OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Glushko (cràter)

Glushko és un cràter d'impacte de la Lluna relativament recent, unit a la vora occidental del cràter Olbers.
Glushko posseeix una albedo relativament alta, sent el focus d'un prominent sistema de marques radials que s'estén en totes direccions a través de la superfície propera. Presenta uns trets nítids i ben definits, que combinats amb la seva albedo elevada, són indicatius d'un cràter d'impacte relativament jove. Presenta una petita rampa exterior, amb el material de les parets internes parcialment desplomada formant terrasses i talussos. La seva vora presenta tres sortints localitzats en els seus sectors nord i nord-oest.
A causa de la nitidesa de les seves marques radials, Glushko es classifica com a pertanyent al Període Copernicà.
Aquest cràter es denominava Olbers A abans de ser reanomenat per la UAI.

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia
# Pompeiana

Pompeiana (en ligur Pumpiàna) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província d'Imperia. El 2015 tenia 823 habitants.

## Geografia

La vila de Pompeiana és a 2 km en línia recta del mar, al vessant sud del Monte Croce, un turó d'uns 600 metres. La seva bona orientació al sud, la proximitat al mar i el turó darrere garanteixen un clima temperat. Històricament el poblament era força dispers, però la construcció de nous edificis han donat lloc a un poblament més uniforme i continu. Té una superfície de 5,38 km² i limita amb Castellaro, Cipressa, Pietrabruna, Riva Ligure, Santo Stefano al Mare i Terzorio.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Pompeiana entre 1861 i 2011
* Font: ISTAT

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dato Istat al 31 desembre 2015». Arxivat de l'original el 2 de maig 2017. [Consulta: 15 d’abril 2017].
# Cottus duranii

Cottus duranii és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids.

## Descripció

* Fa 9,8 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: conques dels rius Dordonya i Loira.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M. i J. Freyhof, 2007. Handbook of European freshwater fishes. Publications Kottelat, Cornol, Suïssa. 646 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Komjatice

Komjatice és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país. Compta amb una població de 4.230 habitants (2022).

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1256.

## Galeria d'imatges

* Església de Santa Elisabet (del 1751)
* Pujada a l'església
* Interior de l'església
* Parròquia
* Bust d'Ondrej Caban
* Casa dels afores

## Referències

* ↑ «Komjatice». en.mapy.cz. [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «Nitriansky kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». citypopulation.de. [Consulta: 7 agost 2022].
# Yesugei

Yesugei (Yesuqeï) fou el pare de Genguis Kan (vers 1100-1167)
La tradició, recollida a la "Història secreta" (1240) el fa fill de Bartan Bator, el segon fill de Qabul kan
Barthold posa en dubte aquesta genealogia, però la "Història Secreta" ho assegura i en opinió de Grousset és molt improbable que un llibre escrit vers el 1240 inventés fets relativament recents. En tot cas Yesugeï no fou mai kan ni kagan, únicament cap del clan o ulus qiyat amb el títol modest de ba'atur o bagadur. Com tots els mongols va combatre contra els tàtars, enemics hereditaris dels mongols.
Va ajudar a un pretendent de la tribu kerait, de nom Togrul, a triomfar contra el seu rival Gur khan (oncle de Togrul) i anys després aquest Togrul va ajudar Genguis Kan; també va arrabassar a un cap dels markit a una noia de nom Oelun, amb la qual es va casar i fou la mare de Temudjin (Genguis Kan).
Abans de morir va negociar l'enllaç de Temudjin amb la filla d'un cap dels kongirat. El 1167 Yesugeï fou enverinat per un emissari tàtar, durant un banquet a l'estepa.

## Referències

* ↑ segons la "Història secreta" Qaidu o Kaidu, el primer gran cap mongol fou besavi de Qabul kan o Kabul Kan (pòstumament Kabul Kagan), personatge cèlebre a la tradició mongola que va tenir quatre fills: Oqin Barkak, Bartan Bator, Qutuhtu-monnggur, Qutulakakhan i Todoyan-otchigin
* ↑ Barthold, Turkestan, 381
* ↑ René Grousset, L'empire des steppes, París 1965
# Centre d'Interpretació Soldats a les Trinxeres

Soldats a les Trinxeres és un centre d'interpretació de Vilalba dels Arcs sobre la duresa de la vida quotidiana dels soldats al front durant la batalla de l'Ebre a través d'una sèrie d'elements museogràfics, com són plafons explicatius, un punt digital interactiu, un audiovisual, fotografies, exposició d'estris i materials diversos). Es tracten aspectes com l'alimentació, el vestir, la higiene, el lleure i, evidentment, les tasques bèl·liques: vigilar, defensar i atacar.
La batalla de l'Ebre (1938) va ser un dels escenaris més determinants de la Guerra Civil espanyola, en què es van enfrontar les millors unitats militars de l'exèrcit popular de la República i de l'exèrcit franquista. Els combats van ser bàsicament d'infanteria, raó per la qual les trinxeres van esdevenir l'element defensiu clau i l'espai principal en què es va desenvolupar la vida quotidiana del soldat, tant en els moments de lluita com en els d'espera. Dormir, menjar, beure, escriure, pregar, jugar a cartes, esperar... tot d'accions del dia a dia del soldat arrecerat a la trinxera, entre les pauses de la seva tasca principal: vigilar, atacar i defensar.
Tant la mateixa comarca de la Terra Alta com la veïna Ribera d'Ebre contenen una oferta d'espais de memòria important, ja que s'han recuperat espais històrics, s'han senyalitzat llocs de memòria i s'han creat diversos centres d'interpretació; tota aquesta oferta configura els Espais de la Batalla de l'Ebre. També es pot visitar per proximitat geogràfica i temàtica el camp d'aviació de la Sénia, al Montsià.

## Referències

* 1 2 3 «Centre d'Interpretació Soldats a les Trinxeres». Memorial Democràtic de Catalunya. Gencat. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2016. [Consulta: 21 setembre 2016].
# Can Fontcoberta

Can Fontcuberta és una casa unifamiliar i antiga destil·leria de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tractava d'una casa unifamiliar amb una botiga i una destil·leria en planta baixa. És un edifici entre mitgeres, situat en cantonada, donant façana a tres carrers alhora. Entre el carrer Major i el carrer Corredossos hi ha un desnivell, el que fa que en aquest últim edifici tingui un pis més. La façana principal del carrer Major té una alçada de planta baixa i dos pisos. L'estructura és la tradicional de parets de càrrega, amb els forjats unidireccionals de biguetes. La coberta és inclinada de teula àrab, a dues vessants perpendiculars als carrers Major i Corredossos. La coberta vola uns 30 centímetres de la façana amb una cornisa motllurada que fa de remat.
La façana és fonamentalment simètrica respecte un eix de simetria central. Sols la incorporació d'una segona porta en la planta baixa fa trencar aquesta simetria. Es compon mitjançant tres eixos verticals que ordenen els diferents forats, amb una distribució tant en vertical com en horitzontal d'aquests. Les diverses plantes es distingeixen per la incorporació d'elements arquitectònics diferents en cadascuna d'elles. Hi ha una clara disminució dels forats segons l'alçada. Al centre de la façana, en la segona planta, enlloc d'una finestra hi ha un escut heràldic en relleu. La façana té un acabat arrebossat.
Cal destacar l'escut que hi ha a l'eix central de la façana i els dos mosaics ceràmics d'antics anuncis de licors de fabricació local.

## Història

Aquesta casa era Can Fontcuberta. Originàriament hi vivia aquesta família. Tenien una destil·leria que realitzava licors molt casolans, venent-los a la botiga que també tenien. Actualment la casa està en desús, ja que els amos han anat a una botiga gairebé al davant de la plaça de l'Àngel.
L'edifici se situa en el carrer Major. A mitjans del segle xix s'emprengué l'engrandiment del recinte urbà i s'ultrapassà l'àmbit de l'antiga població encerclada. Havent eliminat la muralla, l'antiga carretera esdevé carrer interior de la ciutat, resseguint-la per l'exterior. Possiblement l'edifici tingui l'origen a finals del segle passat i principis d'aquest. El nom del carrer Major ja el tenia abans de la Guerra Civil, perquè era el més gran i més important del poble. L'Ajuntament, l'any 1939-1940 el canvià pel de José Primo de Rivera. L'any 1979 recuperà la seva denominació original. L'entorn presenta una arquitectura d'habitatges entre mitgeres normalment de tres plantes, amb una imatge cada vegada menys homogènia degut a un gran deteriorament al llarg dels darrers anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Fontcuberta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Glutatió peroxidasa

La glutatió peroxidasa (PDB 1GP1) és el nom genèric d'una família d'enzims amb activitat peroxidasa que, com a principal rol biològic, tenen la funció de protegir els organismes del dany oxidatiu. Bioquímicament, la glutatió peroxidasa s'encarrega de reduir lípids oxidats i molècules lliures de peròxid d'hidrogen als corresponents alcohols i aigua, respectivament. Hi ha molts isozims codificats per diferents gens els quals es diferencien, bàsicament, per la seva situació dins la cèl·lula i per la diferent especificitat de substrat. La més abundant és la Glutatió peroxidasa 1 (GPX1), present en el citoplasma de la majoria de teixits de mamífers, el substrat de la qual és el peròxid d'hidrogen.
La reacció típica de l'enzim és:
    2GSH + H₂O₂ → GSSG + 2H₂O,
on, GSH representa un monòmer reduït de l'enzim i GSSG dos monòmers oxidats. Després de la reacció, la glutatió reductasa s'encarrega de reduir l'enzim perquè pugui tornar a començar el cicle:
    GSSG + NADPH + H$^+$ → 2 GSH + NADP$^+$.
La glutatió peroxidasa és una glicoproteïna tetramèrica que conté quatre residus de selenocisteïna, estem parlant, doncs, d'una selenoproteïna.

## Enllaços externs

* Glutathione peroxidases signatures and profile. Prosite (anglès)
# Brajac

Brageac és un municipi francès situat al departament de Cantal i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 75 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Brageac era de 75 persones. Hi havia 32 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 dones vivint soles i 8 dones vivint soles), 20 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 65 habitatges, 33 eren l'habitatge principal de la família, 24 eren segones residències i 8 estaven desocupats. 63 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 33 habitatges principals, 28 estaven ocupats pels seus propietaris i 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 4 tenien dues cambres, 9 en tenien tres, 5 en tenien quatre i 15 en tenien cinc o més. 22 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 12 habitatges hi havia un automòbil i a 16 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Brageac el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 4 | 80 a 84 | 8 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 8 | 25 a 29 | 8 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 43 persones, 28 eren actives i 15 eren inactives. De les 28 persones actives 24 estaven ocupades (15 homes i 9 dones) i 4 estaven aturades (2 homes i 2 dones). De les 15 persones inactives 5 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 8 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció i 1 d'una empresa classificada com a «altres activitats de serveis».
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un guixaire pintor.
L'any 2000 a Brageac hi havia 9 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers

## Enllaços externs

* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Política internacional

La política internacional és la relació sociocultural portada a terme pels diferents actors del panorama internacional, basada generalment en les polítiques exteriors dels estats. No obstant, tot i ser els principals, hi ha molts altres actors –a més dels estats– que contribueixen a enriquir la política internacional amb llurs respectives intervencions. És el cas, en primer lloc, de les múltiples organitzacions internacionals. Però també de les entitats subestatals, empreses privades, fòrums informals, centres de recerca, etc.
Pel que fa a cada Estat, les seves prioritats en política exterior seran generalment, per lògica, el mantenir relacions amb els estats geogràficament veïns o propers, així com amb aquells països que tenen veto (i per tant, poder) a les Nacions Unides, en els organismes internacionals amb seu principalment a Nova York i Ginebra i amb aquells països amb els quals manté relacions econòmiques privilegiades.
La política exterior moderna obeeix a criteris d'Estat, a una percepció de la síntesi històrica de la ubicació d'un país al món, a una lectura adequada dels reptes de la globalització i del seu impacte en la vida de cadascun dels individus d'una nació.

## Referències

* ↑ La Política exterior dels ens subestatals a principis del segle XXI. – (Col·lecció Institut d'Estudis Autonòmics ; 69) Bibliografia ISBN 9788439386377

## Vegeu també

* Relacions internacionals
* Política exterior
# Consagració

La consagració és la dedicació solemne a un propòsit o servei especial. La paraula consagració significa literalment "associació amb el fet sagrat". Les persones, els llocs o les coses poden ser consagrades, i el terme és utilitzat de diverses maneres per diferents grups. L'origen de la paraula prové del llatí consecrat, que significa dedicat, devot i sagrat. Un sinònim de consagració és santificació; el seu antònim és profanació.

## Referències

* ↑ «Definition of CONSECRATE» (en anglès). www.merriam-webster.com. [Consulta: 3 juny 2019].

## Vegeu també

* Consagració d'una església
# Kārlis Baumanis

Kārlis Baumanis (Viļķene, municipi de Limbaži, 11 de maig de 1835 – Limbaži, 10 de gener de 1905), més conegut com a Baumaņu Kārlis, fou un compositor letó. És l'autor de la lletra i la música de Dievs, svētī Latviju! [«Déu beneeixi Letònia!»] (1870), l'himne nacional de Letònia. Va ser el primer compositor a usar la paraula «Letònia» a la lletra d'una cançó, al segle xix, quan Letònia era encara part de l'Imperi Rus. Considerat un dels fundadors de la música professional letona, va col·laborar en la publicació satírica Dundurs, va ser dramaturg, poeta i escriptor de diverses cançons. Va viure i va treballar com a professor i periodista a Limbaži, on va morir a l'edat de 69 anys.

## Referències

* ↑ «Baumanis, Karlis biography - S9.com». Arxivat de l'original el 2016-05-30. [Consulta: 26 abril 2015].
# Yesudas Ramchundra

Yesudas Ramchundra (en Devanagari,रामचन्द्र लाल) (1821-1880) va ser un matemàtic indi, estudiat i introduït a Europa per Augustus De Morgan.

## Vida i Obra

Fill d'un recaptador de la Companyia Britànica de les Índies Orientals, va estudiar sense prestar gaire atenció a les matemàtiques. En morir el seu pare, va ser casat, amb només onze anys, amb la filla d'una rica família de Delhi que era sord muda (tot i que ell no ho va saber fins més endavant). El 1844 va completar els seus estudis al Delhi College on va romandre com a professor de matemàtiques i responsable de publicacions.
En les revoltes de 1857 va patir persecució per ser convers al cristianisme. Després d'un breu pas per l'Institut Indi de Tecnologia com a cap d'estudis, va ser nomenat director d'una escola recentment fundada a Delhi. Es va retirar quan només tenia 45 anys per la seva mala salut.
Ramchundra és recordat pel seu Treatise on Problems of Maxima and Minima Solved by Algebra, que va sorprendre gratament Augustus De Morgan qui es va encarregar de la seva traducció i edició en anglès el 1859.

## Referències

* ↑ Simmons, pàgina 193.
* ↑ Simmons, pàgina 194.
* ↑ Musès, pàgines 47 i ss .

## Bibliografia

* Musès, C. «De Morgan's Ramanujan: An incident in recovering our endangered cultural memory of mathematics» (en anglès). The Mathematical Intelligencer, Vol. 20, Num. 3, 1998, pàg. 47-51. DOI: 10.1007/BF03024806. ISSN: 0343-6993.
* Simmons, Charlotte. «Augustus de Morgan behind the Scenes». A: Mircea Pitici (ed.). The Best Writing on Mathematics 2012 (en anglès). Princeton University Press, 2013, p. 186-196. ISBN 978-0-691-15655-2.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Yesudas Ramchundra» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Ciutat de Dongola

Dongola (àrab: دُنْقُلا, Dunqulā) és una ciutat del Sudan, capital de la wilaya del Nord del Sudan, a la vora del riu Nil. Té una població d'uns 20.000 habitants (2005). Aquesta ciutat és la nova Dongola (Al-Urdi, el Camp). La vella (Dunkula al-adjuz), a la riba dreta del Nil, sobre l'antiga ciutat preislàmica, està a uns 100 km al sud.

## Història

Antigament durant l'imperi Antic d'Egipte, la regió de Dongola es deia Iam i amb l'imperi Mitjà s'esmenta com Irem. Independent vers el segle iv, de la unió amb el regne de Nobàtia va sorgir el regne de Makuria del que l'antiga ciutat de Dongola, situada a uns 110 km al sud de l'actual ciutat, a l'altre costat del riu, en fou capital.
La vella Dongola fou atacada per un exèrcit musulmà dirigit per Abd Allah ibn Sad ibn Abi Sarh el 652 però els musulmans es van retirar per un pacte (bakt). El palau reial fou construït el 1002. El regne fou posat sota tribut dels mamelucs egipcis als darrers anys del segle xiii (des 1275). El 1315 un sobirà musulmà, Bershambo (Saif al-Din Abdallah), el primer que tenia el país, fou col·locat al tron pels mamelucs i el Palau reial es va convertir en mesquita (29 de maig de 1317); poc després es va aixafar l'intent de mantenir la independència dirigit per l'ex rei Kerembes el 1324. Vers el 1366 fou definitivament annexionat a Egipte i la ciutat va quedar gairebé despoblada. La regió fou incorporada a finals del segle xv o començaments del XVI al regne de Sennar, fundat pels Funj el 1484 i a Dongola es va establir un rei vassall (makk) que governava al nord fins a la tercera cascada del Nil on dominaven el Barabra, que van reconèixer la sobirania otomana al segle xvi. Al segle xvii va sorgir la confederació dels Shaykiyya.
La nova Dongola fou fundada pels mamelucs que havien escapat de les proscripcions de Muhammad Ali el 1811 i fou seu d'un kashif enfrontat als Shaykiyya; va esdevenir capçalera de la província (i seu d'un mudir o governador) quan fou ocupada per Muhammad Ali d'Egipte el 1821, el qual va eliminar a mamelucs i shaykiyya. Va caure en mans de Muhàmmad Àhmad el 1885 però fou reconquerida per britànics i egipcis el 1896. Des de llavors fa part del Sudan, primer del protectorat angloegipci al qual es va unir al Wadi Halfa i el Berber per formar la província del Nord, i el 1956 de l'estat independent del Sudan.
# Cançoner musical de Barcelona

El Cançoner musical de Barcelona és una col·lecció de 122 obres manuscrites poeticomusicals en llatí i castellà copiades entre la dècada del 1510 i el 1530.
És un dels pocs cançoners medievals conservats amb la notació musical. S'ha relacionat la confecció del cançoner amb la família Cardona, hereva del patrimoni de la casa ducal d'Empúries. L'obra permet conèixer les obres dels compositors de polifonia vocal més coneguts en aquell moment. L'obra és el manuscrit 454 de la Biblioteca de Catalunya.
Hi ha 98 obres en llatí i 24 en castellà. Les nadales religioses són d'autors hispànics i neerlandesos i les obres profanes d'Anchueta, Lope de Baena, Fletxa el Vell o Pastrana, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 Catalunya, Biblioteca de; Escobedo, Joana. Bibliographica: documents dels segles VIII-XX.. Biblioteca de Catalunya, 1993, p. 54,76. ISBN 978-84-7845-118-0.
* ↑ «El Cançoner de Ripoll – Llibres de música». [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Gregori, Josep Maria. «De la capella de cantors del segle XIII a l'esplendor de la cort del duc de Calàbria», 24-06-2013. [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Gran enciclopèdia catalana: Supl. A - Z. 26. Enciclopèdia Catalana, S.A., 1981, p. 268. ISBN 978-84-300-5511-1.
* ↑ «Cançoner musical de Barcelona | enciclopedia.cat». [Consulta: 19 febrer 2023].