels seus somnis universals de justícia social. Coherent, lúcid i sarcàstic fins al darrer moment, Miguel va organitzar i va controlar cada detall de la seva escapada vital.

## Repartiment

* Marcos Ana: Ell mateix
* Ernesto Cardenal: Ell mateix
* Diana Garrigosa: Ella mateixa
* Agustín Ibarrola: Ell mateix
* Pasqual Maragall: Ell mateix
* Evo Morales: Ell mateix
* Miguel Núñez: Ell mateix
* Sebastià Piera: Ell mateix
* Albert Solé: Ell mateix
* Eulàlia Vintró: Ella mateixa

## Referències

* ↑ Catalan Films Database. Al final de l'escapada. Catalan Films Database.
* ↑ Al final de la escapada al Festival de Màlaga, 7/4/2011 (castellà)
* ↑ Acadèmia del Cinema Català. . Acadèmia del Cinema Català.
* ↑ The Final Escape (en anglès).

## Enllaços externs

* Al final de la escapada - Lloc web oficial
# Planets

Planets és una partida situada a l'est del terme municipal de Xaló, a la comarca alacantina de la Marina Alta.

## Límits

Planets limita al nord amb la partida del Pla de l'Horta, al sud amb la de Benibrai, a l'est el Riuet de Cuta i a l'oest el centre urbà de Xaló. La carretera de Llíber és la fita que separa Planets del Pla de l'Horta, i la carretera de Benissa marca la divisòria entre Planets i Benibrai. I és, precisament, el sector de confluència d'aquestes dues partides un dels més actius econòmicament de Xaló, degut a la concentració d'empreses immobiliàries o promotores -9- i de materials de construcció -2-.

## Situació actual

Planets es troba en la mateixa situació que la partida veïna de Benibrai: ambdues constitueixen l'àmbit natural de l'expansió del centre urbà. Moltes de les antigues terres de conreu -com és el cas del Pla de les Eres- s'han transformat en solars a mesura que la demanda de sòl urbà ha anat augmentant a causa del creixement demogràfic de Xaló. La major part de les indústries de Xaló s'han instal·lat a l'extrem sud d'aquesta partida, entre les actuals avingudes de Joanot Martorell i de la Generalitat Valenciana.