OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premi Azorín

El Premi Azorín de novel·la es va iniciar el 1994, convocat per la Diputació d'Alacant.
La Diputació d'Alacant i Editorial Planeta van arribar a un acord amb l'ànim de potenciar aquest premi que tradicionalment atorgava la institució pública. En l'acord entre ambdues entitats, signat al març de 1994, es va fixar com primer objectiu d'aquesta nova etapa del guardó situar-lo entre els premis de major importància de parla hispana.
S'atorga a novel·les originals i inèdites en castellà. La dotació del premi es va fixar en deu milions de pessetes i la primera edició celebrada en col·laboració entre les dues entitats va arribar un alt nivell de participació, amb 135 novel·les presentades. L'èxit de convocatòria des de llavors ha anat en augment i el premi en metàl·lic és de 68.000 € en l'edició del 2007.

## Guardonats

| Any | Estat | Obra | Autor |
| 1994 | Espanya | La novela de Pepe Ansúrez | Gonzalo Torrente Ballester |
| 1995 | Espanya | El burdel de Lord Byron | Luis Antonio de Villena |
| 1996 | Espanya | La cárcel del amor | Luis Racionero |
| 1997 | Espanya | El último banquete | Jesús Ferrero |
| 1998 | Cuba | El hombre, la hembra y el hambre | Daína Chaviano |
| 1999 | Espanya | Bajarás al reino de la tierra | José Luis Ferris |
| 2000 | Espanya | Cielos de barro | Dulce Chacón |
| 2001 | Espanya | El secreto de la lejía | Luisa Castro |
| 2002 | Espanya | La muerte blanca | Eugenia Rico |
| 2003 | Espanya | Dios se ha ido | Javier García Sánchez |
| 2004 | Espanya | El secreto de Orcelis | Manuel Mira |
| 2005 | Colòmbia | El penúltimo sueño | Ángela Becerra |
| 2006 | Espanya | La crin de Damocles | Javier Pérez |
| 2007 | Espanya | La caza salvaje | Jon Juaristi |
| 2008 | Espanya | Pólvora negra | Montero Glez |
| 2009 | Espanya | El arte de perder | Lola Beccaria |
| 2010 | Espanya | El amor del rey | Begoña Aranguren Gárate |
| 2011 | Espanya | Indian express | Pepa Roma |
| 2012 | Espanya | Capricho | Almudena de Arteaga |
| 2013 | Cuba | La mujer que llora | Zoé Valdés |
| 2014 | Espanya | Hotel Paradiso | Ramón Pernas |
| 2015 | Espanya | Sus ojos en mí | Fernando González Delgado |
| 2016 | Espanya | Dispara a la Luna | Reyes Calderón |
| 2017 | Espanya | Llamadme Alejandra | Espido Freire |
| 2018 | Espanya | Quiéreme siempre | Núria Gago |

## Referències

* ↑ Ezequiel Moltó. Zoe Valdés gana el premio Azorín con una novela sobre una amante de Picasso, El País, 07.03.2013; acceso 08.03.2013

## Enllaços externs

* Premi Azorín a Editorial Planeta Arxivat 2017-02-13 a Wayback Machine.
# Al·logenes

Al·logenes (del grec ἀλλογενὴς "allogenés", l'estranger o el nascut fora), és el tercer llibre del còdex XI dels Manuscrits de Nag Hammadi. Forma part dels Evangelis apòcrifs. El text presenta moltes llacunes, que en part es poden completar per un fragment del còdex Tchacos trobat no fa gaire.

## Contingut

El text és un apocalipsi que descriu les "revelacions" que va rebre l'estranger Al·logenes d'uns éssers divins, totes de contingut gnòstic. Al·logenes descriu com va superar la por i la ignorància, i com va ascendir al regne esotèric del déu dels gnòstics. El tractat té dues parts. La primera explica les sis (o potser cinc) revelacions de Iouel. La segona narra una visió apocalíptica per part d'uns sers divins, i al final Al·logenes rep instruccions molt concretes per a escriure un llibre sobre allò que ha vist i sentit.
El text es conserva en llengua copta, i és traducció d'un original grec, segurament posterior al 220, ja que no en fan menció ni Ireneu ni Hipòlit, que van combatre els gnòstics. El còdex grec sembla que va ser escrit a Alexandria i va fer cap a Roma a mitjans del segle III, on va ser discutit a l'escola neoplatònica de Plotí. Porfiri diu a la seva obra Vida de Plotí que aquest va conèixer la filosofia gnòstica a través d'alguns escrits apocalíptics, i es creu que un d'ells va ser aquest Al·logenes. El text copte és de difícil interpretació, ja que la traducció del grec va topar amb dificultats a causa de la gran quantitat de tecnicismes metafísics de l'original.

## Referències

* ↑ Wire, Antoniette. "Allogenes: Introduction". A: Nag Hammadi Codices XI, XII, XIII. Leiden: Brill, 1990.
# Murdeira

Murdeira (crioll capverdià Murdera) és una vila a la costa oest de l'illa de Sal a l'arxipèlag de Cap Verd, al llarg de la carretera entre Espargos i Santa Maria. Originàriament era un petit assebtanebt de grangers i pescadors, però des de finals de la dècada de 1990, una gran empresa privada va finançar la construcció de l'un centre turístic de platja anomenat "Aldeamento Turístico da Murdeira" que va fer créixer la població permanent amb la venda de les cases a locals i forasters.

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd

## Referències

* ↑ «Turim - História». Turim. Arxivat de l'original el 2014-08-04.
# Gençlerbirliği Spor Kulübü

El Gençlerbirliği Spor Kulübü és un club de futbol turc de la ciutat d'Ankara. El nom vol dir, textualment, "Unió de Joves".

## Història

El Gençlerbirliği va ser fundat per estudiants de l'escola Ankara Erkek Lisesi (Sultani Mektebi). Aquests estudiants eren Ramiz Eren, Mennan İz, Mazhar Atacanlı, Sait, Kenan, Nuri, Namik Katoğlu, Namık Ambarcıoğlu, Ridvan Kırmacı, Hafi Araç, Ruhi, Sari Ziya i Hakki.
El 14 de març de 1923 nasqué el club i adoptà el nom d'Unió de Joves, pel fet d'estar format completament per estudiants. Faik Bey, pare de Sarı Ziya, fou el primer president.
L'actual club Gençlerbirliği OFTAŞ és el club reserva del Gençlerbirliği SK.

## Palmarès

* Copa turca de futbol (2): 1987, 2001
* Campionat turc de futbol (2): 1941, 1946
* Lliga d'Ankara de futbol (10): 1929-30, 1930-31, 1931-32, 1932-33, 1934-35, 1939-40, 1940-41, 1945-46, 1949-50, 1950-51
* Copa TSYD (13)

## Jugadors destacats

| Fatih Akyel Serkan Balcı Deniz Barış Uğur Boral Ümit Bozkurt Mehmet Çakır Ömer Çatkıç Metin Diyadin Tolga Doğantez İsmail Güldüren Ümit Karan Okan Koç Tayfun Korkut Baki Mercimek | Ümit Özat Mustafa Özkan Ergün Penbe Kemalettin Şentürk Adrián Domenech Jorge Rinaldi Filip Daems Patrick Nys Elvir Bolić Zlatko Yankov Tomasz Zdebel Fredrik Risp Nick Carle Josip Skoko | Ayman Abdelaziz Abdelzahr El-Saka Ahmed Hassan Lahcen Abrami Geremi Njitap Marcel Kimemba Mbayo Haminu Dramani Souleymane Youla Cheick Oumar Dabo Tijjani Babangida Isaac Promise Lamine Traoré John Moshoeu Alfred Phiri |

## Bibliografia

* (turc) Ankara Rüzgarı. Arxivat 2005-04-27 a Wayback Machine. Kendi Yayinlari 2003 ISBN 9759242206 author: Tanıl Bora.

## Enllaços externs

* Web oficial
* Web en anglès
* Web de seguidors Arxivat 2013-05-14 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «www.gencler.org : Gençlerbirliði Taraftarlarýnýn Haber ve Ýstatistik Sitesi».
* ↑ «2. BÖLÜM». Arxivat de l'[* 1931-32 http://www.genclerbirligi.s5.com/ikinci.htm original] el 2008-06-05. [Consulta: 23 febrer 2008].
# Per què he plorat?

Per què he plorat? és una cançó d'Albert Guinovart de 1988 amb lletra adaptada per Xavier Bru de Sala a partir dels textos originals d'Àngel Guimerà per a l'espectacle Mar i cel produït per Dagoll Dagom.
Estrenat el 7 d’octubre de 1988 al Teatre Victòria de Barcelona. Es va reposar el 2004 en una coproducció del Teatre Nacional de Catalunya amb una revisió total de la partitura original i nova orquestració. El 12 d’octubre de 2006 es va estrenar en versió castellana de Guillermo Ramos al Teatre Gran Via de Madrid. El 17 de març de 2007 es va estrenar la versió alemanya de Hartmut Forche en l’Opernhaus de Halle amb una nova orquestració per a orquestra simfònica.
Dagoll Dagom va fer un concurs entre diversos compositors a qui van demanar un parell de temes, entre els que van seleccionar Albert Guinovart per compondre els temes de l'obra. En una entrevista, pel programa No me la puc treure del cap el director Joan Lluís Bozzo en va destacar l'expressivitat, la passió i la música, que era clàssic i actual a l'hora i com convencia ell tocant al piano. Albert Guinovart va explicar que es va fixar en el tarannà d'El Fantasma de l'Òpera, que s'acabava d'estrenar. Tot i la seva joventut, Guinovart va imposar el seu criteri de tenir primer les lletres per compondre la part musical, sobre el de Bru de Sala que ho preferia al revés. Dagoll Dagom va demanar-li una gran cançó. La primera versió no els va agradar gens i la va reformar sencera. Quan la tenien feta va resultar molt llarga i Guinovart va proposar unir el fragment que cantava el personatge de Saïd amb un dels fragments de Blanca el que va remarcar els contrapunts de les seves històries.
La cançó fa un crescendo, acompanyats per la percussió, que desemboca en la tornada que canten els dos personatges, canviant unes paraules: mentre Blanca canta "per què he plorat per qui no havia de plorar?", Saïd canta "per què ha plorat com mai no havia vist plorar?". Ve a continuació del tema "L'expulsió / Ària de la mare" on el personatge de Blanca s'ha emocionat amb la història de Saïd, el capità dels pirates algerians que els han segrestat.
Ha estat interpretada per Àngels Gonyalons, Carme Cuesta, Elena Gadel i Ana San Martín en els papers de Blanca i per Carlos Gramaje, que va fer el duet amb totes quatre, i Roger Berruezo, que només el va fer amb Ana San Martín, en el de Saïd. Al mateix programa, Gramaje va explicar que Guinovart va tenir en compte que ell era baix, un registre molt poc habitual en teatre musical, per fer que cantés de forma gairebé recitada. Va tenir el Premi Max a la millor composició el 2006.

## Referències

* 1 2 «Compositor - Albert Guinovart». Arxivat de l'original el 2019-11-03. [Consulta: 3 novembre 2019].
* 1 2 3 4 5 6 «Mar i Cel». TV3. [Consulta: 3 novembre 2019].
* ↑ HpConan. «09- L'expulsió. Ària de la mare. Mar i Cel 1988.». Youtube, 04-09-2006. [Consulta: 3 novembre 2019].

## Enllaços externs

* Partitura i lletra
* Mar i Cel a TV3 a la carta
# Eva Prenafeta i Torres

Eva Prenafeta i Torrres (Barcelona) és una autora i dibuixant catalana de llibres il·lustrats. És llicenciada en Dret a la Universitat l'Abat Oliba i durant molts anys ha exercit d'empresària. Després de més de dues dècades dedicada als negocis, es passà a la creació gràfica d'històries il·lustrades per a infants, propers als còmics.
Prenent d'inspiració els seus viatges i els anys viscuts a l'estranger, Prenafeta va crear l'any 2013 la sèrie d'aventures Els Superminiforts, un conjunt de llibres protagonitzats per un grup d'herois que emprenen missions singulars. L'autora desenvolupa l'acció d'aquestes històries en països forans, mostrant la gent i els costums de les cultures locals. Les trames barregen l'acció amb explicacions didàctiques sobre temes diversos, com la filosofia, l'astronomia i la gastronomia.
Sílvia Plana descriu la seva obra com acolorida, viva, sense ombres i de contorns definits. Els personatges sovint miren el lector directament als ulls en un esforç de l'autora per generar una relació de complicitat i transparència. Actualment la sèrie Els Superminiforts està en procés de traducció a l'anglès.
Prenafeta també és la creadora de la col·lecció Contes Minúsculs/Tiny Tales, publicats en català i en anglès, així com del llibre "A París" i d'"Eva", una sèrie de tires còmiques fetes amb la col·laboració d'un guionista francés. També participa regularment a la revista La Mota, del municipi de Pujalt, i és la creadora del conegut senyal de les iaies de la carretera B-102 de Pujalt a l'Astor.

## Referències

* 1 2 «Eva Prenafeta: “La meva màxima i única aspiració és que els lectors s'ho passin bé”». L'escriba, 14-01-2015. [Consulta: 17 març 2020].
* ↑ «Eva Prenafeta: «La creació s'ha convertit en una necessitat intel·lectual»». El Temps, 09-08-2016. [Consulta: 17 març 2020].
# Luci Hostili Cató

Luci Hostili Cató (en llatí Lucius Hostilius Cato) va ser un magistrat romà del segles III i II aC. Formava part de la gens Hostília, que es deien descendents de Tul·li Hostili.
Va ser nomenat pel senat un dels comissionats per restaurar i repartir les terres del Samni i la Pulla devastades per Hanníbal després del 201 aC, segurament amb el títol de Triumvir agro dando.
Després va ser llegat de Luci Escipió Asiàtic a la guerra contra el selèucida Antíoc III el Gran l'any 190 aC, i igual que el seu germà Aule Hostili Cató va ser acusat de rebre suborns del rei selèucida. A diferència del seu germà que no es va presentar al judici, Luci va comparèixer i va ser jutjat, però absolt.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXXI,4; XXXVIII,55
# Premià

«Premià» té aquests significats:

## Vegeu també

* Premia, comuna italiana de la província de Verbano-Cusio-Ossola
# Amfímac

Amfímac (en llatí Amphimachus, en grec antic Ἀμφίμαχος) fou un general macedoni que va participar en la conquesta de l'imperi Persa.
Al repartiment de satrapies feta per Antípater l'any 321 aC se li va donar la de Mesopotàmia amb l'Arbelitis, segons Flavi Arrià i Diodor de Sicília.

## Referències

* ↑ Amphimachus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 150
# La Colònia Estabanell

La Colònia Estabanell és una entitat de població i antiga colònia tèxtil de Camprodon (Ripollès). És anomenada també Colònia Matabosch o can Matabosc, i la Gran Enciclopèdia Catalana utilitza la grafia la Colònia Estevenell.

## Descripció

La Colònia Estabanell es troba entre el pont que duu al càmping Vall de Camprodon, al sud, i la central hidroelèctrica de la Farga, al nord. A l'oest hi ha la pista forestal que duu a Cavallera, amb una torre medieval, i al municipi d'Ogassa. Per l'est, a l'altra banda del riu, passa una pista de terra que uneix els ponts de les Rocasses i de la Rovira.
Malgrat que la fesomia de colònia industrial s'està perdent, en la seva època d'esplendor la colònia estava formada per una fàbrica tèxtil, una església, una escola, tres blocs d'habitatges per a obrers, un cafè, una sala de ball i un estanc. L'església, dedicada a sant Antoni de Pàdua, i en la qual s'hi realitzen esporàdicament actes religiosos, té com a elements destacables, un petit campanar amb campana i un rosetó i, a la part posterior, tres finestrals d'arc apuntat, el central resta tapat. Els habitatges s'agrupen en quatre blocs, i el cafè i la sala de ball s'utilitzen de magatzem i garatge, respectivament.

## Història

L'any 1870 s'iniciaren les obres de construcció d'aquesta colònia, la primera del riu Ter. Fou iniciativa de l'industrial d'Olot Antoni Matabosch, que traslladà per l'antic camí d'Olot a Ripoll tota la maquinària per a la posada en marxa de la nova fàbrica de filats i teixits de cotó. La instal·lació tenia 300 telers i una secció de tints. La fàbrica patí un gran incendi l'any 1917. La companyia tèxtil Estabanell i Pahissa l'any 1923 va comprar la colònia a Matabosch i la colònia va passar a anomenar-se Colònia Estabanell, denominació que encara perdura en l'actualitat. La companyia li donà un nou i renovat impuls, va reconstruir la fàbrica, va posar en marxa la filatura i va ampliar la fàbrica successivament fins al 1957.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya
* 1 2 «Colònia Estabanell». Consorci del Ter. [Consulta: 18 febrer 2015].
* ↑ Serra Rotés, Rosa «El patrimoni industrial de l'Alt Ter». Revista de Girona, 213, juliol i agost 2002, pàg. 52-57.
# Coronació d'Ardaixir II

La Coronació d'Ardaixir II és un relleu en roca que fou tallat entre el 379 i el 383 abans de la nostra era per Ardaixir II, l'onzé rei de reis (xaxanxah) de l'Imperi sassànida. El relleu es troba a Taq-e Bostan, a l'Iran.
El relleu mostra tres figures dempeus que duen galons; Ardaixir n'és al centre, flanquejat per dues figures masculines. La figura de la dreta, que lliura la diadema a Ardaixir, es reconeixia originàriament com el déu suprem zoroastrià Ahura Mazda, però actualment els investigadors s'inclinen per Sapor II, per l'estil de la seua corona, i perquè Sapor fou qui va designar Ardaixir com a xa. Els dos xas són dempeus sobre el cos d'un enemic caigut, inequívocament un romà, la corona del qual indica que és un emperador, i se suposa que representa l'emperador romà Julià l'Apòstata, que va envair l'Iran l'any 363 i l'assassinaren a l'oest de la capital sassànida de Ctesifont. La figura de l'extrem esquerre, que alguns consideren el profeta Zoroastre, podria ser la deïtat Mitra. Sosté un barrot aixecat, i santifica així la investidura.

## Galeria

* Imatge d'Ardaixir II
* Detall del Farshiang / Cybaris (anell de poder reial)
* Cerimònia de coronació d'Ardaixir II
* La portada de Pèrsia passada i present; un llibre de viatges i recerca, amb més de dues-centes il·lustracions i un mapa (1906)
* La portada de Pèrsia passada i present, un llibre de viatges i recerca, amb més de dues-centes il·lustracions i un mapa (1906)
* L'emperador caigut

## Referències

* 1 2 3 4 5 Shahbazi, 1986, p. 380–381.
* ↑ Grenet, 2006.
# Rubén José Suñé

Rubén José Suñé (Buenos Aires, 7 de març de 1947 - Buenos Aires, 20 de juny de 2019) va ser un jugador de futbol argentí. Habitualment ocupava la posició de migcampista.

## Trajectòria

Format a les categories inferiors del Boca Juniors, Suñé debutà a primera divisió argentina l'any 1967, esdevenint amb el temps una peça clau de l'equip i capità. En la seva primera etapa defensant els colors de l'equip xeneize, Suñé guanyà la Copa Argentina de 1969, així com el Nacional de 1969 i 1970.
L'any 1973 marxà a Club Atlético Huracán, on jugà una temporada abans de passar a les files del Unión de Santa Fe per recalar finalment l'any 1976 a les files del Boca Juniors, on en una segona època més daurada que la primera, alçà el Nacional de 1976, el Metropolità de 1976, així com la Copa Libertadores de 1977 i 1978 i la Copa Intercontinental de 1977.
L'any 1981 disputà una última temporada abans de retirar-se al San Lorenzo de Almagro.

## Palmarès

* 1 Copa Intercontinental: 1977
* 2 Copa Libertadores: 1977 i 1978
* 4 Lliga argentina: Nacional 1969, Nacional 1970, Nacional 1976 i Metropolità 1976
* 1 Copa Argentina: 1969
# Faido

Faido és un municipi del cantó de Ticino (Suïssa), cap del districte de Leventina.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Luci Hortensi

Luci Hortensi és el nom dels següents personatges:
* Luci Hortensi, pretor el 171 aC
* Luci Hortensi, pretor de Sicília el 97 aC
* Luci Hortensi, llegat de Sul·la
# Patesnak, un cuento de Navidad

Pasternak, un cuento de Navidad és un curtmetratge espanyol de 1998 dirigit pel navarrès Iñaki Elizalde Bandrés, amb guió escrit per ell i Cristina Rekalde, i protagonitzat per Patxi Bisquert i Txema Blasco.

## Argument

En una ciutat en guerra, el petit Benda és ferit per un franctirador en una emboscada. Palouk, un altre nen, observa atònit els fets.

## Repartiment

* Patxi Bisquert - Fuster
* Jon Lasterra - Palouk
* Conor Surgenor - Benda
* Txema Blasco - Vell
* Itziar Suárez - Mare de Benda

## Nominacions i premis

* Nominat al Goya al millor curtmetratge de ficció.
* Gran Premi del Zinebi 1998.

## Referències

* ↑ Pasternak, un cuento de Navidad Arxivat 2019-12-14 a Wayback Machine. al web d'Inaki Elizalde
* ↑ Pasternak, un cuento de Navidad, al web dels Goya
* ↑ «Palmarès del Zinebi». Arxivat de l'original el 2019-12-03. [Consulta: 13 desembre 2019].

## Enllaços externs

* Pasternak, un cuento de Navidad, curtmetratge a Youtube
# Hiba Abouk

Hiba Aboukhris Benslimane, més coneguda com a Hiba Abouk (Madrid, 30 d'octubre de 1986), és una actriu espanyola d'ascendència líbia per part paterna, tunisiana per part materna i gitana per part del seu avi. És coneguda especialment pel paper de Fàtima a El Príncipe.

## Biografia

Va néixer a Madrid i era la menor de quatre germans. Els seus pares s'havien instal·lat poc abans a Espanya després d'emigrar des de Tunísia. Fou educada en la cultura musulmana. L'apassiona el flamenc. Va estudiar al Liceu Francès de Madrid fins als 18 anys. Posteriorment va estudiar Filologia Àrab i es va llicenciar en Art Dramàtic per la RESAD. A més de castellà i àrab parla francès, anglès i italià.
Després d'una aparició menor en un capítol d' El síndrome de Ulises el 2008, acreditada com a Hiba Hadoukis, la seva carrera com a actriu va començar realment el 2010, a La isla de los nominados, una sèrie emesa per Cuatro. Li va seguir, el 2011, un paper episòdic a l'adaptació espanyola de Cheers i el seu paper de Guadalupe a El corazón del océano que, tanmateix, no es va emetre fins a 2014. En 2012 va entrar a formar part del repartiment habitual de la sèrie d'Antena 3 Con el culo al aire, en la que participà en les dues primeres temporades. En febrer de 2014 debutà a El Príncipe, sèrie emesa per Telecinco amb audiències habitualment superiors a cinc milions de teleespectadors i en la qual va tenir el seu primer paper protagonista interpretant a Fàtima.

## Vida privada

Es parella des de 2018 del jugador de futbol nascut a Madrid, Achraf Hakimi, amb qui va tenir el seu primer fill, de nom Amín, el 12 de febrer de 2020.

## Filmografia
### Sèries de televisió

| Any | Títol | Cadena | Personatge | Notes |
| 2008 | El Síndrome de Ulises | Antena 3 | Hiba | 1 episodi |
| 2010 | La isla de los nominados | Cuatro | Eva Lys | 11 episodis |
| 2011 | Cheers | Telecinco | Ágata | 1 episodi |
| 2012-2013 | Con el culo al aire | Antena 3 | Candela Prieto Soriano | 26 episodis |
| 2014 | El corazón del océano | Antena 3 | Guadalupe | 6 episodis |
| 2014-2016 | El Príncipe | Telecinco | Fátima Ben Barek | 31 episodis |

### Pel·lícules

| Any | Títol | Personatge | Notes |
| 2010 | Pegada a tu almohada | Marisa | Curtmetratge |
| 2014 | Historias de Lavapiés | Rachida | Secundari |
| 2014 | Terre brulee | Hiba | Curtmetratge |
| 2017 | Proyecto tiempo | Alba | |
| 2017 | Caribe Mix | Alicia | |
| 2017 | Malek | Shoreh | |

## Referències

* ↑ «Entrevista». , 05-04-2014 [Consulta: 17 juliol 2017].
* 1 2 3 4 5 El Comercio. «Hiba Abouk, la singular biografía y personalidad de la actriz de moda de la serie 'El Príncipe'». [Consulta: 22 març 2014].
* ↑ «Los cuatro guardaespaldas de Hiba Abouk» (en castellà), 16-05-2014. [Consulta: 13 febrer 2020].
* ↑ Antena 3. «Hiba Abouk». [Consulta: 22 març 2014].
* 1 2 Kuranda. «Hiba Abouk». [Consulta: 22 març 2014].
* ↑ Imdb. «Hiba Hadoukis». [Consulta: 22 març 2014].
* ↑ Cadena SER. «El mejor baile sigue siendo el de 'El príncipe'». Arxivat de l'original el 2014-03-11. [Consulta: 22 març 2014].
* ↑ «Hiba Abouk da la bienvenida a su primer hijo». .

## Enllaços externs

* Notícies de Hiba Abouk a El País