OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Epinnula magistralis

Epinnula magistralis és una espècie de peix pertanyent a la família dels gempílids i l'única del gènere Epinnula.

## Descripció

* Pot arribar a fer 100 cm de llargària màxima (normalment, en fa 45).
* És de color blau grisenc amb el cap lleugerament més fosc que el cos.
* 15-16 espines i 17-20 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 13-17 radis tous a l'anal.
* 32 vèrtebres.
* Preopercle amb dues espines esmolades en el seu angle inferior.
* Boca amb diversos ullals i un parell de dents canines a l'extrem de la mandíbula inferior, les quals són visibles encara que la boca es trobi tancada.
* Doble línia lateral: la inferior es ramifica per sota de la cinquena o la sisena espina de l'aleta dorsal.

## Hàbitat

És un peix marí, bentopelàgic i de clima tropical que viu entre 100 i 185 m de fondària i entre les latituds 38°N-19°S i 109°E-74°W.

## Distribució geogràfica

Es troba al mar Carib i el Pacífic nord-occidental (el sud del Japó). N'hi ha també un registre a l'Índic (12° 27′ S, 116° 16′ E).

## Observacions

És inofensiu per als humans i consumida com a aliment.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Nakamura, I. i N.V. Parin, 1993. FAO Species Catalogue. Vol. 15. Snake mackerels and cutlassfishes of the world (families Gempylidae and Trichiuridae). An annotated and illustrated catalogue of the snake mackerels, snoeks, escolars, gemfishes, sackfishes, domine, oilfish,. cutlassfishes, scabbardfishes, hairtails, and frostfishes known to date. FAO Fish. Synop. 125(15):136 p.
* ↑ Nakamura, I. i N.V. Parin, 1993.
* ↑ Sánchez, A.C., 1997. Listado taxonómico de las especies marinas identificadas en los océanos Pacífico y Atlántico (Caribe) de Nicaragua. Ministerio de Economía y Desarrollo. MEDE PESCA. Managua. 28 p.
* ↑ Claro, R. i L.R. Parenti, 2001. The marine ichthyofauna of Cuba. p. 21-57. A: Claro, R., K.C. Lindeman i L.R. Parenti (eds) Ecology of the marine fishes of Cuba. Smithsonian Institution Press, Washington DC i Londres. 253 p.
* ↑ Claro, R., 1994. Características generales de la ictiofauna. p. 55-70. A R. Claro (ed.) Ecología de los peces marinos de Cuba. Instituto de Oceanología Academia de Ciencias de Cuba i Centro de Investigaciones de Quintana Roo.
* ↑ Cervigón, F., R. Cipriani, W. Fischer, L. Garibaldi, M. Hendrickx, A.J. Lemus, R. Márquez, J.M. Poutiers, G. Robaina i B. Rodríguez, 1992. Fichas FAO de identificación de especies para los fines de la pesca. Guía de campo de las especies comerciales marinas y de aquas salobres de la costa septentrional de Sur América. FAO, Roma. 513 p. Preparado con el financiamiento de la Comisión de Comunidades Europeas y de NORAD.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Epipactis

Epipactis és un gènere amb unes 63 espècies d'orquídies terrestres, de la subfamília Epidendroideae, de la tribu Neottieae, de la família Orchidaceae. El nom Epipactis procedeix del grec επιακτις, epipaktis, nom d'una planta medicinal usada en la Grècia clàssica. Aquestes orquídies es distribueixen en les zones temperades i subtropicals de les Amèriques, Àsia i Europa, i es troben en boscos i en espais oberts, amb desenvolupament sota terra, en sòls i sovint en dunes humides prop del mar. Són plantes resistents a la humitat i es poden desenvolupar en llocs molt humits.Totes aquestes espècies tenen una dependència molt forta en la seva simbiosi amb la seva madeixa d'hifes. Algunes espècies, no obstant això, han reduït les fulles i necessiten menys clorofil·la. Aquestes formes es poden reconèixer per les seves flors porpra en comptes de violeta.

## Bibliografia

* Bechtel, Cribb and Launert (s/a). The Manual Of Cultivated Orchid Species, The MIT Press.
* Leroy-Terquem, Gerald & Parisot, Jean (1991). Orchids: Care and Cultivation, London: Cassel.
* Pridgeon, Alec (s/a). The Illustrated Encyclopedia of Orchids, Timber Press.
* Schoser, Gustav (1993). Orchid Growing Basics, New York: Sterling.
* White, Judy (1996). Taylor's Guide to Orchids, New York: Houghton-Mifflin.
# Emili Casademont i Comas

Emili Casademont i Comas (Girona, 15 de febrer de 1936 - Figueres, 27 de novembre de 2012) fou un periodista i escriptor català.
Visqué a cavall entre Catalunya, el Marroc, Algèria i el Principat d'Andorra, països on treballà per a molts mitjans de comunicació, com les agències Reuters, Europa Press, Cifra i Efe, entre d'altres. Publicà informacions, cròniques i reportatges, especialment sobre Salvador Dalí o sobre els famosos que visitaven la Costa Brava tingueren ressò internacional perquè es van publicar al diari Ya de Madrid, a la revista francesa Depêche du Midi i d'altres. A Àfrica va treballar als Diario de África i Africa Deportiva a Tetuan. A Ràdio Popular de Figueres, l'1 de novembre del 1965 va fer la primera emissió diària en català després la guerra civil. Fou guardonat amb el premi Mosca de Galena 1999, pel Col·legi de Periodistes de Catalunya, per haver estat el pioner de la ràdio en català de postguerra. Els últims anys residí de forma fixa a Figueres, on escrigué articles d'opinió per a diversos mitjans locals, com el Diari de Girona, del qual era el col·laborador més antic juntament amb el seu antecessor Los Sitios.
El 2014, la família va cedir el fons documental a l'Arxiu Municipal de Girona.

## Obres destacades

* L'hora de Catalunya: Petit recull d'una emissió radiofónica
* L'Home d'«Els cent Homes»: aproximació a la vida i obra de Josep Fontbernat (1996)

## Referències

* ↑ «Mor el periodista Emili Casademont». Diari de Girona, 28-11-2012 [Consulta: 24 juny 2013].
* 1 2 «L'Ajuntament de Girona rep el fons documental d'Emili Casademont | Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona». Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions, 17-12-2014. [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ «Emili Casademont». Col·legi de Periodistes de Catalunya, 04-09-2013. [Consulta: 23 abril 2019].
* 1 2 3 «Apunts: Emili Casademont i Comas». El Punt Avui, 29-11-2012, pàg. 68.
* ↑ «Girona rep el fons documental del periodista Emili Casademont». La Vanguardia, 22-12-2014.
* ↑ L'hora de Catalunya: Petit recull d'una emissió radiofónica. Impr. Indústries Litogràfiques, 1968, p. 149.
* ↑ Casademont i Comas, Emili. L'home d'«Els Cent Homes»: aproximació a la vida i obra de Josep Fontbernat. Bescanó: Ajuntament de Bescanó, 1996, p. 218. ISBN 848939301X.

## Enllaços externs

* «Blog pòstum d'Emili Casademont i Comas».
* «Fons Emili Casademont i Comas» (pdf). Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions Arxiu Municipal de Girona, 01-12-2015.
# Emili Castellanos

Emili Castellanos Vila (Tagamanent, 1 de gener de 1954 – Barcelona, 17 de novembre de 1995) fou filòleg, corrector i escriptor català.
Un cop acabats els estudis de Filologia catalana a la Universitat de Barcelona (UB), va treballar com a corrector al diari Avui. Posteriorment va col·laborar en diferents àmbits, administració pública, món editorial i en el doblatge de pel·lícules subtitulades en català. Cap a finals dels 80 comença a destacar la seva producció literària dins del gènere de la novel·la detectivesca catalana. La seva obra ha estat traduïda al castellà.
La seva primera novel·la Vuit dies de juny (1987) s'edita amb el pseudònim d’Albert Draper, col·lectiu literari format amb Miquel Colomer. Conjuntament també publiquen La mort arrenca en primera i La noia de metall. Individualment, Us mataré a tots, i Geiger: Massa busques en un sol rellotge, amb il·lustracions de Silvano Ferrari. El 1990 va rebre, juntament amb Miquel Colomer, el Premi Ramon Muntaner de literatura juvenil amb la novel·la Tampoc. Els seus personatges es caracteritzen sovint per viure en mons marginals, sigui per origen o sigui per una atracció atàvica cap a allò prohibit i perillós, i sempre amb un rerefons polític. La seva narrativa és molt interessant perquè amb una ploma lleugera i un llenguatge planer fuig de l'academicisme i reivindica l'aproximació de la llengua a la realitat social del país. Ha descrit un món de perdedors que lluiten desesperadament per ser feliços, amb ironia i un escepticisme tendre i fins i tot romàntic.

## Obres

* Vuit dies de juny (1987) (Col·lectiu Albert Draper)
* La mort arrenca en primera, amb Miquel Colomer. (Barcelona: Timun Mas, 1988)
* Geiger: Massa busques en un sol rellotge, amb il·lustracions de Silvano Ferrari,(Barcelona: Empúries, 1988).
* Tampoc (1990), amb Miquel Colomer. Premi Ramon Muntaner de literatura juvenil.
* Us mataré a tots (1990)
* La noia de metall, amb Miquel Colomer. (Barcelona: Empúries, 1991)

## Vegeu també

* Novel·la detectivesca catalana

## Enllaços externs

* «Emili Castellanos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Emirat de Mubi

L'emirat de Mubi és un estat històric i avui dia un emirat tradicional de Nigèria, a l'estat d'Adamawa. És el segon emirat més gran de l'estat i consta de cinc àrees de govern local (Maiha, Mubi Nord, Mubi Sud, Michika i Madagali) que fan que l'emirat sigui anomenat "Emirat de les cinc Emes", ja que els noms de totes les àrees del govern local de l'emirat s'inicien amb la lletra M. L'emir, cap de primera classe, està supervisat per un consell de l'emirat.
Probablement s'hi van establir pastors fulanis al segle xviii i va romandre sota autoritat del sultanat de Manara. L'emirat es va fundar per la gihad fulani d'Usman Dan Fodio, sota la direcció en aquest lloc de Modibo Adama. Després de 1820 els pobles de Mubi van ser reunits al domini d'Adama, l'emirat o regne de Fumbina, més tard conegut com a Adamawa. A finals del segle xix fou objecte d'intenses batudes a la cerca d'esclaus. El 1903 Mubi fou ocupada pels alemanys i va restar part del Camerun Alemany fins al 1914, quan els britànics la van ocupar, quedant la zona sota mandat britànic de la Societat de Nacions el 1922. El 1961, per un plebiscit, la zona va decidir la seva incorporació a Nigèria.
El 12 d'octubre de 2014 l'emirat va caure en mans de Boko Haram mentre l'emir Alhaji Abubakar Isah Ahmadu era en viatge a l'Aràbia Saudita. Els rebels van entrar a la ciutat de Mubi i van confiscar el palau i altres propietats. Boko Haram ja dominaven dos àrees locals, Madagali i Michika, i més tard van capturar la darrera àrea, Maiha i van aconseguir tenir el control efectiu de tot l'emirat, el primer que va caure totalment en mans de Boko Haram. L'emir va retornar d'Aràbia i es va establir a Yola mentre a Mubi s'establia la seu espiritual de Boko Haram rebatejant-la Madinatuk Islam. Un nou emir fou designat pel líder de Boko Haram. L'annexió de Mubi no només va afectar la institució tradicional, sinó que va paralitzar molts negocis a la ciutat, que és el centre neuràlgic comercial de l'estat d'Adamawa. A part del volum del comerç internacional entre les comunitats frontereres d'Adamawa i Camerun, altres negocis en expansió es van veure alterats com el Mercat Internacional de Bestiar de Mubi, les nombroses cases de canvi, els bancs i els mercats de productes alimentaris. La investigació ha demostrat que abans de l'annexió de la zona pels insurgents de Boko Haram, l'oficina de l'àrea de Duanes de Nigèria en Mubi generava els majors ingressos en l'estat a causa del volum i la freqüència dels intercanvis i les activitats comercials que prosperaven a la zona. A finals de l'any 2014 l'exèrcit va recuperar la ciutat de Mubi.

## Notes i referències

* ↑ Emirats ocupats o amenaçats per Boko Haram
# Equimosi

L'equimosi és un terme mèdic que defineix una lesió subcutània caracteritzada per dipòsits de sang extravasada sota de la pell intacta. És classificada com a contusió simple i és un signe inequívoc de vitalitat. La seva mida pot variar. Quan l'equimosi ocasiona una elevació palpable de la pell s'anomena hematoma o, comunament, (cop) blau, blavura, blaüra, morat, moradura, verdanc o verduc. Si la seva mida és molt petita se'n diu petèquia. Es pot localitzar a la pell o a la membrana mucosa.

## Presentació

Després d'un trauma local, els eritròcits o cèl·lules sanguínies són fagocitats i degradats pels macròfags. El color vermell-blavós és produït per un enzim convertidor d'hemoglobina a bilirubina, la qual és de color blau-verdós. La bilirubina és convertida en hemosiderina, que té un color entre daurat i cafè, que ens dona el canvi de colors. És el sagnat intern de la pell provocat per la ruptura d'algun vas sanguini.
Els hematomes es poden dividir en mides. Per definició, una equimosi oscil·la entre 1 i 2 centímetres de llarg, i són més llargues que les petèquies (1-2 mm) o pigments porpra, que fan més de 3 mm. Els hematomes també tenen vores difuses de color porpra blau.
Generalment, els dermatòlegs prefereixen diferenciar porpra, petèquia i equimosi pels seus noms descriptius. Mentre que altres especialistes, com els metges interns, sovint els anomenen comunament equimosi.

## Referències

* ↑ Carolyn Jarvis, Physical Examination and Health Assesment, Fourth Edition, pp. 258.
* ↑ Robbins and Cotran, Pathologic basis of Disease 8th edition, pp. 114
* ↑ «Case Based Pediatrics Chapter». [Consulta: 8 gener 2009].

## Vegeu també

* Petèquia
* Sangtraït
* Hematoma
# El xou de l'Scooby-Doo

El xou de l'Scooby-Doo (títol original en anglès, The Scooby-Doo Show) és una sèrie de televisió animada de comèdia de misteri estatunidenca. El títol de la sèrie és un terme paraigua per als episodis de la tercera encarnació de la franquícia Scooby-Doo de Hanna-Barbera. Un total de 40 episodis es van publicar durant tres temporades, de 1976 a 1978, a ABC, la qual cosa va marcar la primera sèrie d'Scooby Doo d'aquest canal de televisió. Setze episodis es van emetre com a segments de The Scooby-Doo/Dynomutt Hour el 1976, mentre que vuit es van emetre com a part d'All-Star Laff-A-Lympics de Scooby el 1977. Un darrer conjunt de setze episodis va sortir el 1978, amb deu que es van publicar individualment a la sèrie Scooby-Doo, on ets? i els sis restants com a segments d'Scooby's All-Stars. La sèrie s'ha doblat al català pel canal Super3.
Malgrat els canvis anuals en la manera d'emetre's, el tram 1976-1978 dels episodis d'Scooby-Doo representa, en tres temporades, el format més llarg del programa original abans de la unió d'Scrappy-Doo. Els episodis de les tres temporades es va tornar a emetre sota el títol The Scooby-Doo Show des de 1980; aquests episodis d'Scooby no es van emetre originalment amb aquest títol. Tots els crèdits d'aquestes versions sindicades tenen una data de drets d'autor de l'any 1976, tot i que la segona i tercera temporades es van produir originalment el 1977 i el 1978.
Fora dels Estats Units, les reposicions es van emetre a CBBC al Regne Unit fins al 2015. Com moltes sèries d'animació creades per Hanna-Barbera a la dècada de 1970, el programa contenia una pista de rialles creada per l'estudi.

## Referències

* ↑ Shostak, Stu (05-02-2012). "Interview with Joe Ruby and Ken Spears". (Interview) Retrieved 03-18-2013.
* ↑ «Scooby All-Stars DVD news: Warner releases 'All-Star' series as a continuation of Where Are You?». TVShowsOnDVD. Arxivat de l'original el 2007-02-08. [Consulta: 26 agost 2010].
* ↑ «Cinema i aventures, durant el pont de Tots Sants, al Super3». Socpetit.cat, 31-10-2012. [Consulta: 18 juliol 2024].
# Enric Freixa i Pedrals

Enric Freixa i Pedrals (Barcelona, 26 d'abril de 1911 — 14 de març de 2002) fou un enginyer industrial català.

## Biografia

El 1934 es graduà a l'Escola d'Enginyers Industrials de Barcelona, de la que en fou professor adjunt el 1942; el 1947 en fou nomenat catedràtic de càlcul integral i mecànica racional, després d'anàlisi matemàtica i el 1952 de motors tèrmics. També fou secretari general de la Universitat Politècnica de Catalunya del 1968 al 1981.
Alternà la seva tasca com a professor com a enginyer a La Maquinista Terrestre i Marítima, en la que ingressà el 1935 com a cap de la línia de motors dièsel, i de la qual fou director comercial i assessor tècnic. El 1967 ingressà a l'Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona i ha publicat treballs sobre el comportament dels hidrocarburs en els motors i d'història de l'enginyeria. El 1984 va rebre la Medalla Narcís Monturiol.
Ha estat vicepresident del Comitè Permanent del Congrés Internacional de Motors de Combustió i president de la Fundació Joaquim Torrens i Ibern per a la normalització de l'ús del català a la indústria.

## Obres

* Arrels per a una Universitat (1986)

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1911, número de registre 4188.

## Enllaços externs

* «Enric Freixa i Pedrals». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Biografia a xtec, cat
* Quan el vapor movia els trens: la fabricació de locomotores per La Maquinista Terrestre i Marítima per Per Santiago Riera i Tuèbols, p. 240
# Enric Frederic d'Anglaterra

Enric Frederic Estuard (en anglès Henry Frederick Stuart (19 de febrer de 1594 - 6 de novembre de 1612) va ser el fill major del rei Jaume I d'Anglaterra i Anna de Dinamarca, membre per tant de la casa Estuard.
Enric va nàixer en el castell de Stirling i va anar Duc de Rothesay, Comte de Carrick i Senyor de les Illes en el moment de nàixer. Quan el seu pare va accedir al tron d'Anglaterra en 1603, va ser nomenat Duc de Cornualla i investit Príncep de Gal·les, així com Comte de Chester en 1610, unint els dos títols que tradicionalment ostentaven els hereus barons de les corones d'Anglaterra i Escòcia fins a la data.
Enric semblava tenir un futur prometedor, pel que la seua mort de febre tifoidea als 18 anys va ser vista com una tragèdia per a la nació. (El diagnòstic es pot realitzar amb relativa seguretat a partir de cròniques escrites de l'examen post-mortem). Els seus títols van ser heretats pel seu germà menor, Carles I d'Anglaterra, que fins llavors havia estat a l'ombra d'Enric. Està enterrat en l'Abadia de Westminster.
# Eleccions presidencials armènies de 1991

Les Eleccions presidencials armènies de 1991 van tenir lloc el 16 d'octubre de 1991 per a escollir el president d'Armènia. Foren les primeres eleccions presidencials després de la proclamació de la independència d'Armènia. Levon Ter Petrossian fou el candidat més votat. La participació fou del 73%.

## Resultats de les eleccions

| Candidats i partits nominants | % |
| Levon Ter Petrossian – Moviment Nacional Pan-Armeni | 83% |
| Aram Sarkisian – Partit Comunista d'Armènia | 4,0% |
| Paruir Ayrikian – Autodeterminació Nacional | 2,0% |
| Rafael Gazarian – Independent | 3,0% |
| Ashot Navasardian – Bloc Republicà | 3,0% |

## Enllaços externs

* Lev Petrosian, elegido presidente de Armenia al diari ABC, 18-10-1991
# Eleccions presidencials armènies de 2008

Les Eleccions presidencials armènies de 2008 van tenir lloc el 19 de febrer de 2008. El Primer Ministre d'Armènia Serge Sarkisian, va guanyar les eleccions a la primera volta segons els resultats oficials, però això fou qüestionat per l'expresident Levon Ter-Petrossian, que oficialment quedà en segon lloc. Nogensmenys, tant els observadors de l'OSCE com els de la Unió Europea van declarar que les eleccions havien estat força democràtiques.
La candidatura de Sargsyan va ser recolzada pel president titular d'Armènia, Robert Kotxarian (que no és elegible per un tercer mandat consecutiu). Altres candidats eren Levon Ter-Petrossian i Vahan Hovhannisyan, el vicepresident de l'Assemblea Nacional Armènia en representació de la Federació Revolucionària Armènia. El partit de l'oposició, Govern de la Llei, nomena l'ex portaveu parlamentari Artur Baghdasarian com el seu candidat.

## Resultats

| Candidat | Partit | Vots | % |
| Serj Sargsian | Partit Republicà d'Armènia | 862,369 | 52,82% |
| Levon Ter-Petrossian | | 351,222 | 21,50% |
| Artur Baghdasarian | Govern de la Llei | 272,427 | 17,70% |
| Vahan Hovhannisian | Federació Revolucionària Armènia | 100,966 | 6,20% |
| Vazgen Manukyan | Unió Democràtica Nacional | 21,075 | 1,30% |
| Tigran Karapetyan | Partit del Poble d'Armènia | 9,792 | 0,60% |
| Artashes Geghamian | Unió Nacional | 7,524 | 0,46% |
| Arman Melikian | | 4,399 | 0,27% |
| Aram Harutyunyan | Partit de la Conciliació Nacional | 2,892 | 0,17% |
| Total | Total | 1,632,666 | 100,00% |
| Font: defacto.am Arxivat 2021-10-29 a Wayback Machine. ||||

## Protestes

Després del resultat de les eleccions, es van produir protestes de l'oposició a la Plaça de la Llibertat d'Erevan, davant de la Casa de l'Òpera. L'1 de març, els manifestants van ser violentament dispersats per la policia i les forces militars, i el president Robert Kocharyan declarà 20 dies d'estat d'emergència. Això va ser seguit per detencions en massa i purgues de membres prominents de l'oposició, així com una prohibició de facto de noves protestes contra el govern.

## Referències

* ↑ European Commission shares OSCE assessment of Armenia’s presidential election
* ↑ EU: election - important test for democracy - was conducted mostly in line with international standards

## Enllaços externs

* Armenia: Vota el 2008 per Eurasianet.org
# Eretna

«Eretna» té aquests significats:
* Ala al-Din Eretna (? - 1352), oficial ilkhànida al servei d'Amir Coban fundador del beylik d'Eretna
* Beylik d'Eretna, emirat turcomongol a Anatòlia
* Eretnaoğulları, dinastia que va governar el beylik d'Eretna
# Electra (desambiguació)

«Electra» té aquests significats:
* Botànica: Electra, gènere de la família de les poàcies actualment denominat Schismus.
* Mitologia grega:
** Electra, filla d'Agamèmnon i Clitemnestra.
** Electra (filla d'Oceà), nimfa.
** Electra (Plèiade).
* Psicologia: Electra dona nom a un trastorn psicològic anomenat complex d'Electra.
* Obres artístiques:
** Electra (Elektra), òpera del compositor alemany Richard Strauss, estrenada l'any 1909 a Dresden.
** Electra (Eurípides), drama escrit per Eurípides al s. V aC.
** Electra (Sòfocles), drama escrit per Sòfocles al s. V aC.