OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pierre Flandrin

Pierre Flandrin (Viviers, segle XIV - Avinyó, 1381) va ser un eclesiàstic, cardenal, canonge de la Seu de Tarragona i cambrer de la vila de Reus. El càrrec de Cambrer de Reus comportava el domini senyorial d'un terç de la vila, la residència al Castell del Cambrer i la totalitat de la senyoria i els delmes pel que fa al terme parroquial, i estava reservat al canonge cambrer de la catedral de Tarragona.
Va ser creat cardenal en la primera promoció que va fer el nou papa Gregori XI, el 1371, amb el títol de cardenal diaca de Sant Eustaqui. Era una persona de molta erudició que va destacar especialment en el camp de la jurisprudència. Com a eclesiàstic va ser degà de Bayeux i auditor de la Rota. Gregori XI, a més de crear-lo cardenal i de conferir-li la cambreria de Tarragona, va nomenar-lo bisbe de Mallorca quan va morir el titular Antoni de Galiana el 1375, però a aquest nomenament s'hi va oposar el rei Pere el Cerimoniós i no va tirar endavant.
Pel que fa als seus dominis de Reus, va ser nomenat cambrer pel papa Gregori XI, que també havia ostentat la cambreria de la vila de Reus. Hi ha documents que testimonien les baralles amb Joan d'Olzinelles, castlà de Reus, per qüestions de jurisdicció, que van obligar al cambrer a recórrer a la Seu Apostòlica a causa de la sentència arbitral contraria a la Cambreria, que van donar tres jutges designats per resoldre aquest plet.
El 1378, quan va morir el papa Gregori XI, hi va haver un llarg procés a l'església catòlica que va portar a l'elecció de dos papes, primerament a Roma i després a Fondi, amb el resultat de l'inici del Cisma d'Occident. Pierre Flandrin, com a cardenal, va participar en els dos conclaves per l'elecció dels nous papes, i a més hi devia participar de manera destacada, ja que va ser un dels candidats a papa, proposats pel denominat "grup francès". Va mantenir-se fidel al papa Climent VII, que va tenir el consens dels cardenals francesos que s'oposaven a Urbà VI, i va residir i morir a Avinyó el 23 de gener de 1381. A la seva mort el succeí com a cambrer de Reus Bernat Pujol.

## Referències

* ↑ Gort, Ezequiel. Els senyors feudals de Reus. Reus: Carrutxa, 1989, p. 46-47.
# Agatirsos

Els agatirsos (grec antic: Ἀγάθυρσοι, llatí: Agathyrsi) eren un poble de la Sarmàcia europea que els autors antics mencionen amb freqüència però els donen orígens i localitzacions diferents.
Heròdot explica una tradició que diu que va escoltar als grecs de l'Euxí on Hèracles, al tornar de la seva aventura amb Gerió va passar per la regió d'Hilea va conèixer Equidna, amb la que es va aparellar. Ella li va donar tres fills, Agatir, que donà nom als agatirsos, Geló, epònim de la ciutat de Gela, i Escites, que fundà el llinatge dels escites. El tercer fill, Escites, va aconseguir tensar un arc que tenia Hèracles, i la seva mare va donar-li el regne d'Escítia, expulsant els altres dos fills. El mateix Heròdot diu que els agatirsos no eren un poble escita, però hi estaven emparentats. Els situa a la regió de Dàcia (a l'actual Transsilvània), a la vora dels escites. Diu que ocupaven les ribes del Theiss, el gran afluent del Danubi. Al seu costat hi habitaven els neures. Els Carpats els separaven d'Escítia, i quan Darios el Gran va envair aquell país, van ser capaços de rebutjar els escites que fugien de l'atac del rei persa.
No se sap fins on es van estendre els agatirsos, i alguns autors els situen al nord, al llac Meòtide (mar d'Azov), i d'altres més a l'interior. Se'n parla sempre en estreta connexió amb els sàrmates i els gelons, segons els Iambes al Rei Nicomedes, Pomponi Mela, Plini el Vell i Claudi Ptolemeu.
Heròdot diu que eren molt rics i que al seu territori s'hi trobaven diamants. Vestien robes fines i elegants i lluïen molt d'or. Les seves dones eren comuns per a tothom, ja que tots es consideraven germans, i en altres costums s'assemblaven als tracis. Estaven regits per una monarquia i Heròdot esmenta un rei seu, Espargapites, i diu que va matar el rei escita Ariapites. Escriptors posteriors parlen del seu costum de tatuar-se el cos de manera que indicava el seu rang, i de tenyir-se els cabells de color blau fosc. Aristòtil diu que recitaven les seves lleis de forma solemne per no oblidar-les, i explica que en va ser testimoni. Virgili diu que adoraven Apol·lo, però segurament és una llicència poètica per referir-se als hiperboris.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Agathyrsi». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 19 gener 2021].
# Colonna (Itàlia)

Colonna és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Roma, a la regió italiana del Laci, situat a uns 20 km al sud-est de Roma. L'1 de gener de 2018 tenia 4.312 habitants.
Colonna limita amb els següents municipis: Monte Compatri, Roma, San Cesareo, Zagarolo i Monte Porzio Catone.

## Història
### Època antiga

Es creu que el territori de Colonna incloïa l'antiga comunitat de Labicum, situada a la zona de l'actual municipi de Monte Compatri. Labicum va ser conquerida el 418 aC pels romans sota el dictador Quint Servili Prisc. Els lavicans van fundar llavors Labicum Quintanas a prop de la Torre de la Pasolina, prop de Colonna. El lloc s'anomenà Ad Quintanas, una estació a la Via Labicana, entre Roma i Ad Bivium.

### Edat mitjana

El Labicum Quintanas es va convertir en una seu episcopal al segle iv. La zona habitada va començar a decaure i va desaparèixer amb la guerra gòtica (535-554).
Colonna és esmentada per primera vegada el 1047, en una escriptura d'Enric III, emperador romà, convidat al castell, quan es va aturar allà durant la seva marxa amb el seu exèrcit cap a Nàpols al llarg de la Via Casilina. Havia pres el seu nom d'una columna de l'antic Labicum Quintanense.
El 1101, Pere, fill de Gregori III, comte de Tusculum, va rebre com a herència el territori i el castell de Colonna, Monte Porzio Catone, Monte Compatri i altres possessions circumdants. Pere va ser el fundador de la família Colonna, que va prendre el nom d'aquesta propietat.
El 1298 el Papa Bonifaci VIII va ordenar la destrucció de Colonna i el seu castell com a càstig contra la família Colonna. Amb l'arribada del Papa Climent V (1305), la família Colonna va reprendre el feu amb tots els seus territoris.

### Edat moderna

El 1662, la família Colonna va vendre el "Castrum Columnae" al cardenal Ludovico Ludovisi. El 1710 la família Ludovisi la va vendre a la família Rospigliosi-Pallavicini.
El Rospigliosi-Pallavicini va mantenir el domini feudal a Colonna fins al 5 de juny de 1848. El 1849 es va constituir el comune de Colonna.

## Llocs d'interès

El Palau Baronial (italià: Palazzo Baronale) va ser construït per la família Colonna al segle xvi, en el lloc del castrum romà, a la part més alta del turó. La façana principal té un portal de carreus, mentre que el front oposat té un doble ordre de cinc arcades. El costat sud-oest es va modificar quan l'església dedicada a Sant Nicolau va ser erigida al segle xviii per la família Pallavicini.

## Cultura

El primer diumenge de juliol se celebra el "Palio dels burros" (en italià: Palio degli Asini). Els set districtes de la ciutat competeixen en una cursa de burros, amb els participants amb vestits medievals.

## Ciutats agermanades

* La Planche, França

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ Hazlitt's Classical Gazetteer Arxivat 2012-10-05 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Colonna - Lloc web oficial (italià)
# Westfield Center

Westfield Center és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 1.054 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Westfield Center tenia 1.054 habitants, 401 habitatges, i 336 famílies. La densitat de població era de 192,9 habitants per km².
Dels 401 habitatges en un 31,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 76,1% hi vivien parelles casades, en un 5,5% dones solteres, i en un 16% no eren unitats familiars. En el 13,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,63 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,3% tenia menys de 18 anys, un 5,3% entre 18 i 24, un 23,1% entre 25 i 44, un 33,5% de 45 a 60 i un 13,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98 homes.
La renda mediana per habitatge era de 69.821 $ i la renda mediana per família de 76.651 $. Els homes tenien una renda mediana de 55.893 $ mentre que les dones 30.083 $. La renda per capita de la població era de 30.679 $. Aproximadament el 2,1% de les famílies i el 3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Westfield Center». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Westfield Center». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Castell d'Useldange

El castell d'Useldange (en luxemburguès: Buerg Useldeng; en francès: Château d'Useldange) és un castell medieval, ara en ruïnes, situat a la part central del poble d'Useldange a l'oest de Luxemburg.

## Localització

El castell es troba en un petit pujol en el centre del poble amb vistes al riu Attert. Les ruïnes presenten un estat raonable del castell medieval, especialment la paret exterior i una de les torres rodones. Un pont sobre l'antic fossat, de 10 metres d'amplada, ofereix accés al castell. La torre de l'homenatge, de 25 metres d'altura, se situa en el centre del lloc.

## Història

El castell sembla datar del segle xii quan es va crear el senyoriu d'Useldange. Un dels primers senyors va ser Théobald d'Useldange. Quan la dinastia es va extingir a mitjans del segle xiii, Jean de Rodemacher es va convertir en el titular legítim el 1415 pel matrimoni amb Irmgard de Boulay. El 1479, Maximilià I va confiscar la propietat com a resultat de la guerra entre França i Borgonya, on el castell i la seva capella van ser seriosament danyats. Guillem de Nassau-Vianden, que havia heretat el castell, el va vendre a François-Sébastien Bauer d'Everlange el 1674. El castell va caure cada vegada més en mal estat i la capella va ser destruïda el 1903.
El 1924, immigrants d'Amèrica descendents de la família Kuhn-Wolff, originària d'Useldange, van comprar el castell en ruïnes. Després de la consolidació dels murs, el 1934, la família va passar a construir una moderna propietat sobre les ruïnes del castell. Ara s'ha convertit en l'ajuntament de la ciutat. El castell està sent restaurat per l'Estat de Luxemburg.

## Galeria

* Vista general del castell
* Torre del castell
* Plaça de la fira medieval

## Referències

* ↑ «Château fort d'Useldange» (en francès). Service des Sites et Monuments Nationaux. Arxivat de l'original el 2012-03-18. [Consulta: 8 juliol 2015].
* 1 2 «Le Château de Useldange» (en francès). Association des châteaux luxembourgeois. Arxivat de l'original el 2015-07-08. [Consulta: 8 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg
# Pierre Fatou

Pierre Joseph Louis Fatou (28 de febrer de 1878, An Oriant – 10 d'agost de 1929, Pornichet) fou un matemàtic i astrònom francès.
Estudià Matemàtiques a l'École Normale Supérieure de París (1898 a 1901) i, en graduar-se, obtingué una plaça d'astrònom adjunt a l'Observatori de París. Això li permeté tirar endavant les seves investigacions matemàtiques, que el 1907 li donaren com a fruit el doctorat en Ciències Matemàtiques amb el treball de tesi Séries trigonométriques et séries de Taylor, publicat l'any anterior a Acta Mathematica. Posteriorment, Fatou estudià la iteració de funcions en variable complexa; en particular, plantejà el problema $z_{n+1}=z_{n}^{2}+c$, amb $z_{0}=0$ i $c\in \mathbb {C}$ fixat, que, cap a finals del segle xx—i mitjançant l'ús d'ordinadors—, donaria lloc al conjunt de Mandelbrot.
L'any 1917 Fatou escrigué una llarga memòria sobre la teoria fonamental de la iteració, utilitzant les idees de Paul Montel sobre famílies normals, i així ho anuncià amb una nota publicada al Comptes Rendus del desembre d'aquell mateix any. Aquest objecte d'estudi era precisament el que l'Académie des Sciences de París havia proposat dos anys abans per al seu Grand Prix de 1918. No és casualitat, doncs, que Gaston Julia desenvolupés una teoria similar a la de Fatou, malgrat que els seus dos plantejaments fossin inicialment diferents. Finalment, Fatou no participà en el concurs matemàtic però l'Académie el guardonà igualment pel seu remarcable article.
És en el seu honor que, en dinàmica complexa, el conjunt estable o conjunt normal sovint s'anomena també conjunt de Fatou, encara que aquesta assignació és força arbitrària i, en tot cas, no sembla pas fonamentada en raons històriques.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Pierre Fatou» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Nathan, Henry. «Fatou, Pierre Joseph Louis». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 30 gener 2020]. (anglès)
# Agatifàgids

Els agatifàgids (Agathiphagidae) són una família d'insectes lepidòpters, l'única de la superfamília dels agatifagoïdeus (Agathiphagoidea) i del subordre dels aglossats (Aglossata).
Són arnes molt primitives amb aspecte de tricòpter, i són considerades el segon llinatge més primitiu de lepidòpters, després dels micropterígids.

## Història natural

Les erugues s'alimenten només d'una araucariàcia (Araucariaceae), Agathis. S'ha observat que la larva, de manera extraordinària, pot sobreviure durant 12 anys en estat de diapausa, possiblement un prerequisit que fa possible la seva dispersió per les illes Pacific mitjançant les llavors d'Agathis.

## Taxonomia

El gènere Agathiphaga va ser descrit per Lionel Jack Dumbleton el 1952, i va ser assignat a l família dels micropterígids. Va descriure dues espècies:
* Agathiphaga queenslandensis, descoberta a Queensland (Austràlia).
* Agathiphaga vitiensis, amb una distribució que va des de les Illes Fiji fins a Vanuatu i Salomó.

## Referències

* ↑ Kristensen, N.P. (1999). The non-Glossatan Moths. Cap. 4, pp. 41-49 in Kristensen, N.P. (Ed.). Lepidoptera, Moths and Butterflies. Volume 1: Evolution, Systematics, and Biogeography. Handbuch der Zoologie. Eine Naturgeschichte der Stämme des Tierreiches / Handbook of Zoology. A Natural History of the phyla of the Animal Kingdom. Band / Volume IV Arthropoda: Insecta Teilband / Part 35: 491 pp. Walter de Gruyter, Berlín, Nova York.
* ↑ Upton, M.S. (1997). A twelve-year larval diapause in the Queensland kauri moth, Agathiphaga queenslandiae Dumbleton (Lepidoptera: Agathiphagidae). The Entomologist, 116: 142-143.
* ↑ Dumbleton, L.F. (1952). A new genus of seed-infesting micropterygid moths. Pacific Science, 6: 17-29.
* ↑ «Foto d' Agathiphaga queenslandensis» (en anglès). Arxivat de l'original el 3 de setembre 2006. [Consulta: 18 febrer 2024].

## Vegeu també

* Classificació dels lepidòpters

## Enllaços externs

* Agathiphagidae Tree of Life
* Agathiphagidae CSIRO Arxivat 2008-07-20 a Wayback Machine.
# Colony (Oklahoma)

Colony és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 147 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Colony tenia 147 habitants, 64 habitatges, i 49 famílies. La densitat de població era de 60,4 habitants per km².
Dels 64 habitatges en un 28,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 71,9% hi vivien parelles casades, en un 4,7% dones solteres, i en un 21,9% no eren unitats familiars. En el 20,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,3 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,62.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,1% tenia menys de 18 anys, un 2,7% entre 18 i 24, un 21,8% entre 25 i 44, un 26,5% de 45 a 60 i un 27,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.912 $ i la renda mediana per família de 27.426 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.071 $ mentre que les dones 16.250 $. La renda per capita de la població era de 18.106 $. Entorn del 15,1% de les famílies i el 17,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Colony». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Colony». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Joukahainen

Joukahainen és un personatge del Kalevala, el poema èpic finlandès. És un rival del personatge principal, Väinämöinen.

## Descripció

Després d'enfrontar-se amb els seus cavalls i desafiar a Väinämöinen a una baralla, s'enfronten a una batalla de cançons. Perd i és cantat màgicament i engolit per fang. En la seva petició d'ajuda de Väinämöinen, li compromet a la seva germana Aino. Però ella s'oposa a Väinämöinen, i en comptes de casar-se amb ell, s'ofega. Joukahainen s'enfada per tot el que ha passat i tot i que la seva mare intenta aturar-lo, embosca a Väinämöinen amb la seva ballesta. Joukahainen troba a faltar Väinämöinen però colpeja i mata el seu cavall, fent-lo submergir a les aigües gelades de Pohjola.

## Referències

* ↑ Knuuttila, Seppo. «Joukahainen». Kansallisbiografia, 13-10-2004. [Consulta: 23 agost 2020].
* ↑ «Kalevala: the Finnish national epic - thisisFINLAND» (en anglès americà). thisisFINLAND. [Consulta: 22 novembre 2015].
* ↑ «Joukahainen». Sammon Salat. Opetushallitus 2017. [Consulta: 23 agost 2020].
* ↑ «Joukahainen kansanrunoudessa». Taivaannaula, 30-09-2008. [Consulta: 23 agost 2020].
# What Cheer

What Cheer és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 678 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, What Cheer tenia 678 habitants, 307 habitatges, i 182 famílies. La densitat de població era de 216,3 habitants/km².
Dels 307 habitatges en un 22,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,9% hi vivien parelles casades, en un 9,4% dones solteres, i en un 40,7% no eren unitats familiars. En el 36,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,7% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 21,8% entre 25 i 44, un 24% de 45 a 60 i un 23,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.292 $ i la renda mediana per família de 36.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.859 $ mentre que les dones 22.917 $. La renda per capita de la població era de 16.613 $. Entorn del 8,6% de les famílies i l'11,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- What Cheer». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- What Cheer». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Chatino de Tataltepec

El chatino de Tataltepec, també conegut com a chatino de la terra baixa i Chatino Occidental Bajo, és una llengua ameríndia de mesoamericana, una de les varietats del chatino, llengua de la família lingüística otomang. No és intel·ligible amb les altres varietats del chatino. Rep el seu nom de la vila de Tataltepec de Valdés, i també és parlat a la vila de San Pedro Tututepec.

## Referències

* ↑ Ethnologue.
* ↑ «OLAC resources in and about the Tataltepec Chatino language». [Consulta: 18 setembre 2013].
* ↑ Ethnologue

## Bibliografia

* John Ryan Sullivant (2011) "Tataltepec Chatino Verb Classification and Aspect Morphology" University of Texas at Austin. pp. 88.

## Enllaços externs

* Chatino a native-languages.org
* Recursos OLAC sobre el chatino de Tataltepec
# Bàlsam

* Per a altres significats, vegeu «bàlsam (desambiguació)».
El bàlsam és una oleoresina, secreció vegetal composta de resina, àcids aromàtics, alcohols i èsters, per exemple l'encens. Els bàlsams solen ser utilitzats com desodoritzants i purificadors; atès que a vegades les mòmies egípcies eren cobertes amb bàlsams, el procés de momificació també va rebre el nom d'embalsamament.

## Característiques

Els bàlsams són sòlids, viscosos o més o menys fluids segons prepondera un o un altre dels seus elements. El seu color, ordinàriament bastant fosc varia des del groc-burell fins al burell negrenc. Deuen la seva olor en part a l'oli volàtil que contenen i algunes vegades al de l'àcid benzoic exposats durant llarg temps a l'aire lliure, s'endureixen i prenen un aspecte resinós perdent la seva olor a conseqüència de la dispersió en l'atmosfera del seu oli volàtil. Es barregen generalment en totes proporcions amb l'alcohol, l'èter, els olis grassos i volàtils i són insolubles en l'aigua. Per la simple destil·lació només pot separar-se una petita part de l'oli volàtil que contenen. Per obtenir la totalitat cal destil·lar-los amb aigua, operació que es practica a gran escala amb la trementina per extreure l'oli essencial de trementina. Tots els bàlsams s'extreuen, ja sigui naturalment o per incisions practicades a aquest efecte, de certs arbres.

## Exemples de bàlsam

Altres exemples de bàlsam són:
* Bàlsam d'El Salvador.
* Balsamina, obtinguda de les plantes impatiens
* Bàlsam del Canadà, obtingut dels abies balsamea.
* Bàlsam de làrix americà, obtingut dels Pollancres.
* Bàlsam de Tolú, obtingut de la resina de l'arbre Myroxylon toluifera.
* Bàlsam del Perú, obtingut de la resina del Myroxylon pereirae i del Myroxylon balsamum.
* Bàlsam de copaiba
* Trementina
* Bàlsam de Judea o bàlsam de la Meca
* Xarol de la Xina
* Estorac

## Referències

* ↑ «bàlsam». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Librería Española. Diccionario de artes y manufacturas, de agricultura, de minas, etc: A. en la Librería Española, 1856, p. 80–.
# Bloqueig

«Bloqueig» té aquests significats:
* Bloqueig (diplomàcia), prohibició que en estat de guerra imposaven els bel·ligerants a tota comunicació entre l'alta mar i el litoral enemic
* Bloqueig (estratègia), esforç de guerra per tallar el subministrament d'aliments, provisions, material o comunicacions d'una àrea en particular per la força, sigui en part o totalment
* Bloqueig (ferrocarril), dispositiu que serveix per organitzar l'assignació de trams de via en el trànsit de trens
* Bloqueig (pel·lícula), pel·lícula estatunidenca dirigida per William Dieterle el 1938
* Bloqueig (voleibol), gest tècnic del voleibol que constitueix un mitjà de defensa
* Bloqueig de Barcelona, intent de reconquesta de Barcelona, per part de les tropes espanyoles, durant la Guerra del Francès (1808)
* Bloqueig de Berlín, bloqueig que la Unió Soviètica va imposar a Berlín Oest entre 1948 i 1949
* Bloqueig Continental, base principal de la política exterior de l'emperador Napoleó I de França en la lluita contra el Regne Unit de Gran Bretanya i Irlanda
* Bloqueig mutu, situació on dues o més accions s'esperen mútuament, incapaces de seguir fins que les altres no acabin, i, per tant, cap d'elles no acaba mai