OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Pedrera (Rivera)

La Pedrera és una entitat de població i un suburbi de la ciutat de Rivera, al nord-est de l'Uruguai. Al costat de Mandubí formen el límit meridional de la capital del departament de Rivera. Es troba a l'encreuament de les rutes 5 i 27.

## Població

Segons les dades del cens de 2004, La Pedrera tenia 2.887 habitants.
| Any | Població |
| 1985 | 1.394 |
| 1996 | 2.432 |
| 2004 | 2.887 |
| 2011 | 3.363 |
Font: Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai

## Referències

* ↑ «Cens de 2004 del Departament de Rivera» (XLS) (en castellà). INE, 2004. [Consulta: 4 desembre 2011].
* ↑ «Estadístiques 1963–1996 / L» (DOC) (en castellà). Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai (INE), 2004. Arxivat de l'original el 2012-05-18. [Consulta: 4 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Mapa de l'INE de La Pedrera (castellà)
# Mas Canyet (Palamós)

El Mas Canyet és una masia de Palamós (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La torre és anterior a la masia, segurament del segle xvi. Al segle xviii es deuria construir el mas adossat i la torre va perdre el seu caràcter defensiu. La façana principal del mas està orientada a sud-oest. El portal té gravada la data 1787 a la llinda. L'estat general del mas és ruïnós: els sostres estan mig caiguts, falten els marcs de les finestres, etc. La torre adossada a l'extrem est, però, es conserva bastant bé. És de planta rectangular (5,57x4,90m.) i té una alçada de 7m. dividits en tres plantes. La part baixa és ocupada per un forn de pa que té una data del segle xvi. La segona es comunica amb la casa per una porta que deuria ser la poterna, ja que al capdamunt hi ha les restes d'un matacà. Es comunica amb la superior per una trapa. A l'exterior hi ha tres finestres i algunes espitlleres aparedades, emmarcades amb pedra de granit. Està coberta amb una teulada a dues vessants.

## Notes

* 1 2 «Mas Canyet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Masoveria de Can Bartra

La Masoveria de Can Bartra és una casa modernista de Mataró (Maresme), catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici aïllat de planta baixa i pis. Utilització d'arcs de ferradura i neogòtics en les obertures. Coberta a quatre vessants amb voladís aguantat per mensules.
La façana presenta un estucat a carreu lliscat incorporant el totxo a sardinell per emmarcar les obertures i cantonades de l'edifici i l'aplacat de pedra com a continuació de la tanca del recinte de can Bartra.

## Referències

* 1 2 «Masoveria de Can Bartra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Porteria de Can Bartra». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Melbourne (Arkansas)

Melbourne és una població dels Estats Units a l'estat d'Arkansas. Segons el cens del 2000 tenia 1.673 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Melbourne tenia 1.673 habitants, 736 habitatges, i 448 famílies. La densitat de població era de 103,5 habitants/km².
Dels 736 habitatges en un 25,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,1% hi vivien parelles casades, en un 13,3% dones solteres, i en un 39% no eren unitats familiars. En el 35,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,15 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,78.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 9,9% entre 18 i 24, un 24,4% entre 25 i 44, un 22,7% de 45 a 60 i un 21,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.757 $ i la renda mediana per família de 31.900 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.529 $ mentre que les dones 18.264 $. La renda per capita de la població era de 13.110 $. Entorn del 14,5% de les famílies i el 18,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Melbourne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Melbourne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Konduki

Konduki (en rus: Кондуки) és un poble de l'óblast de Tula, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 119 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Тульской области от 14 марта 2005 года № 555-ЗТО «О переименовании муниципального образования „город Богородицк и Богородицкий район“ Тульской области, установлении границ, наделении статусом и определении административных центров муниципальных образований на территории Богородицкого района Тульской области»». Arxivat de l'original el 2021-11-23.
* ↑ «Закон Тульской области от 27 декабря 2007 года N 954-ЗТО «Об административно-территориальном устройстве Тульской области»». Arxivat de l'original el 2017-04-27.
* ↑ ОКАТО Plantilla:ОКАТО
* ↑ «Церковь Параскевы Пятницы (1834г.) в Балахне». Arxivat de l'original el 2015-04-02.
# María Fernández Grande

María Fernández Grande, coneguda esportivament com María Fernández "Pulgui", (Gijón, 11 de febrer de 1985) és una jugadora i entrenadora d'hoquei sobre patins asturiana.
Començà la pràctica de l'hoquei sobre patins a l'escola i, posteriorment, formà part de la primera plantilla del Club Patín Gijón Solimar, arribant a ser-ne la capitana. Aconseguí els primers èxits del club asturià, destacant quatre Copes d'Europa (2007, 2009, 2010, 2012), una OK Lliga Femenina (2008-09) i una Copa de la Reina (2012). La temporada 2012-13, assumí el rol de jugadora i coordinadora esportiva del club, tanmateix a meitat de temporada agafà la direcció de l'equip i tres mesos més tard guanyà el seu primer títol com a entrenadora, la Copa de la Reina de 2013. Hi romangué durant cinc temporades, guanyant una OK Lliga Femenina (2016-17) i una Copa de la Reina (2016). La temporada 2017-18 fitxà per l'Igualada Femení Hoquei Club Patins, de la segona catalana, com a entrenadora i directora esportiva, i aconseguí l'ascens de l'equip igualadí a l'OK Lliga al final de la temporada 2019-20. El juny de 2020 s'incorporà en la coordinació esportiva del Real Sociedad Tenis La Magdalena, de la Lliga OK Bronze, i, dos anys més tard, assumí la coordinació esportiva del Telecable Hockey Club.

## Palmarès
### Com a jugadora

* 4 Lligues europees d'hoquei sobre patins femenina: 2007, 2009, 2010, 2012
* 1 Lliga espanyola d'hoquei sobre patins femenina: 2008-09
* 1 Copa espanyola d'hoquei sobre patins femenina: 2012
* 1 Lliga Interautonòmica espanyola d'hoquei sobre patins femenina: 2007-08

### Com a entrenadora

* 1 Lliga espanyola d'hoquei sobre patins femenina: 2016-17
* 2 Copes espanyoles d'hoquei sobre patins femenina: 2013, 2016

## Referències

* ↑ Amado, Carlos. «Una arquitecta para fortalecer la base del Telecable» (en castellà). El Comercio, 14-06-2022. [Consulta: 3 maig 2023].
* ↑ J.L.C. «El Hostelcur Gijón pierde a la entrenadora tras cuatro años de éxitos» (en castellà). El Comercio, 09-06-2017. [Consulta: 3 maig 2023].
* ↑ «L’ascens de l’#Igualada Femení Hoquei Club Patins a l’OK Lliga, un èxit que ve de lluny». Ràdio Igualada, 05-05-2020. [Consulta: 3 maig 2023].
* ↑ Calleja, José Luis. «'Pulgui' rompe barreras con los hombres» (en castellà). El Comercio, 10-07-2021. [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ J, J. «María Fernández vuelve al Telecable» (en castellà). La Nueva España, 13-06-2022. [Consulta: 3 maig 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de María Fernández Grande - RinkHockey.net (anglès)
# María Fernanda Ladrón de Guevara

María Fernanda Ladrón de Guevara y Trápaga (Madrid, 30 de maig de 1897-Madrid, 25 d'abril de 1974) va ser una actriu espanyola i mare dels actors Amparo Rivelles (fruit dels seu primer matrimoni amb l'actor Rafael Rivelles i de Carlos Larrañaga fill del seu segon matrimoni amb Pedro Larrañaga
El cognom Ladrón de Guevara és d'origen alabès procedent del poble dÀlaba dit Guevara (Gebara en ortografia basca normalitzada)

## Biografia

Nascuda a Madrid el 30 de maig de 1897, debutà en el teatre el 13 de desembre de 1913 amb l'obra La Malquerida, en la compañía de María Guerrero i Fernando Díaz de Mendoza, el seu padrí. Ama aquersta companyia estrenà, entre altres obres El retablo de Agrellano (1913), d'Eduardo Marquina, Mamá (1913), de Gregorio Martínez Sierra, La fuerza del mal (1914), de Manuel Linares Rivas, Campo de armiño (1916) i La vestal de Occidente (1919), ambdues de Jacinto Benavente i El último pecado (1918), de Pedro Muñoz Seca.
Havia cursat estudis d'interpretació a la Real Escuela Superior de Arte Dramático, de la mà de María Tubau.
El 1922 forma la seva pròpia companyia amb el valencià Rafael Rivelles
Debuta al cinema el 1930, amb El embrujo de Sevilla, de Benito Perojo. Poc després es traslladá a Hollywood on, abans d'existir el doblatge, va fer la versió en castellà de diverses pel·lícules originalment en anglès.
Altres pel·lícules que interpretà van ser Rosas de otoño (1943), de Juan de Orduña, Altas variedades (1960), de Francesc Rovira-Beleta, Canción de arrabal (1961), de Enrique Carreras, o El bosque del lobo (1970), de Pedro Olea.
A la televisió protagonitzà la sèrie Mi hijo y yo (1963), junt a Juan Diego.
Amparo Larrañaga i Luis Merlo són actors que són nets seus.

## Referències

* ↑ «Fallecimiento de la actriz María Fernanda Ladrón de Guevara.» ABC, edición del viernes, 26 de abril de 1974, página 11. Hemeroteca ABC. Consultat el 17 de gener de 2015.
# Mola de Cortes

La Mola de Cortes (la Muela de Cortes en castellà) és una muntanya de relleu tabular situada al municipi valencià de Cortes de Pallars (Vall de Cofrents). Es caracteritza per la seua abrupta orografia i la seua gran reserva hidrològica, envoltada pel riu Xúquer que la retalla formant una profunda i espectacular gorja o tallat de gran desnivell. La Mola és un gran altiplà que ocupa prop de 36.000 hectàrees i una altitud d'entre 800 i 900 metres. La gran plataforma tabular de la Mola de Cortes s'integra al nord del gran massís del Caroig.Està envoltada de congosts, aïllada i solitària, d'ondulants paisatges i boscos de pi negre.
Va ser declarada Reserva Nacional de Caça en 1973, l'única del País Valencià. Abunden en ella els mamífers superiors (Cabres salvatges, muflons, senglars, raboses, genetes, gats salvatges) i aus (àguiles, falcons i ducs). La vegetació que predomina són el coscoll, i la carrasca.
Aprofitant l'orografia que el riu Xúquer dibuixa en l'entorn, s'ha construït una central hidroelèctrica sota la muntanya i una bassa deposit a la part superior. Durant el dia quan hi ha més demanda elèctrica, deixen caure aigua des de la bassa superior, de 23 Hm³, fins al pantà de baix. A la nit, amb l'excedent d'energia de la propera central nuclear de Cofrents bomben aigua des del pantà fins a la bassa de dalt per a de nou deixar-la caure durant el dia quan hi ha més consum elèctric.

## Referències

* ↑ Costa, Manuel. La vegetació al País Valencià. Universitat de València, 1987, p. 172. ISBN 8437002761.
# Winnsboro Mills

Winnsboro Mills és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 2.263 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Winnsboro Mills tenia 2.263 habitants, 885 habitatges i 593 famílies. La densitat de població era de 316,6 habitants/km².
Dels 885 habitatges en un 35% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,5% hi vivien parelles casades, en un 20% dones solteres, i en un 32,9% no eren unitats familiars. En el 29,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,1% tenia menys de 18 anys, un 10,3% entre 18 i 24, un 28,7% entre 25 i 44, un 19,8% de 45 a 60 i un 12,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.160 $ i la renda mediana per família de 28.357 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.305 $ mentre que les dones 19.597 $. La renda per capita de la població era de 12.841 $. Entorn del 16,7% de les famílies i el 22,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Winnsboro Mills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Winnsboro Mills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Spring Lake (Florida)

Spring Lake és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 327 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Spring Lake tenia 327 habitants, 126 habitatges, i 96 famílies. La densitat de població era de 37,5 habitants/km².
Dels 126 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 69% hi vivien parelles casades, en un 7,1% dones solteres, i en un 23,8% no eren unitats familiars. En el 19% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,57 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,2% tenia menys de 18 anys, un 3,7% entre 18 i 24, un 29,1% entre 25 i 44, un 31,8% de 45 a 60 i un 12,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.250 $ i la renda mediana per família de 58.516 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.964 $ mentre que les dones 22.143 $. La renda per capita de la població era de 18.129 $. Cap de les famílies i el 3,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Spring Lake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Spring Lake». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Bouquet garni

El bouquet garni (del francès ‘ram guarnit’ o també 'manat') o farcellet d'herbes o ramellet d'herbes és condiment bàsic per a receptes franceses. Es tracta d'un manoll d'herbes aromàtiques lligades amb un fil i que entra en l'elaboració de molts plats cuinats guisats de carn i ocell, ragús, sopes i brous. Generalment es bull amb la resta dels ingredients, però es retira quan se servirà el plat.
És fàcil de fer a casa, però se sol comprar fet en les verdureries.

## Característiques

No hi ha una recepta general per al bouquet garni, però la major part de les receptes inclouen julivert, farigola i fulles de llorer. Segons la recepta i de la regió, el bouquet garni pot incloure també alfàbrega, fulles d'api, cerfull, romaní, sajolida, estragó, orenga, coriandre i un tros de fulla de porro. El bouquet garni se sol emprar com un aromatizador de brous i s'hi afegeix en la fase final de la cocció.

## Usos

Entre els plats que usen el bouquet garni per a la seva elaboració hi ha:
* Bœuf bourguignon
* Pot au feu
* Poule au pot
* Carbonada
* Lapin chasseur
* Blanqueta de vedella
* Ossobuco
* Bolhabaissa
# Gustav Nottebohm

Gustav Nottebohm (Ludenscheid, Westfàlia, 17 de novembre de 1817 - Graz, Àustria, 29 d'octubre de 18829 fou un musicògraf i compositor alemany.
Estudià, primer a Berlín i després a Leipzig al costat de Schumann i Mendelssohn, residint més tard a Viena com a professor particular de música. Principalment es dedicà a interessants investigacions sobre Beethoven; va ser el primer a establir la importància dels quaderns de notes d'aquell, des del punt de vista biogràfic i documental.
Se li deuen:
* Ein Skiztenbuch von Beethoven (1865);
* Thematisches Verzeichnis der im Drimk erschienenen Werke von Beethoven (1868);
* Beethoveniana (1872);
* Beethovens Studien (1873);
* Thematisches Verzeichnis der i Druck erschienenen Werke Franz Schubert (1874);
* Mozartiana (1880);
* Ein Skizzenbuch von Beethoven aus dem Jahr 1803 (1880).
Com a compositor deixà un quartet i diversos trios per a piano i instruments d'arc i algunes composicions per a piano.

## Referències

* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). volum 38 Nec - Nully. Madrid: Espasa-Calpe, 1973, p. 1275. ISBN 84-239-4538-3.
* ↑ Pohl, Carl Ferdinand. «Nottebohm, Gustav». A: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (en alemany). Leipzig: Duncker & Humblot, 1887, p. 41-44.
# Arooka

Arooka fou un principat (tikhana) de l'Índia al Shekawati, dependent de Jaipur. S'hi va establir el takhur (noble) Duleha Singh el 1796.

## Llista de sobirans

* Duleha Singh 1796-1837
* Man Singh 1837-1839
* Mahtab Sinbgh 1839-1895
* Ramlal Singh 1895-1904
* Karni Singh 1904-1951
* Laxman Singh 1951-1954 (accedí a l'Índia l'1 d'agost de 1954)

## Referències

* Genealogia per Henry Soszynski Arxivat 2009-05-27 a Wayback Machine.
# Terra rossa

La terra rossa (que en italià vol dir 'terra vermella') és un tipus de sòl argilós de color vermellós produït per la meteorització química (dissolució) de les margues i de la roca calcària. És molt característic de climes mediterranis i és molt comú a Catalunya.
L'aigua de pluja, una mica àcida, dissol i s'endú el carbonat de calci de les margues i de la roca calcària i deixa l'argila (rica en òxids de ferro de color vermell) i altres compostos insolubles. El resultat és un sòl d'un color vermellós característic.
En comparació amb la majoria dels sòls argilosos, la terra rosa té característiques de drenatge sorprenentment bones. Això fa que sigui un tipus de sòl apreciat per a la producció de vi. Entre altres regions vinícoles, es troba a la Manxa a Espanya i a zones de l'interior d'Austràlia. A Mallorca rep el nom de terra de call vermell.

## Referències

* ↑ «Terra rossa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ http://www.winepros.com.au/jsp/cda/reference/oxford_entry.jsp?entry_id=3201 Arxivat 2008-08-08 a Wayback Machine.
# Rhacophorus barisani

Rhacophorus barisani és una espècie de granota que es troba a Indonèsia.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Iskandar, D. & Mumpuni 2004. Rhacophorus barisani. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# Rhacophorus calcaneus

Rhacophorus calcaneus és una espècie de granota que es troba a Laos, Vietnam i, possiblement també, a Cambodja.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* van Dijk, P.P. & Truong, N.Q. 2004. Rhacophorus calcaneus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# Regne dels Djaaliyyun

El regne dels Djaaliyyun fou un Regne (entitat política) entre l'Atbara i el Nil, amb centre a Xendi (Sudan). És esmentat sota el nom de regne d'Al Gal pel viatger jueu David Reubeni el 1523. Durant l'hegemonia dels funj del Sennar, el regne es va fer vassall dels abdallàbides, el senyor dels quals, (titulat Wad Adjib), era el sobirà de les tribus àrabs vassalles del sultà funj de Sennar.
Al segle xvii foren governats per un cap (makk, plural mukuk) del clan Sadab dels djaaliyyun, que residia a Shandi a la dreta del Nil. El 1772 quan hi va passar Bruce estaven governats per una princesa abdallàbida viuda del makk; el darrer cap fou Nimr Muhammad, que gaudia de gran poder, per damunt del regne dels abdallàbides, que estaven en decadència. Burckhardt va estar al país el 1814, i Shandi era llavors un centre comercial del Sudan oriental. El 28 de març de 1821 el makk Nimr es va sotmetre al serasker Ismail Kamil Pasha, que fou rebut a la capital per Nimr el 1822.
Un conflicte sobre el preu dels esclaus va provocar l'assassinat d'Ismail Kamil i la revolta del djaaliyyun i altres tribus de més al sud; els rebels foren derrotats pel defterdar Mehmed Khusrew Bey serasker de Kordofan, i Shandi fou assolada; la vila veïna d'al-Matamma, a l'altre costat del riu, la va substituir. Els djaaliyyun es van beneficiar de l'ocupació i els seus petits comerciants (djallaba) es van estendre a diverses parts del Sudan, afavorint el comerç d'esclaus. Gordon, governador del Sudan, va prendre mesures contra ells el 1879, i llavors van donar suport a Muhàmmad Àhmad, però després el seu successor Abdullahi, va donar preferència als Bakkara; quan Lord Kitchener va avançar cap a Omdurman, el cap djaaliyyun d'al-Matatma, Abd Allah Sad al-Djaali va trair a Abdullahi i va refusar evacuar la ciutat tal com se li ordenava, i va demanar ajut als britànics, però al no rebre suport la ciutat fou ocupada per forces mahdistes i Abd Allah Sad va morir a la lluita l'1 de juliol de 1897.
Poc després els britànics van dominar el Sudan i els djaaliyyun, com a bons comerciants, van aprofitar la situació per expandir el seu comerç.

## Bibliografia

* H. A, Mc Michael, A History of the Arabs in the Sudan, Cambridge 1922.
* Holt, P.M.. " D̲j̲aʿaliyyūn." Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2012