OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Poesías fantásticas en mallorquí

Poesías fantásticas en mallorquí és un llibre de poesies en català de Tomàs Aguiló i Forteza publicat a Palma el 1852. La primera edició es va fer a la impremta de Juan Guasp i constava de 59 pàgines.
És considerat un llibre de clar ressò romàntic d'inspiració germànica en la seva grandiositat i misteri. Aguiló representa una opció popular i a la vegada elegant, lluny de l'encarcarament medievalitzant, fet que demostra que a Mallorca la llengua s'havia conservat més pura, més expressiva que en el continent, i, per tant, els escriptors mallorquins es trobaven amb un instrument més eficaç que no els catalans del Principat.

## Referències

* ↑ Memoria leida por d. Fco Manuel de los Herreros, Director y catedratico del Instituto de segunda enseñanza de Palma,... en la apertura del curso de 1862 a 1863. Imp. de F. Guasp, 1862, p. 1–.
* ↑ Francisco María Tubino. Historia del renacimiento literario, contemporáneo en Cataluña, Baleares y Valencia. Impr. y fundicion de M. Tello, 1881, p. 423–.
* ↑ Jean Amade. Origines et premières manifestations de la renaissance littéraire en Catalogne au XIXe siècle. E. Privat, 1924, p. 253.
* ↑ L'Ignorancia. Ediciones de Ayer., 1970, p. 4.
* ↑ Llompart, Josep Maria La literatura moderna a les Balears Editorial Moll: Palma, 1964.- (Els treballs i els dies; 2), pàg. 22
# Platja de Camp de Mar

La platja de Camp de Mar és una platja del municipi d'Andratx (Mallorca). És una platja de fàcil accés, urbanitzada, que compta amb tots els serveis. Té 180 metres de llarg i 50 d'ample. L'aigua és transparent. Té un restaurant al mig de l'aigua al qual s'hi arriba amb un pont de fusta. És una platja molt còmoda per anar-hi amb nins, ja que hi ha una zona de parc a sota un pinar on hi poden jugar molt bé. Hi ha diversos restaurants. Sol tenir socorrista durant la temporada de primavera-estiu.

## Referències

* ↑ «Platja de Camp de Mar». web. Disfrutalaplaya. [Consulta: 3 gener 2015].
# MiniSD

MiniSD és un format de targeta de memòria. Presentada per primera vegada per SanDisk a CeBIT 2003, l'miniSD es va unir a la Memory Stick Duo i xD-Picture Card pel que fa a dispositius petits.
La targeta miniSD va ser adoptada el 2003 per l'Associació de Targetes SD (SD Card Association) com una extensió de mida ultra-petit per l'estàndard de targeta SD.
Atès que les noves targetes es van dissenyar especialment per a ser usades en telèfons mòbils, estan envoltades per un adaptador miniSD que permet la compatibilitat amb tots els dispositius equipats amb una ranura de targeta SD.

## Especificacions

| | Tarjeta MiniSD | Tarjeta SD | Tarjeta MicroSD |
| Ample | 20mm | 24mm | 11mm |
| Llarg | 21,5 mm | 32mm | 15mm |
| Gruix | 1,4 mm | 2,1 mm | 1mm |
| Volum de la targeta | 589 mm ³ | 1,596 mm ³ | 165mm ³ |
| Pes | 1g aprox. | 2g aprox. | <1g aprox. |
| Voltatge de funcionament | 2,7-3,6 V | 2,7-3,6 V | 2,7-3,6 V |
| Interruptor de protecció contra escriptura | No | Sí | No |
| Protectors de terminal | No | Sí | No |
| Nombre de pins | 11 pins | 9 forats | 8 pins |
# Megaletoscope

El megaletoscope, megaletoscopi o aletoscopi (una variant anterior) és un aparell òptic dissenyat per Carlo Ponti, òptic i fotograf italià, el qual va patetar el seu invent l'any 1861. Dins l'aparell, les fotografies són vistes a través d'una gran lent, la qual crea la il·lusió òptica de profunditat i perspectiva.
Les còpies a l'albúmina eren il·luminades per una font interna, normalment un oli o querosè. Ponti va produir diverses fotografies per utilitzar en el Megaletoscope. Les fotografies eren translucides i pintades per a crear efectes visuals dramàtics, com utilitzar diferents jocs de llum per a crear sensacions de dia diferents.
El megalethoscope era i és sovint confós amb l'estereoscopi, inventat per sir Charles Wheatstone el 1840, que era d'un disseny diferent el qual produïa un efecte totalment diferent. Tanmateix, el megaletoscope i el aletoscopi, invents de Carlo Ponti, son capaços de donar una il·lusió segura d'alleujament, que utilitzava la cromostereopsis, un efecte visual centrar en els colors complementaris.
Administrativament l'aparell va ser patentat el 1861, d'aquesta manera fou només possible per a Carlo Ponti fabricar-lo. Més tard, al 1866, diferents lleis van canviar perquè l'invent no tingués un propietari únic, obrint així la possibilitat de fabricar el megaletoscope a diferents fotògrafs i inventors italians.

## Referències

* ↑ «The Megaletoscope of Carlo Ponti - Swiss Camera Museum - Musée suisse de l'appareil photographique». Arxivat de l'original el 2018-11-19. [Consulta: 19 novembre 2018].
* ↑ France), Musée du cinéma (Paris,. Le mouvement continué : catalogue illustré de la collection des appareils de la Cinémathèque française. Milano: Mazzotta, 1996. ISBN 8820211645.
* ↑ Castellanos, Paloma. Diccionario histórico de la fotografía (en castellà). Ediciones AKAL, 1999. ISBN 9788470903250.
# Pont de Rodelló

El Pont de Rodelló és un pont del terme municipal de Castell de Mur, a l'antic terme de Guàrdia de Tremp, al Pallars Jussà, en territori de la vila de Guàrdia de Noguera.
És al sud de la vila, en el Camí de Rodelló, quan aquest travessa la llau de Rodelló.
# Pitouí crestat

El pitouí crestat (Ornorectes cristatus) és una espècie d'ocell de família dels oreoícids (Oreoicidae). Durant molt de temps va ser de controvertida classificació (Incertae sedis). És l'única espècie del gènere Ornorectes, si bé ha estat inclòs a Pitohui. Habita localment boscos de les muntanyes de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Piping Bellbird Ornorectes cristatus». Birdlife international. [Consulta: 12 setembre 2021].
* ↑ «Whiteheads, sittellas, Ploughbill, Australo-Papuan bellbirds, Shriketit, whistlers». World bird names. [Consulta: 12 setembre 2021].
# Pitosporàcies

Pittosporaceae és una família de plantes amb flors que inclou arbres, arbusts i plantes enfiladisses en 11 gèneres i unes 200 espècies. El seu hàbitat abasta des de les regions tropicals a les temperades d'Àfrica. Euràsia i Australàsia. Són plantes llenyoses de fulles simples i alternes. Les flors generalment són hermafrodites, actinomorfes pentàmeres hipogínies. El fruit és en càpsula o baia en algunes espècies és comestible. Algunes espècies són cultivades com a plantes ornamentals.
# Pimeni d'Asidona

Pimeni d'Asidona (Bètica?, final del segle VI? - Asidona, actual Medina-Sidonia, Cadis, c. 646) fou bisbe d'Asidona o Assidonia (actual Medina-Sidonia, Cadis). En època visigoda fou venerat com a sant, però el seu culte no passà als santorals moderns i resta oblidat.

## Biografia

Va ésser bisbe entre 629 i 646, anys en què va renovar la diòcesi; fou consagrat per Isidor de Sevilla. Va participar en el IV Concili de Toledo de 633 i en el VI, l'any 638; al setè, en 646, fou representat pel sacerdot Ubiliensi. Va consagrar diverses esglésies, en algunes de les quals s'han conservat les inscripcions de dedicació, com a l'Ermita de los Santos de Medina-Sidonia (any 630), la de San Ambrosio de Vejer de la Frontera (644, on diu que hi diposita les relíquies dels màrtirs Vicenç, Fèlix i Julià), a Salpensa (prop d'Utrera, 648) i la dels Santos Nuevos d'Alcalá de los Gazules (662).

## Veneració

Sembla que fou sebollit a un monestir de la vila d'Aquis (probablement l'actual Talavera de la Reina, Toledo). Hi ha fonts, però, que pensen que la sepultura d'aquest Pimeni correspon a un altre eclesiàstic d'aquest nom. Consta que al segle vii, un Pimeni era tingut per home sant i rebia veneració. En 677, el rei visigot Wamba va establir en honor seu la diòcesi d'Aquis, dependent de la de Mèrida; les actes del concili de Toledo de 681 diuen: "Villulae Aquis in qua venerabile corpus Sanctissimi Pimeij confesor debito quiescit honore..." ("de la vila d'Aquis, on el venerable cos del santíssim Pimeni, confessor, rep el degut honor..."). Flórez, sense poder-ho assegurar, inclou el Pimeni venerat entre els sants de la diòcesi d'Asidona. En tot cas, el culte a Pimeni no va continuar després de la invasió musulmana i restà en l'oblit, sense que passés als martirologis moderns.

## Referències

* ↑ Gregorio de Argaiz. La soledad laureada, tom IV, p. 106-107.
* ↑ España sagrada, vol. X, p. 57-59.
* ↑ Enrique Flórez. Biografía eclesiástica completa, vol. XVIII, p. 268.
* ↑ Enrique Flórez. España sagrada, vol. X, p. 69-70.
# Playa Girón

Playa Girón és una petita platja ubicada a la part oriental de la badia de Cochinos, indret costaner situat a la zona centre sud de Cuba, dins la província de Cienfuegos.
És un atractiu centre turístic reforçat pel fet que es troba dins dels límits d'un dels més grans i millor conservats aiguamolls del món, la Ciénaga de Zapata. El seu nom prové del pirata francès Gilberto Giron (c.1604).

## Història

La platja va passar a la història el 15 d'abril de 1961, quan va ser escollida com un dels punts de desembarcament en l'intent d'invasió de l'illa per part d'una brigada d'anticastristes d'origen cubà, patrocinada i recolzada pel govern dels Estats Units.
La invasió va ser derrotada per milicians cubans després de durs combats que van tenir lloc en diversos indrets de la Ciénaga de Zapata, especialment al llarg de les vies de comunicació construïdes pel govern revolucionari cubà per portar el desenvolupament a la població. Playa Girón va ser, precisament, el darrer punt ocupat pels invasors i on aquests patiren la derrota definitiva que feia fracassar l'operació. En l'actualitat, existeix allí un museu que aplega els detalls d'aquell fet històric.

## Referències

* ↑ Rodriguez (1999), p.115
* ↑ Info on CIA website

## Bibliografia

* Rodriguez, Juan Carlos. 1999. Bay of Pigs and the CIA. Ocean Press. Melbourne. ISBN 1-875284-98-2
# Poesia pastoral

La poesia pastoral és un tipus de composició escrita en vers que descriu la vida en el camp d'una forma idealitzada. Inclou descripcions de la bellesa de la natura, lloances de la vida sense complicacions ni estrès en contrast amb la gran ciutat i presència de les tasques agrícoles. Pot contenir també escenes d'amor que es beneficien de l'entorn sensual. A partir de la poesia pastoral van sorgir composicions musicals que intentaven recrear aquest sentiment d'harmonia amb el camp i quadres on es pintaven les escenes descrites als versos en un indret paradisíac.

## Història

Tradicionalment s'ha considerat a Teòcrit de Siracusa com el creador del gènere, que lligava a l'edat d'or i a certs rituals religiosos. En els seus poemes ja apareixen els arquetips que després estaran presents a la majoria de poemes: personatges que són o fingeixen ser pastors, d'aquí el nom del gènere, que busquen en la natura consol als seus mals d'amor o troben en la vida rural una nova existència. El paisatge adquireix gran protagonisme, amb el tòpic de locus amoenus i encarnacions com l'Arcàdia, que simbolitza la màxima perfecció de la natura.
Un cop el gènere s'havia instal·lat a la literatura grega va ser imitat pels poetes llatins, entre els quals destaca Virgili, amb les seves Bucòliques i Geòrgiques. D'ell deriva el nom de "poesia bucòlica" que de vegades s'aplica al gènere. El cristianisme va seguir el model virgilià. Va suavitzar l'erotisme de les declaracions amoroses i va fer èmfasi en la bellesa de la creació divina. La figura de Jesús descrit com a pastor va fer que la poesia no trobés oposició malgrat el tema absolutament profà.
El renaixement va recuperar la temàtica amorosa clàssica i les referències mitològiques en els diàlegs dels pastors, plens de girs cultes i recursos retòrics, com es veu en les obres de Jacopo Sannazaro i Garcilaso de la Vega. El Quixot mateix es planteja com a alternativa a la cavalleria viure com un pastor, prova de la popularitat del gènere, que va durar fins al segle xviii, amb noms com el d'Alexander Pope.
Posteriorment aquesta lírica es va diluir en una exaltació del món rural més genèrica, sense necessitat de la intriga amorosa entre pastors. El romanticisme va recuperar l'amor a la natura però com a mirall de l'ànima del poeta, i ja no representava paisatges plàcids com la literatura anterior. Durant el segle XX el gènere va caure pràcticament en desús, tret de determinats autors neo-rurals que escrivien per lloar la bellesa del propi país i la tranquil·litat del camp, però definitivament ja sense els encontres amorosos amb pastors.

## Referències

* ↑ GARCÍA TEIJEIRO, Manuel y Molinos Tejada, María Teresa (1986). Bucólicos griegos. Madrid: Gredos.
* ↑ ALESSO, MARTA (2005-2006). "Los géneros literarios en el primer Cristianismo" a Circe, de clásicos y modernos Nº 10, EdUNLPam. Santa Rosa; 19-36

## Vegeu també

* Arcadisme
# Missió suïcida

El terme missió suïcida comunament es refereix a una tasca que és tan perillosa per a les persones involucrades que no s'espera que sobrevisquin. El terme a vegades s'estén, però no es limita a, els atacs suïcides com els kamikazes i els atcs suïcides, on les persones que participen activament acabaran morint durant l'execució. Els riscos involucrats en missions suïcides no sempre són evidents als participants o per a aquells que les planegen. No obstant això, perquè una acció sigui considerada una missió suïcida aquells que hi participaran ha d'ésser conscients dels riscos, i per exemple una missió que acaba de manera desastrosa per causes alienes sense tenir fonaments a priori perquè així acabi no seria una missió suïcida. Els individus o grups que participen en una missió poden percebre els riscos que implica ser molt més gran que els que creuen que és acceptable, mentre que els de planificació o de comandament de la missió pot pensar d'una altra manera. Aquest plantejament pot conduir a la negativa a participar en la missió al·legant que es tracta d'una missió suïcida.

## Vegeu també

* Kamikaze
* Darrera defensa
# Torre de l'Arboçar de Baix

La Torre de l'Arboçar és un edifici del veïnat de l'Arboçar de Baix del municipi d'Avinyonet del Penedès (Alt Penedès). Està situat a l'esquerra del torrent de l'Arboçar, a la conca de la riera de Ribes, al sud-oest del terme d'Avinyonet i a prop d'Olèrdola. La torre resta parcialment adossada a una construcció nova. És un edifici declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

La torre de l'Arboçar de Baix s'alça dintre del nucli del mateix nom, al costat de diverses edificacions que presenten vestigis medievals. Té planta circular i mur fet de pedra irregular disposats en fileres horitzontals. Les obertures, força malmeses, han experimentat modificacions al llarg del temps.
La torre, en origen exempta, té planta circular, un diàmetre interior de 220 cm i el gruix del mur és de 170 cm. La seva alçària fa uns 13 m i l'acabament és de cúpula. A sis metres d'alçada, el mur perd gruix i en aquesta mida es troba una porta orientada cap a l'oest. Aquesta porta és coronada per una llinda de pedra monolítica, i sobre d'aquesta hi ha un arc de mig punt, format per tretze dovelles, que té la funció de fer d'arc de descàrrega. En general el paredat és de pedra poc treballada, de mida mitjana (uns 20 cm d'alt per 30 cm de llarg). En algun lloc l'aparell constructiu recorda un «opus spicatum» mal fet.
Es tracta d'una torre de defensa que potser anés acompanyada en origen d'un recinte més ampli. Era una de les fortificacions properes a l'«oppidum» d'Olèrdola, probablement destinada a defensar un lloc de poblament. Des del punt de vista constructiu, la torre es pot relacionar amb la del castell de Ribes (Garraf) o amb altres torres fetes al final del segle X o a l'inici del segle xi. Per les característiques de la porta i pel tipus d'aparell constructiu, es pot datar aquesta construcció cap a l'any 1000.

## Història

Tot i que no es disposa de documentació que ho confirmi, sembla factible situar l'origen d'aquesta torre de defensa en època medieval. Altres fonts indiquen que el primer document que esmenta aquest indret cal situar-lo entre el 1035 i el 1056 i correspon a l'establiment de la quadra d'arboçar efectuar per Ramon Berenguer I comte de Barcelona a favor de Ferriol i Bonadona. La quadra afrontava a orient amb les Gunyoles, a ponent amb l'alou de Fontallada, a migdia amb Viladellops i al nord amb Ferran. La quadra es troba al comtat de Barcelona, en el terme del castell d'Olèrdola. L'any 1056 s'esmenta al Cartulari de Poblet la «Quadra de Arbozar». El 1119 la torre és propietat del Comte de Foixà.

## Referències

* 1 2 «Torre de l'Arboçar de Baix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2015].
* 1 2 3 Catalunya Romànica, vol. XX El Penedès L'Anoia. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 94. ISBN 84-7739-402-4.

## Enllaços externs

* Torre d'Arboçar de Baix a Catalunya Medieval
* Patrimoni. Generalitat de Catalunya
# Verkhni (Razdólnaia)

* Per a altres significats, vegeu «Verkhni».
Verkhni - Верхний (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora del riu Kirpili. És a 9 km al sud-est de Korenovsk i a 53 km al nord de Krasnodar.
Pertany a l'stanitsa de Razdólnaia.

## Enllaços externs i referències

* Aquest article conté dades geogràfiques extretes de Google Earth i el mapa de Rússia de Yandex.ru, accessible des d'aquest enllaç.
# Scutiger muliensis

Scutiger muliensis és una espècie d'amfibi que viu a la Xina.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Liang, F. & Changyuan, Y. 2004. Scutiger muliensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006.
Accedit a data 13 de gener de 2008.
# Pèptid senyal

Un pèptid senyal són 5 a 30 aminoàcids que estan col·locats en un ordre particular i que són els primers que apareixen quan s'està sintetitzant la cadena polipeptídica. El pèptid senyal decideix sobre el destí, la ruta de transport i l'eficiència de secreció d'una proteïna.

## Referències

* ↑ Kober, Lars; Zehe, Christoph; Bode, Juergen «Optimized signal peptides for the development of high expressing CHO cell lines». Biotechnology and Bioengineering, 110, 4, 17-01-2013, pàg. 1164–1173. DOI: 10.1002/bit.24776. ISSN: 0006-3592.
# La Bastida de Paumèrs

La Bastida de Paumèrs (francès Labastide-Paumès) és un municipi occità del Comenge, a Gascunya,, situat al departament de l'Alta Garona i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# La Bastida de Manresà

La Bastida de Manresà és una antiga pallissa habilitada com a centre cultural de Farrera (Pallars Sobirà). És un edifici protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La bastida de Manresà, en esdevenir el Centre d'Art i Natura s'ha restaurat i reconverit en tallers un paller obert o bastida que havia estat usat com a assecador d'herba i palla. Amb una monumental encavallada de fusta a la cara sud i construït cap al final del segle xviii o el principi del segle xix, aquest edifici singular és tot un símbol del poble juntament amb la torre porxada de l'església de St. Roc. L'estratègia urbana del Centre l'ha rescatat de la més que probable transformació futura en segona residència

## Referències

* ↑ «La Bastida de Manresà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Krister Hagen

Krister Hagen (Kristiansand, 12 de gener de 1989) és un ciclista noruec, professional des del 2012 i actualment a l'equip Team Coop.

## Palmarès

* 2012
** Vencedor d'una etapa a la Roserittet
* 2017
** Vencedor d'una etapa a l'East Bohemia Tour
* 2018
** 1r a l'Umag Trophy
** 1r a l'Istrian Spring Trophy

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Koritza

«Koritza» té aquests significats:
* Koritza, nom francès de Korçë
* Korytza, nom grec de Korçë
* República de Koritza, efímera república (1917)
# Gran història

La gran història és una disciplina que busca situar la història humana en el context de la història del cosmos i la resta dels éssers vius, alhora que examina les tendències de llarg recorregut de la societat. Utilitza un enfocament interdisciplinari i ha emergit com a camp d'estudi especialitzat en grups de recerca, divulgadors i cursos monogràfics. Les seves arrels poden rastrejar-se des de l'afany universalista de l'humanisme renaixentista fins al corrent anomenat de llarga durada de la historiografia francesa. Els seus detractors asseguren que es perd l'especificitat del mètode històric, ja que la humanitat passa a ser un apèndix final reduït dins el temps global.

## Referències

* ↑ Fernand Braudel, Écrits sur l'histoire, Paris, Flammarion, 1969.
# Gran hivern de 1709

Gran hivern de 1709, també conegut a Anglaterra com a Great Frost i a França com a Le Grand Hiver, va ser un hivern excepcionalment fred a Europa a finals de 1708 i inicis de 1709. Va ser l'hivern més fred a Europa dels darrers 500 anys. Aquest fred intens es va produir dins del període conegut com a Mínim de Maunder, quan les taques solars gairebé van desaparèixer de la superfície del Sol.
William Derham va registrar una mínima de -12°C la nit del 5 de gener de 1709 a Upminster, prop de Londres, i va ser la mesura més baixa des que havia iniciat el seu registre el 1697. Altres observadors meteorològics d'Europa també van inscriure als seus registres mínimes de fins a 15 sota zero. Derham escrigué a Philosophical Transactions "crec que la Gelada va ser la més gran (si no més universal) que cap altra que hi hagi hagut en la Memòria de l'Home".
La campanya russa de Carles XII, durant la Gran Guerra del Nord, va ser debilitada notablement per aquest hivern fred degut a les gebrades i les tempestes sobtades que causaren la mort de milers de soldats suecs en les successives ofensives; en una sola nit fora del campament van provocar la mort d'almenys 2.000 persones. En el bàndol rus, les baixes pel clima foren menors perquè estaven millor preparats per un clima advers d'aquestes característiques i perquè es mantenien reclosos cautelosament en el seus camps.
França també es va veure particularment afectada per aquesta adversitat climàtica que dugué a una forta fam que s'estima que provocà la mort de 600.000 persones ja a finals de 1710. Hi ha historiadors contemporanis nacionalistes que sostenen que no hi hagué morts a causa de la fam al Regne de França el 1709, sinó que moriren en ser temps de guerra.
El projecte Millennium de la Unió Europea s'ha interessat en aquest hivern inusual perquè els climatòlegs contemporanis no han estat capaços encara de correlacionar les causes conegudes del clima fred a Europa amb els patrons meteorològics documentats el 1709. Segons el climatòleg de la Universitat de Sunderland, Dennis Wheeler, "alguna cosa inusual sembla que va passar llavors".

## Referències

* 1 2 Pain, Stephanie. 1709: The year that Europe froze, 7 febrer 2009.
* ↑ Luterbacher, Jürg; Dietrich, Daniel; Xoplaki, Elena; Grosjean, Martin «European Seasonal and Annual Temperature Variability, Trends, and Extremes Since 1500». Science, 303, 5663, 2004, p. 1499–1503. DOI: 10.1126/science.1093877.
* ↑ Derham, W. «The History of the Great Frost in the Last Winter 1703 and 1708/9». Philosophical Transactions (1683–1775), 26, 1708-1709, p. 454–478. DOI: 10.1098/rstl.1708.0073.
* ↑ Massie, Robert. Peter the Great: His Life and World.
* ↑ Monahan, W. Gregory. Year of Sorrows: The great famine of 1709 in Lyon. Columbus: Ohio State University Press, 1993, p. 125–153. ISBN 0-8142-0608-5.
* ↑ Lachiver, Marcel. Les Années De Misère: La famine au temps du Grand Roi, 1680–1720 (en francès). París: Fayard, 1991, p. 361, 381–382. ISBN 2-213-02799-4.
* ↑ Ó Gráda, Cormac; Chevet, Jean-Michel «Famine and Market in Ancien Régime France». Journal of Economic History, 62, 3, 2002, p. 706–733. DOI: 10.1017/S0022050702001055.
# Helena Cantacuzena

* No s'ha de confondre amb Helena Cantacuzena (filla de Joan VI).
Helena Cantacuzena era una noble dama romana d'Orient parenta de l'emperador Joan VI Cantacuzè. Es va casar amb Lluís Frederic d'Aragó, comte de Salona i a la seva mort (1382) fou regent del comtat en nom de la filla Maria Frederic d'Aragó.
El 1394 els turcs van conquerir el comtat i Helena i la seva filla van ser portades a l'harem del soldà i van morir algun temps després.

## Referències

* ↑ «Helena Cantacuzena». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.