OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Neuseen Classics – Rund um die Braunkohle

El Neuseen Classics – Rund um die Braunkohle (lit. Al voltant del lignit) era una cursa ciclista alemanya que es disputava a Zwenkau, al sud de Leipzig. Creada el 1955, va ser amateur fins al 1990. El 2004 es va tornar a disputar ja per a professionals i des del 2005, forma part de l'UCI Europa Tour. El 2016 es disputà per darrera vegada.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1955 | Roland Henning | Wolfgang Braune | Fiedler |
| 1956-1957 | No disputada |
| 1958 | Roland Henning | Gustav-Adolf Schur | Löffler |
| 1959 | Rolf Töpfer | Gustav-Adolf Schur | Egon Adler |
| 1960 | Grunzid | Weissleder | Gainan Saidchushin |
| 1961 | Iuri Mélikhov | Erich Hagen | Lothar Appler |
| 1962 | Gustav-Adolf Schur | Günter Hoffmann | G. Lux |
| 1963 | Pedd | Egon Adler | Frank |
| 1964 | Lothar Höhne | Gustav-Adolf Schur | Stamm |
| 1965 | Marks | Müller | Günter Hoffmann |
| 1966 | Bernhard Eckstein | Marks | Müller |
| 1967 | Dieter Grabe | Steiner | Huster |
| 1968 | Manfred Ulbricht | Bernhard Grüner | Maltritz |
| 1969-1985 | No disputada |
| 1986 | Andreas Lux | T. Schmidt | Maik Landsmann |
| 1987 | Andreas Lux | Matern | Michael Prix |
| 1988 | Thomas Barth | Andreas Wartenberg | Hochfeld |
| 1989 | Andreas Lux | Jens Heppner | Frank Augustin |
| 1990 | Andreas Lux | Steffen Wesemann | Torsten Bredow |
| 1991-2003 | No disputada |
| 2004 | Lars Wackernagel | Tito Schüler | Eric Baumann |
| 2005 | Marek Maciejewski | Christoph Meschenmoser | Maxim Rudenko |
| 2006 | Danilo Hondo | Krzysztof Jezowski | Tomasz Lisowicz |
| 2007 | Denis Flahaut | Steffen Radochla | Javier Benítez |
| 2008 | Steffen Radochla | Olaf Pollack | Eric Baumann |
| 2009 | André Greipel | Heinrich Haussler | Sebastian Siedler |
| 2010 | Roger Kluge | Steffen Radochla | Enrico Peruffo |
| 2011 | André Schulze | Steffen Radochla | Enrico Montanari |
| 2012 | André Schulze | Sébastien Chavanel | Robert Förster |
| 2013-2014 | No disputada |
| 2015 | Robert Förster | Pascal Ackermann | Hans Pirius |
| 2016 | Daniel Knyss | Dirk Wettengel | Paul Sicking |

## Referències

* 1 2 «Neuseen Classics - Rund um die Braunkohle (All) - Cat.1.1». [Consulta: 1r novembre 2023].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2015-04-07 a Wayback Machine. (alemany)
* Història de la Neuseen Classics – Rund um die Braunkohle Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. (alemany)
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Nus Matthew Walker

Un nus Matthew Walker és un nus que s'utilitza per evitar que l'extrem d'una corda es desfili. Per a realitzar el nus primer cal desfer els fils de l'extrem d'una corda, separant els fils (que no estiguin junts), i després tornant a trenar els fils de nou. També pot realitzar utilitzant diverses cordes separades. No es coneix específicament qui va ser Matthew Walker, o perquè aquest nus va ser anomenat d'aquesta manera. No obstant això, referències de principis del segle xix suggereixen que va poder haver estat un aparellador de vaixells de la Marina Reial Britànica.

## Procediment de trenat

El nus Matthew Walker es fa d'una forma circular en una corda amb qualsevol nombre de fils. Per trenar el nus, es pren cada un dels fils i es fa un llaç al voltant de la resta del conjunt, tot seguit es passa l'extrem lliure per dins d'aquest llaç recent fet, generant un nus simple. Després es passa al següent fil, fent girar el conjunt en la direcció en què es passen els llaços. El lligat del primer fil al voltant del conjunt és simple, però cada un dels fils restants han de ser passats per dins dels llaços prèviament creats de manera que continguin tota la resta de fils dins del seu llaç. Finalment al tensar, pot ajudar fer rodar el nus amb el conjunt, especialment quan es fan servir dos fils a la plegada. L'efecte final és un nus en espiral.

## Enllaços externs

* Nus Matthew Walker dins el Bead & Button Magazine
* Com lligar el nus Matthew Walker amb dos fils
# Nus Stevedore

El nus Stevedore és un nus de límit, sovint lligat prop de l'extrem d'una corda. És més voluminós i menys propens a embussar-se que el nus en forma de vuit.

## Nom

En The Art of Knwotting & Splicing , s'afirma que "el nom es va originar en un fullet publicat el 1890 per la Companyia CW Hunt, que venia cordes sota el nom Stevedore. Va ser posteriorment adoptat pels diccionaris, manuals tècnics, i altres obres de referència, i ara està fermament establert en els llibres, i en el vocabulari dels mariners. "

## Teoria de nusos

En l'àmbit de la teoria de nusos, del fet d'unir els extrems del Nus Stevedore en resulta el nus $6_{1}$.

## Referències

* ↑ Cyrus Lawrence Day, The Art of Knotting and Splicing, 4th ed. (Annapolis: Naval Institute Press, 1986), 40.
# Nus borromeu

Es diu nus borromeu o nus Borromini el constituït per tres cercles enllaçats de tal manera que, en separar-ne un qualsevol dels tres, se n'alliberen els altres dos. És a dir, cap cercle passa per dins d'un altre (com farien dues baules d'una cadena), però el conjunt no es pot separar sense trencar un dels cercles. Estrictament parlant és un enllaç i no un nus.
Per aquesta característica resulta interessant per a la topologia combinatòria i per a la teoria de nusos. La denominació té origen en la família nobiliària italiana dels Borromeo, que va adoptar els tres cercles units en un nus com a principal emblema heràldic del seu blasó.
Sol representar-se com tres cercles o anells (flexibles, no rígids) parcialment entrellaçats, que s'intersequen de tal manera que en separar un dels anells queden lliures els altres dos, és a dir, els anells no estan enllaçats per parells. Les superfícies que descriuen aquests anells formen una zona central d'intersecció, tal com si es tractés d'un diagrama de Venn.
La propietat de que al tallar un dels anells s'alliberen els altres permet crear nusos borromeus de quatre o més anells.
En psicoanàlisi, a partir de l'ensenyament de Lacan s'utilitza el nus borromeu per a fer gràfica la relació entre els tres registres psíquics característics de l'ésser parlant: el Real, el Simbòlic i l'Imaginari, articulats al voltant de l'objecte causa del desig. Es tracta d'un desenvolupament complex que es presentà en el seminari 23 de Jacques Lacan (1975-1976).
Representat amb tres llaços circulars d'iguals dimensions ha estat utilitzat per la cristiandat -igual que el triangle equilàter- com a al·legoria de la Santíssima Trinitat.

## Vegeu també

* Nus (i nus topològic).

## Referències

* ↑ Schoeck, Richard J. «Mathematics and the languages of literary criticism». The Journal of Aesthetics and Art Criticism, 26, 3, Spring 1968, p. 367–376. DOI: 10.2307/429121.
* ↑ Ragland-Sullivan, Ellie; Milovanovic, Dragan. Lacan: Topologically Speaking. Other Press, 2004. ISBN 9781892746764. «Introduction: Topologically Speaking»
* ↑ Cromwell, Peter; Beltrami, Elisabetta; Rampichini, Marta «The Borromean rings». The Mathematical Intelligencer, 20, 1, 1998, p. 53–62. DOI: 10.1007/bf03024401.; vegeu "Circles in Trinitarian Iconography", pàg. 58–59

## Enllaços externs

* L6a4: The Knot Atlas Arxivat 2021-01-22 a Wayback Machine. - Representacions del nus borromeu (anglès)
* "Borromean Rings", The Encyclopedia of Science. (anglès)
# Química bioinorgànica

La Química Bioinorgànica és la part de la química que estudia la presència i la importància de les estructures inorgàniques, com els ions metàl·lics i els compostos inorgànics en les estructures biològiques. És una disciplina multidisciplinària, ja que entren en contacte branques de la química com la química inorgànica amb disciplines com la Bioquímica, la Genètica o la Biologia Molecular. Dins dels camps d'interès de la química bioinorgànica es troba l'estudi de les metal·loproteïnes, la biomineralització (formació dirigida d'estructures inorgàniques en els éssers vius, com podrien ser els ossos, per exemple), o l'estudi de les interaccions de compostos inorgànics amb biomolècules, ja sigui per entendre els seus mecanismes de toxicitat o per desenvolupar nous fàrmacs inorgànics (un dels fàrmacs inorgànics més reeixits és el cisplatí, un compost de coordinació de platí que és emprat en el tractament de diversos càncers).
# New London (Iowa)

New London és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 1.937 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, New London tenia 1.937 habitants, 794 habitatges, i 540 famílies. La densitat de població era de 740,5 habitants/km².
Dels 794 habitatges en un 31% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,4% hi vivien parelles casades, en un 9,6% dones solteres, i en un 31,9% no eren unitats familiars. En el 27,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,89.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,6% tenia menys de 18 anys, un 7,8% entre 18 i 24, un 27,2% entre 25 i 44, un 23,9% de 45 a 60 i un 16,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.432 $ i la renda mediana per família de 46.389 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.324 $ mentre que les dones 23.712 $. La renda per capita de la població era de 18.301 $. Entorn del 4,8% de les famílies i el 6,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- New London». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- New London». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Nijni Xúban

Nijni Xúban - Нижний Шубан (rus) - és un poble de la República del Tatarstan, a Rússia. El 2010 tenia 144 habitants.

## Referències

* ↑ «Nizhniy Shuban». GeoNames. [Consulta: 4 agost 2013].
# Nijni Taguil

Nijni Taguil - Нижний Тагил (rus) - és una ciutat de Rússia, a l'óblast de Sverdlovsk. Està molt a prop de la frontera virtual entre Europa i Àsia. Té un aeroport (Salka) que fins a 1994 era només una base militar.
La ciutat va ser construïda sobre un volcà extint que és el seu símbol. Es troben 63 elements químics al voltant de la ciutat.

## Història

La seva història comença amb l'obertura de la mina de ferro el 1696. La ciutat es va fundar legalment el 1722 va ser un dels primers centres industrials de rússia i produïa acer.
S'hi va construir la primera locomotora de Rússia el 1833 per part dels enginyers Ye.A. i M.Ye. Cherepanov (Черепанов). Segons una font el coure de la pell de l'Estàtua de la Llibertat de Nova York va ser extret i refinat a aquesta ciutat.

## Ciutats agermanades

* Kriví Rih, Ucraïna
* Cheb, Txèquia
* Novokuznetsk, Rússia
* Brest, Belarús
* Chattanooga, Estats Units
* Františkovy Lázně, Txèquia
* Mariánské Lázně, Txèquia

## Galeria de fotos

* Talaia símbol de Nijni Taguil
* Vista
* Catedral d'Alexandre Nevski
* Primera locomotora russa
* Estació de tren
* Indústria

## Referències

* ↑ «Statue of Liberty Made of Russian Copper?».

## Enllaços externs

* Web oficial de Nijni Taguil Arxivat 2012-05-24 at Archive.is (rus)
* Information and entertainment portal of Nizhny Tagil Arxivat 2020-12-01 a Wayback Machine. (rus)
* Nizhny Tagil for travelers - Sights of Nizhny Tagil
# Bola d'esquer

Una bola d'esquer es produeix quan peixos petits van en tropell en una formació esfèrica molt compacta. És una mesura defensiva d'últim recurs que adopten els peixos que formen bancs quan se senten amenaçats per depredadors. Aquest tipus de peixos són consumits per molts depredadors diferents, per la qual cosa se'ls coneix com a peixos d'esquer o peixos de farratge.

## Referències

* ↑ Webb, Charles Harper «BAIT BALL» (en anglès). The Georgia Review, 689, estiu 2015, pàg. 271.
# Primavera de la vida

Primavera de la vida és una pintura a l'oli sobre tela de Josep de Togores i Llach dipositada al Museu Nacional d'Art de Catalunya (Barcelona), la qual fou pintada l'any 1924.

## Context històric i artístic

Josep de Togores va néixer el 1893 i, pertanyent a una família aristocràtica del Vallès, tingué una infantesa daurada amb viatges a París i Brussel·les acompanyant el seu pare. Als 13 anys, un atac de meningitis el deixà completament sord i accentuà la seua vocació per la pintura. El 1911 assistí a la cèlebre exposició de Sunyer, s'impregnà de l'ideari de La Ben Plantada, que es publicà aquest any, i va viure el triomf del Noucentisme participant-hi amb les seues primeres obres.
A París, en 1913-1914, rebé la influència determinant de Cézanne, però tornà aviat a Barcelona a causa de la Primera Guerra Mundial. El 1919 va tornar a la capital de França i aleshores inicià el seu període de creació més important: un realisme màgic basat en quadres protagonitzats per figures d'un dibuix dur i exigent que el convertiren en un precedent del que fou a Alemanya, els anys vint, la Nova Objectivitat. Visqué l'ambient artístic de Montparnasse, on es relacionà amb Modigliani, Picasso i Kisling, i els poetes Pierre Reverdy i Max Jacob. A partir del 1924, un període de crisi creativa comportà canvis en la seua obra, que perdé l'agudesa de dibuix i adquirí modelats suaus, com de pintura al pastel. Una nova crisi, el 1928, el portà a una mena de pintura abstracta sense interès, i una altra, el 1931, a una pintura figurativa tradicional que motivà lentament l'oblit de Togores.

## Descripció

Aquest quadre és molt característic de la seua etapa de modelats suaus, en què abunden els nus pintats amb gammes torrades i grises. Fou presentat en una exposició de gran èxit de l'any 1926, va ésser objecte d'una subscripció popular per a oferir-lo al Museu d'Art Modern de Barcelona, però l'Ajuntament el refusà per raons morals. Després d'una gran polèmica en la premsa i en l'opinió pública i d'una intervenció del batlle, acabà ingressant al Museu uns quants anys més tard.

## Referències

* 1 2 3 4 Barral, Xavier i Vicens, Francesc, 2002. 100 Obres de Pintura Catalana. Editorial Pòrtic, Barcelona. ISBN 8473067908. Pàgs. 186-187.

## Enllaços externs

* Todo Colección Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. (castellà)
# Premi Barcanova de literatura infantil i juvenil

El Premi Barcanova és un premi literari de novel·la en català per a un públic infantil o juvenil (ambdues categories). L'organitza l'editorial Barcanova (pertanyent al grup Anaya). Tradicionalment es decidia al setembre, fins a l'edició del 2007, en què va incloure novetats en les bases i va passar a donar-se al desembre. A partir del 2014 es va passar de la modalitat d'un guanyador i un finalista a, un guanyador en literatura infantil i un guanyador en literatura juvenil.

## Guanyadors

Els últims guanyadors han sigut:
* 2002, Xavier Bertran, El soldat que parlava amb els cruecs.
2n premi: Teresa Broseta, Operació Tarrubi.
* 2003, Antoni Oliver Ensenyat, Al-Rhazes, el mestre de la talaia.
2n premi: Dolors Garcia i Cornellà, Contes d'estar per casa.
* 2004, Jordi Folck, El manuscrit de les bèsties.
2n premi: Enric Lluch, De: Satanasset a Aletes-de-vellut.
* 2005, Maria Carme Roca, Akanuu, l'arquer persa.
2n premi: Joan de Déu Prats, Nàufrag.
* 2006, Eulàlia Canal, Un petó de mandarina.
2n premi: Santi Baró, Nit de sang.
* 2007, Gemma Pasqual Escrivà, Llàgrimes de Bagdad.
2n premi: Carles Sala i Vila, Flairosa, la bruixa dels sabons.
* 2008, Josep Sampere, El pou darrere la porta.
2n premi: Dolors Garcia i Cornellà, L'Oleguer i el clan de les llunes grises.
* 2009, Carles Sala i Vila, Tramuntana a la granja.
Finalista: M. Àngels Juanmiquel, El dia del voltor.
* 2010, Santi Baró, La lluna de gel.
Finalista: Maria Espluga Solé, Antònia Purpurina.
* 2011, Jordi Sierra i Fabra, L'estrany.
Finalista: Francesc Gisbert, De rondalla.
* 2012, Maria Mercè Roca, Mil revolts.
Finalista: Miquel Pujadó, La Serpentina a l'antiga família.
* 2013, Margarida Aritzeta, El vol de la papallona.
Finalista: Jordi Folck, Ningú.
* 2014, Juvenil: Dolors Garcia i Cornellà, Diumenge al matí, al peu del salze.
Infantil: Rubén Montañá i Ros, La botiga de mascotes extraordinàries.
* 2015, Juvenil: Aina Sastre, Quan arriba el moment.
Infantil: Joan Bustos i Prados, Fina Ensurts.
* 2016, Juvenil: Maria Carme Roca i Costa, Selfies al cementiri.
Infantil: Jaume Cela i Ollé, El meu pare és una pissarra.

## Referències

* ↑ Bases del Premi a lletrescatalanes.cat
* ↑ Guanyadors Arxivat 2016-08-03 a Wayback Machine. al web del Premi Barcanova
* ↑ Maria Mercè Roca guanya l'onzè premi Barcanova, ara.cat, 11 de desembre de 2012
* ↑ Margarida Aritzeta guanya el Premi Barcanova de literatura infantil i juvenil, ara.cat, 13 de desembre de 2013
* ↑ Premi Barcanova 2014 al web de Dolors Garcia
* ↑ Joan Bustos i Aina Sastre, guanyadors del 14è Premi Barcanova de literatura infantil i juvenil Arxivat 2017-09-29 a Wayback Machine., vilaweb, 15 de desembre de 2015
* ↑ Maria Carme Roca i Jaume Cela guanyen el Premi Barcanova de literatura infantil i juvenil 2016, vilaweb, 14 d desembre de 2016

## Enllaços externs

* Premi Barcanova Arxivat 2017-08-13 a Wayback Machine.
# Eli Gal (escriptor)

Eli Gal (en llatí Aelius Gallus) era un antic metge i escriptor de temes farmacèutics al que Galè menciona sovint. Probablement és la mateixa persona que de vegades menciona simplement com a Eli (Aelius) i altres vegades com Gal (Gallus), i de vegades amb els dos noms.
El citen també Asclepíades Farmació i Andròmac i devia viure al segle i. Es diu que hauria preparat un antídot per un emperador, probablement Neró, ja que aquest remei també el va utilitzar Carmis.

## Referències

* ↑ W.A.G., Gallus, Aelius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 223
# Guatlla pintada camagroga

La guatlla pintada camagroga (Turnix tanki) és una espècie d'ocell de la família dels turnícids (Turnicidae) que habita garrigues i praderies d'Àsia meridional i Oriental, a l'est del Pakistan, l'Índia, illes Andaman i Nicobar, Myanmar, Sud-est asiàtic, i cap a l'est fins al sud-est de la Xina, sud-est de Sibèria i nord de Corea.
# Primavera del 41

Primavera del 41 (originalment, Spring 1941) és una pel·lícula del 2008, dirigida per Uri Barbash amb guió de Motti Lerner, basat en les obres d'Ida Fink. És una coproducció entre Israel i Polònia. Ha estat doblada al català.

## Argument

Clara Planck és una reconeguda violoncel·lista jueva polonesa que viu al Canadà i que el 1972 arriba a la seva ciutat natal per inaugurar una sala de concerts. Durant la seva visita l'assalten els dolorosos records de la primavera del 1941, quan estava casada amb el doctor Artur Planck i tenien dues filles, la Lisa i l'Ewa. Recorda com, el dia que els alemanys van entrar a la ciutat, van haver de fugir de casa seva a la nit perquè no se'ls emportessin a un camp de concentració. Després d'un dramàtic encontre amb uns soldats alemanys, la família es va amagar a les golfes de l'Emilia, una pagesa que els portava verdures a casa. De manera insospitada, entre el matrimoni i la dona que els amagava es va establir un triangle amorós de tràgiques conseqüències.

## Repartiment

* Joseph Fiennes com Dr.Planck
* Clare Higgins, com Clara Planck
* Neve McIntosh, com Clara Planck (jove)
* Kelly Harrison, com Emilia
* Mirik Baka
* Maria Pakulnis

## Al voltant de la pel·lícula

El rodatge de la pel·lícula va tenir lloc a Polònia, a Lublin, Łódź i Sanok. Va ser distribuïda a Polònia l'1 de desembre 2008 i als Estats Units el 7 juny de 2009.

## Referències

* ↑ Brown, Hannah. «Holocaust movies that offer nothing new» (en anglès americà). Jerusalem Post, 06-11-2008. [Consulta: 4 juliol 2021].
* ↑ Burstein, Nathan. «Israeli Film Festivals’ Eclectic Crowd» (en anglès americà). Forward, 23-10-2008. [Consulta: 4 juliol 2021].
* ↑ TV3. «Primavera del 41». [Consulta: 4 juliol 2021].
* ↑ Anderman, Nirit. «New Uri Barbash film sets a love triangle in Holocaust-era Poland» (en anglès). Haaretz, 23-10-2008. [Consulta: 4 juliol 2021].
* ↑ Yudilovitch, Merav. «Joseph Fiennes takes on a Jewish identity» (en anglès). Ynetnews, 17-07-2007. [Consulta: 4 juliol 2021].
* ↑ movieplayer.it SPRING 1941 2008
# Ras Lemsa

Ras Lemsa (àrab: رأس لمسة, Raʾs Lamsa) és un cap de la costa sud-oriental de Tunísia, a la governació de Médenine, al sud de Zarzis. A la seva rodalia es troba el jaciment arqueològic de Naouara, amb restes púniques i romanes, i es forma una petita però fonda badia després de la qual s'inicia l'estreta zona costanera que separa la mar Mediterrània del llac de Bhiret el Bibane.
# Rectoria d'Espinelves

La Rectoria d'Espinelves és una casa d'Espinelves (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós. Rectoria de planta rectangular recolzada sobre un desnivell i orientada a migdia, per on el desnivell és més gran i s'hi accedeix a través d'unes escales paral·leles al mur. A la planta baixa hi ha dues finestres, una de les quals és conopial. Al primer pis hi ha finestres laterals i al centre s'obren tres arcs rebaixats sobre cartel·les, amb balconets als extrems i una finestra rectangular al centre. A les golfes s'obren finestretes rectangulars. A la part nord, flanquejant l'església, hi ha diverses obertures i molts afegitons. En aquesta part els murs són esgrafiats.
L'estat de conservació és irregular, la part de migdia està força deteriorada.
La pica baptismal és feta de pedra, i només se'n conserva la copa. Les seves mides aproximades són de 75 cm d'alçada per 1 metre de diàmetre.
És de granit força ben treballat. Les parets del cercle pugen de forma bombada i amb una gruixària d'uns 30 cm. A la part superior s'hi forma una motllura.
L'estat de conservació és mitjà, ja que la part superior està trencada i a més de no tenir peu, es troba recolzada directament al terra.

## Història

La història de la rectoria va lligada a la de l'església, que fou erigida als segles xi i xii, i ampliada i reformada al segle xvi.
Segons les dades constructives de l'edifici, i com consta a la data del portal de migdia (1762), la rectoria es degué restaurar al segle xviii.
La part de tramuntana presenta unes decoracions molt semblants a les de l'ajuntament, el que fa pensar en una reforma feta a la mateixa època que a la casa de la Vila, que duu la data de 1978.
Les dades històriques de la pica baptismal van lligades a les del temple.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Rectoria d'Espinelves». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2017].