OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lliura sudanesa

La lliura sudanesa (àrab: جنيه سوداني, junayh sūdānī, o simplement جنيه, junayh) és la unitat monetària del Sudan; la primera lliura va circular fins al 1992, en què fou substituïda pel dinar sudanès, i fou reintroduïda el gener del 2007. El codi ISO 4217 és SDG i se subdivideix en 100 piastres (en àrab قرش, qirx; en plural قروش, qurūx). S'acostuma a abreujar LSd, o bé £Sd, utilitzant el símbol internacional de la lliura i l'abreviació del nom de l'estat.

## Història

Les primeres lliures que van circular al Sudan foren les lliures egípcies, que foren substituïdes per la mateixa moneda sudanesa el 1956. Inicialment totes dues monedes eren equivalents. La lliura es dividia en 100 piastres, cadascuna de les quals subdividida en 10 mil·lims (en àrab مليم, millīm, pl. مليمات, millīmāt). La lliura fou substituïda pel dinar a un canvi de 10 lliures per dinar. Aquesta nova moneda no circulava al Sudan del Sud, on els preus es continuaven negociant en lliures, mentre que a Rumbek i Yei també era moneda d'ús corrent el xíling kenyà.
El 9 de gener del 2007 es va tornar a introduir la lliura en substitució del dinar, a raó de 100 dinars per lliura, tot i que les dues monedes van coexistir fins a l'1 de juliol. La fracció de la nova moneda torna a ser la piastra, que actualment ja no se subdivideix en mil·lims.

## Monedes i bitllets

Emesa pel Banc Central del Sudan (en àrab بنك السودان المركزي, Bank as-Sūdān al-Markazī), en circulen monedes d'1, 5, 10, 20 i 50 piastres, i bitllets d'1, 2, 5, 10, 20 i 50 lliures.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 59,9021 SDG (28 d'abril del 2020)
* 1 USD = 55,2991 SDG (28 d'abril del 2020)

## Vegeu també

* Lliura

## Enllaços externs

* Banc del Sudan (àrab) (anglès)
# Lesíček

Lesíček és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1402.
# Velilla

«Velilla» té aquests significats:
* Toponímia:
** Velilla (Valladolid), municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya)
** Velilla de los Ajos, municipi de la província de Sòria, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya)
** Velilla de Cinca, municipi aragonès del Baix Cinca
** Velilla de Ebro, municipi a la comarca del Ribera Baixa de l'Ebre (província de Saragossa, Aragó)
** Velilla de Jiloca, municipi a la comarca de la Comunitat de Calataiud (província de Saragossa, Aragó)
** Velilla del Río Carrión, municipi de la província de Palència, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya)
** Velilla de San Antonio, municipi de la comunitat uniprovincial de Madrid
** Velilla de la Sierra, municipi de la província de Sòria, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya)
* Miscel·lània: Abel Velilla Sarasola (Pamplona, Navarra, 1901 - Tijuana, Baja California, 1982), polític i advocat navarrès
# Urbieta

Urbieta és el nom dels següents personatges:
* Jesús Urbieta, pintor mexicà.
* Nicolás Redondo Urbieta, sindicalista espanyol.
# Urbini Panopió

Urbini Panopió (en llatí Urbinius Panopion) era un polític roma del segle i.
Va ser proscrit pels triumvirs l'any 43 aC, però es va salvar mercès a l'extraordinària fidelitat d'un dels seus esclaus que va canviar les robes amb les del seu amo i el va fer sortir per la porta del darrere quan ja els soldats estaven a punt d'entrar, mentre ell es va col·locar al llit de Panopió i va deixar que els soldats el matessin com si fos el seu amo.
Urbini Panopió, més tard, li va mostrar la seva gratitud erigint-li un monument. Macrobi i Valeri Màxim en parlen. Appià també, però diu que l'amo s'anomenava Appius, i Dió Cassi i Sèneca expliquen el fet però sense donar noms.

## Referències

* ↑ Panopion, Urbinus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 112
# Urbinum

«Urbinum» té aquests significats:
* Urbinum Metaurense és el nom romà de la ciutat d'Urbino
* Urbinum Hortense fou una ciutat romana de l'Umbria
# Via (electrònica)

Una via (en llatí, camí) dins l'àmbit de l'electrònica, és una connexió elèctrica entre capes de coure en una placa de circuit imprès. Essencialment una via és un petit forat perforat que passa per dues o més capes adjacents; el forat està xapat amb coure que forma connexió elèctrica a través de l'aïllament que separa les capes de coure.
Les vies són importants per a la fabricació de PCB. Això es deu al fet que les vies es foren amb certes toleràncies i es poden fabricar fora de les seves ubicacions designades, de manera que s'ha de tenir en compte els errors en la posició del trepant abans de la fabricació o, en cas contrari, el rendiment de fabricació pot disminuir a causa de les plaques no conformes (segons alguns estàndard de referència IPC (electrònica)). A més, les vies de forats regulars es consideren estructures fràgils ja que són llargues i estretes; el fabricant ha d'assegurar-se que les vies estiguin xapades correctament per tot el barril i això al seu torn provoca diversos passos de processament.
La norma IPC 4761 defineix els següents tipus de via:
* Tipus I: via de forat passant.
* Tipus II: via cega que només surt per u costat de la PCB.
* Tipus III-a: via enterrada, segellat amb material no conductor per un costat.
* Tipus III-b: via enterrada, segellat amb material no conductor per ambdós costats.
* Tipus IV-a: via enterrada, segellat amb material no conductor i cobert amb màscara de soldadura humida a un costat.
* Tipus IV-b: via enterradat, segellat amb material no conductor i cobert amb màscara de soldadura humida a banda i banda
* Tipus V: via enterrada, farcit amb pasta no conductora.
* Tipus VI-a: fvia enterradat, cobert amb pel·lícula seca o màscara de soldadura humida per un costat.
* Tipus VI-b: via enterrada, cobert amb pel·lícula seca o màscara de soldadura humida per ambdós costats.
* Tipus VII: via enterrada, farcit amb pasta no conductora i sobreplacat per ambdós costats. Via normal de forat passant vista des d'un costat de la PCB Vista del programari de disseny de PCBs Vista d'una PCB acabada

## Referències

* ↑ EMS, moko. «PCB Via - can be plated to form electrical connections» (en anglès). https://www.mokotechnology.com/,+29-09-2021.+[Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ «PCB Vias: Everything You Need to Know [Blind Vias and Buried Vias]» (en anglès). https://www.cirexx.com,+15-05-2020.+[Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ «Via Plugging» (en anglès). https://www.saturnflex.com.+[Consulta: 10 juliol 2022].
# Vermell toscà

Verlmell toscà (de l'anglès tuscan red) és el nom d'una laca de color marró vermellós, fosca i saturada, que pren la seva tonalitat vermella de l'òxid de ferro que entra en la seva composició.
Es tracta d'un color per a pintures d'ús industrial que es fabrica dipositant un pigment vermell orgànic, com ara l'alitzarina, sobre una base vermella d'òxid de ferro. Dona una color particularment estable quan és elaborada amb carmí d'alitzarina o amb vermell indi.

## Vegeu també

* Roig
* Marró
* Llista de colors

## Referències

* 1 2 3 Mayer, Ralph. Materiales y técnicas del arte. Madrid: Tursen / H. Blume, 1993, p. 58. ISBN 84-87756-17-4.
* ↑ «Material Name: Tuscan red» (en inglés). Museum of Fine Arts, Boston, 09-08-2009. [Consulta: 18 maig 2012].
# Vermandois

Vermandois és una comarca francesa de la Picardia, que pren el seu nom de la vila de Vermand. A l'edat mitjana va constituir el comtat de Vermandois. En l'època contemporània es considera Vermandois la comarca que té com a centre la vila de Saint-Quentin, al departament de l'Aisne a la nova regió d'Alts de França. És assimilada al districte de Saint-Quentin.
Però el Vermandois històric era més gran. El pagus Viromandensis de l'alta edat mitjana corresponia a la part més gran del bisbat del mateix nom, llevat un petit sector al voltant de Noyon, anomenat pagus noviomensis o Noyonnais. Ha estat l'hereu de la civitas Viromanduorum, el territori dels viromandus (en llatí Viromandui), nom dels gals que ocupaven la regió. El nom de Vermandois és derivat directament dels Viromandui per la unió del sufix -ensis, « relatiu a »

## Notes

* ↑ «Vermandois». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Jean-Baptiste Buridan, Les coustumes générales du vaillage de Vermandois, en la cité, ville, banlieue et prévosté foraine de Laon. Et les particulières de Ribemont, Sainct Quentin, Noyon et Coucy. Avec commentaires sur icelles..., Editeur : Reims : Nicolas Hécart, 1631.

## Enllaços externs

* Web de la comunitat de comunes del Vermandois
* Web de la coral Chœur Show de Seboncourt
# Lluís I de Baviera

    Aquest article es refereix al rei de Baviera. Pel duc Lluís I de Baviera vegeu Lluís I de Wittelsbach.
Lluís I de Baviera (alemany: Ludwig I. von Bayern) (Estrasburg, 25 d'agost de 1786 - Niça, 29 de febrer de 1868) fou rei de Baviera des de 1825 fins a 1848. Membre de la branca palatina de la dinastia Wittelsbach, era fill de Maximilià I Josep de Baviera i d'Augusta Guillemina de Hessen-Darmstadt.
Successor del seu pare, Maximilià I Josep de Baviera, Lluís I sentí una gran afició per l'art, especialment pels estils de la Grècia antiga i de la Itàlia renaixentista, d'ací que fes construir molts edificis neoclàssics, principalment a Múnic. D'altra banda, també sentia entusiasme per l'edat mitjana, motiu pel qual feu restaurar molts monestirs enderrocats arran de la Mediatització d'Alemanya.
Donant suport a la independència de Grècia, Lluís I va aconseguir que el seu fill segon Otó fos proclamat rei de Grècia el 1832.
Si en un principi havia mostrat tendències liberals, després que Carles X de França fos derrocat per la revolució de 1830, Lluís I va començar una política reaccionària i repressiva, la qual, juntament amb el descrèdit del monarca arran dels seus múltiples afers amorosos, va dur al triomf de la revolució de 1848, a conseqüència de la qual va haver d'abdicar a favor del seu fill Maximilià II de Baviera (1848-1864).

## Matrimoni i fills

El dia 12 d'octubre de 1810 contragué matrimoni a Múnic amb Teresa de Saxònia-Hildburghausen (1792-1854, filla del duc Frederic I de Saxònia-Altenburg i de la duquessa Carlota de Mecklenburg-Strelitz. La parella tingué els següents fills:
* SM el rei Maximilià II de Baviera, nascut a Múnic 1811 i mort el 1864. Es casà amb la princesa Maria de Prússia el 1842 a Múnic.
* SAR la princesa Matilde de Baviera, nada a Augsburg el 1813 i morta a Darmstadt el 1862. Es casà amb el gran duc Lluís III de Hessen-Darmstadt el 1833 a Múnic.
* SM el rei Otó I de Grècia, nat a Salzburg el 1815 i mort a Bamberg el 1867. Es casà amb la duquessa Amàlia d'Oldenburg el 1836 a Oldenburg.
* SAR la princesa Teodora de Baviera, nada a Würzburg el 1816 i morta a Würzburg el 1817.
* SAR el príncep Leopold de Baviera, nat a Würzburg el 1821 i mort a Múnic el 1912. Es casà a Florència el 1844 amb l'arxiduquessa Augusta d'Àustria-Toscana.
* SAR la princesa Adelgunes de Baviera, nada a Würzburg el 1823 i morta a Múnic el 1914. Es casà a Múnic el 1842 amb el duc Francesc V de Mòdena.
* SAR la princesa Hildegard de Baviera, nada a Würzburg el 1825 i morta a Viena el 1864. Es casà a Múnic amb l'arxiduc Albert d'Àustria.
* SAR la princesa Alexandra de Baviera, nada a Aschaffenburg el 1826 i morta a Múnic el 1876.
* SAR el príncep Adalbert de Baviera, nat a Múnic el 1828 i mort a Nymphenburg el 1875. Es casà a Madrid el 1856 amb la infanta Amàlia d'Espanya.
Reis de Baviera :
Maximilià I Josep (1805-1825)
Lluís I (1825-1848)
Maximilià II (1848-1864)
Lluís II (1864-1886)
Otó I (1886-1913)
Lluís III (1913-1918) :
# Liya Silver

Kristina Scherbinina (Kirguizstan, 25 de febrer de 1999) més coneguda pel seu nom artístic Liya Silver, és una actriu pornogràfica i model eròtica russa.

## Biografia

Kristina va néixer i va créixer al Kirguizstan, on va viure amb la seva mare. Després d'acabar l'institut, es va traslladar a Sant Petersburg, Rússia amb el seu pare. Abans d'iniciar la seva carrera en la indústria del porno, va treballar com a model fotogràfica.
Va debutar a la indústria per a adults el maig de 2018, a l'edat de 19 anys. Com actriu ha treballat per a estudis europeus i nord-americans com Babes, Tushy, Vixen, DDF Network, Reality Kings, VR Bangers, Blacked, 21Sextury, Video Marc Dorcel o Private, entre d'altres.
El setembre de 2019, Liya Silver va guanyar dues estatuetes als Premis XBIZ Europa en les categories de Millor nova estrella i a la Millor escena de sexe glamcore, al costat de Jia Lissa i Alberto Blanco, per Club VXN Vacation.
El 2020 va guanyar reconeixement per haver estat nominada en quatre categories dels Premis AVN: Artista emergent estrangera de l'any, així com en diverses produccions de tall europeu com eren les de Millor escena de sexe anal en producció estrangera per Joy Ride, a la Millor escena de sexe de noi/noia en producció estrangera per Liya 4 You i a la Millor escena de sexe lèsbic grupal en producció estrangera per Girl Crush.
Segons el lloc web de la IAFD a data de setembre de 2021, havia aparegut en més de 80 escenes i pel·lícules pornogràfiques.
El 2020, se li va prohibir l'entrada a Ucraïna a causa d'una visita que va fer a Crimea el 2016.

## Referències

* 1 2 3 4 AVN, Dan Miller. «Meet Best New Foreign Starlet Liya Silver AVN». [Consulta: 25 desembre 2021].
* 1 2 «Internet Adult Film Database» (en anglès). [Consulta: 25 desembre 2021].
* 1 2 «Liya Silver Seduces The Viewer in Virtual Reality». AVN. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Liya Silver Makes 'Eastern Promises' for VR Bangers». XBIZ. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Winners Announced for 2019 XBIZ Europa Awards». XBIZ. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Info "Club VXN Vacation"». IAFD. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Nominados en los Premios AVN 2020». AVN. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Info "Joy Ride"». IAFD. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Info "Liya 4 You"». IAFD. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «Info "Girl Crush"». IAFD. [Consulta: 17 desembre 2019].
* ↑ «В "Чистилище" "Миротворца": звезда фильмов для взрослых попала в базу, горячие фото "грешницы"» (en rus), 29-01-2020. [Consulta: 25 desembre 2021].
# Liz Johnson Artur

Liz Johnson Artur (Sofia, Bulgària, 1964) és una fotografa britànica. D'origen ghanès i rus, treballa sobretot com a fotoperiodista documentant la vida de les poblacions d'origen africà a tot el món. Amb aquest objectiu, realitza el seu projecte més ambiciós, encetat el 1991, el Big Balloon Archive.
El 5 de juliol del 2021 va rebre el premi "Women in Motion" per a fotografia durant la 52a edició de les Rencontres de la photographie a la ciutat occitana de Provença: Arles.

## Referències

* ↑ «Style spotlight on Photographer Liz Johnson Artur» (en anglès). CNN, 05-07-2021. [Consulta: 8 juliol 2021].
# Luci Corneli Mèrula (cònsol 87 aC)

Luci Corneli Mèrula (en llatí: Lucius Cornelius Merula) va ser un magistrat romà.
Era flamen dialis, sacerdot de Júpiter, i portava sempre la capa de sacerdot, a diferència d'altres flamines que només la portaven a les cerimònies. Quan va ser deposat Luci Corneli Cinna l'any 87 aC al començament de la guerra civil entre Gai Mari i Sul·la, va ser nomenat cònsol sufecte al seu lloc. En retornar Gai Mari de l'exili el mateix any i ocupar Roma, Mèrula va ser portat a judici per usurpació de les funcions consulars, que encara que les havia renunciat l'havien de portar a la condemna inevitablement. Per anticipar-se a la sentència es va suïcidar obrint-se les venes al santuari de Júpiter Capitolí, apartant curosament les robes del seu càrrec de flamen. Va deixar un registre escrit dient que no havia profanat amb la seva mort el sagrat emblema del seu pontificat. El seu últim alè el va dedicar a llençar imprecacions i malediccions als seus assassins, Cinna i Mari. El càrrec de flamen dialis no es va tornar a cobrir fins 72 anys després.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1049.
# Vidmantas Bartulis

Vidmantas Bartulis (Kaunas, 3 d'abril de 1954 - Palanga, 30 de gener de 2020) compositor lituà, guanyador 2l 1998 del Premi Nacional de Lituània.

## Biografia

Graduat a l'Escola de Música de Kaunas "Juozas Naujalis", 1980. es va graduar a la classe E. Balsys del Conservatori Lituà.
Entre 1980 i 1983 va impartir a l'escola de música Kaunas J. Gruodis. 1982/1993 m. Cap del Departament de Música del Teatre Dramàtic de Kaunas, 1999/2003 fou gerent de teatre. Del 2001 al 2007 va ser el president de la branca de Kaunas de la Unió de Compositors de Lituània, va dirigir el nou festival de música "Iš Arti". Des del 1990, va pertànyer a l'Assemblea de les Arts.

## Creació

En les primeres obres, es combinen trets brillants del neoromanticisme, del minimalisme i de la suggestió tràgica posterior amb la visual, el moviment, l'enginy de la interpretació i la paròdia. Conté estilitzacions d'obres d'altres compositors.

## Obres

* Pamoka òpera, basada en una obra d'E. Jonesko, 1993, construïda el 1996 .
* Simfonia I, 1980 m.
* Simfonia II "Àngel Blau" per a cor mixt i orquestra simfònica, paraules de S. Geda, 1985 m.
* Concert per a piano i orquestra, 1994 m.
* Regensspiele, concert, 1995 m.
* M'agrada F. Schubert ..., concert per a orquestra de cambra, 1998 .
* Rèquiem per a 3 solistes, cor mixt i de nois, 1989, per als que van morir per la llibertat
* Missa per a cor i orgue mixt, 1987 m.
* Nativitas Domini, cantata per a nois i cors mixtos, 2 violins, orgue i 4 kankles, 1991, lletra de R. Mikutavičius
* 30 himnes per a cors
* Dawn, per a soprano, tenor, cor mixt, teclats elèctrics, 1998 ž. L. Jakimavičius
* Idil·li de Kukutis, per a veu, piano, trombó, percussió, contrabaix, 1998 ž. M. Martinaitis
* Hommage a Čiurlionis, per a saxo, clarinet baix, teclats elèctrics i kankles, 1995.
* I Dear, Quartet, 1993
* Profundis, quintet, 1988 m.
* Obres de cambra per a orgue, piano, conjunts de diverses composicions, esdeveniments i representacions, teatre i música de cinema.

## Referències

* ↑ El destacat compositor lituà Vidmantas Bartulis, LRT, va morir el 30/01/2020
* ↑ Rūta Gaidamavičiūtė. Vidmantas Bartulis. Universal Lithuanian Encyclopedia, T. II (Arctic-Beckett). - Vilnius: Institute of Science and Encyclopedia Publishing, 2002. 686 pàg.
# Luci Cornifici el Jove

Luci Cornifici el jove (en llatí: Lucius Cornificius) va ser un militar romà, probablement fill de Luci Cornifici. Formava part de la gens Cornifícia, d'origen plebeu.
Era l'acusador de Marc Brut a la cort on van ser jutjats els assassins de Juli Cèsar, en el marc de la Lex Pedia de vi Caesaris interfectoribus.
Després va comandar la flota d'Octavi en la guerra contra Sext Pompeu, i per la seva audàcia i valentia va lliurar aquesta flota d'un gran perill a la costa siciliana l'any 38 aC. Va capturar el vaixell de Demòcares, l'almirall de l'esquadra pompeiana.
Es va distingir també a la campanya del 36 aC. Octavi li va encarregar el comandament de les forces de terra i va desembarcar a Sicília on l'exèrcit, a Tauromenium, es trobaven en greu perill, i en una perillosa marxa va arribar a Mylae i va reunir el seu exèrcit amb el d'Agripa. Com agraïment Octavi li va confiar el consolat l'any següent, el 35 aC. Es considerava amb aquest dret per haver salvat la vida a tants de soldats, i quan sortia de casa seva anava muntat en un elefant. Com altres generals d'August va haver d'invertir part del seu patrimoni en embellir la ciutat de Roma i Cornifici va construir el temple de Diana.
Se li atribueix l'obra Rhetorica ad Herennium, però també podria correspondre a Quint Cornifici el Jove o algú altre.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 858.
# Lledó d'Algars

Lledó d'Algars és una localitat i municipi espanyol de la província de Terol, a la Comunitat Autònoma de l'Aragó. Aquest se situa a la comarca del Matarranya, a l'esquerra del riu d'Algars.
El municipi s'ubica en el límit amb la comarca de la Terra Alta, en la veïna Catalunya, en la coneguda com a Franja de Ponent o Franja d'Aragó, essent aquest un municipi aragonès de parla catalana.
La temperatura mitjana anual és de 14,5° i la precipitació anual, 400 mm.

## Vegeu també

* Església de Sant Jaume
* Ferrocarril del Val de Zafán (estació d'Arnes-Lledó)

## Referències

* ↑ «Lledó d'Algars». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Lledó». Arxivat de l'original el 2016-09-20. [Consulta: 15 setembre 2016].
# Tihama

La Tihama (àrab: تهامة, Tihama) és una regió natural de la costa occidental de l'Aràbia Saudita i del nord del Iemen. Són les terres baixes entre la mar Roja i les muntanyes de l'interior que arriben a altures de vegades superiors als tres mil metres.
La Tihama s'inicia a l'altura del territori costaner situat al sud-oest de Taif i arriba fins a Hodeida al Iemen. Les principals ciutats són, de nord a sud per la costa: al-Lith, al-Kunfudha, Haly, al-Birk, al-Kahma, al-Shukayk, Darb, Umm al-Khashab, Sabya, Damad, Djayzan, Abu Arish, Maydi i al-Luhayya. A l'interior (de nord a sud) al-Nimas, Mahail, Abha, i Zahran.
Està dividida en tres parts:
* Tihama de l'Hijaz (Tihamat al-Hijaz)
* Tihama de l'Asir (Tihamat al-Asir)
* Tihama del Iemen (Tihamat al-Yaman)

## Història

La Tihama no té una història pròpia, ja que mai va formar una administració separada. S'esmenta una rebel·lió a la Tihama al primer quart del segle ix, sota el califa al-Mamun, que hi va enviar a Muhammad ibn Ziyad que va arribar el 819, va sufocar la revolta (de les tribus àrabs al-Ashair i Akk) pacificant la regió, i va fundar la ciutat de Zabid seguint ordes del califa. Muhammad ibn Ziyad va fundar la dinastia ziyàdida del Iemen que hauria durat uns dos segles, controlant gairebé tota la Tihama. La dinastia deixa de ser esmentada el 1018, seguint els najàhides (1021-1156), antics esclaus negres abissinis, que també van governar a la Tihama; foren substituïts pels màhdides que van dominar al sud de la Tihama incloent Zabid. Vers el 1069 els xerifs sulaymànides van assegurar el control de la part nord de la Tihama amb centre a Harad, i el van conservar fins al 1173. Van lluitar sovint contra els nadjàhides i després de 1064 contra el màhdida Abd-an-Nabí ibn Mahdí que va marxar al nord i va derrotar a un exèrcit sulaymànida manat per Wahhàs ibn Ghànim que va morir a la lluita; el seu germà Qàssim ibn Ghànim hauria demanat ajut dels aiúbides que van arribar el 1173 i van fer aliança amb els sulaymànides contra els màhdides; la conquesta efectiva pels aiúbides els va donar també el control de la Tihama de la qual els sulaymànides van desaparèixer del control efectiu. Després dels aiúbides (1173-1228) van seguir els rassúlides (1228-1454) sota els quals la Tihama del sud i el Iemen van formar una unitat efectiva on Zabid va esdevenir un pol de cultura i de religió. Els tahírides del Iemen (1454-1517) van tenir capital d'hivern a Zabid. Després va oscil·lar entre els imams zaidites del Iemen i els otomans, però tant els uns com els altres no li van dedicar gaire atenció.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, X, 516 i 517

## Vegeu també

* Kinana ibn Khuzayma.
# Orlovo (Tiumén)

* Per a altres significats, vegeu «Orlovo».
Orlovo (en rus: Орлово) és un poble de l'óblast de Tiumén, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 524 habitants.