OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Spiceworld: La pel·lícula

Spiceworld: La pel·lícula (títol original: Spice World The Movie) és un musical cinematogràfic sobre les aventures del grup femení Spice Girls, rodada durant 1997 al mateix temps que la banda gravava el seu segon disc Spiceworld. La pel·lícula mostra les Spice Girls, enfrontades a perillosos enemics, aventures dispars, destacant la lleialtat en l'amistat, posant-les a prova davant l'èxit i la fama. Spice World The Movie és fins avui la pel·lícula britànica no hollywoodienca més reeixida als Estats Units d'Amèrica. La cinta aconsegueix un èxit inesperat a tot el món, arribant a ser la segona pel·lícula més popular només després de Titanic durant el 1997. Ha estat doblada al català.

## Argument

Les Spice Girls s'enfronten al seu primer concert en directe en el Royal Albert Hall. Durant els cinc dies previs a aquest esdeveniment, el grup va a passar per les més insòlites aventures i les persecucions més desenfrenades. Seguint el pas de l'autobús de les Spice ens trobarem amb la vida d'aquestes noies, els seus assajos, programes de televisió, festes, discoteques de moda, etc. A més s'enfrontaran als paparazzi en el seu intent per destruir-les.
Producte del màrqueting de la indústria discogràfica, és un musical -sense amb prou feines guió- sobre el famós grup femení Spice Girls. Després d'arrasar amb els seus discos i desbancar als grups de nois com a fenomen fan per excel·lència, els productors van intuir un devessall cap a les sales de cinema per part de les fanàtiques seguidores del grup femení teen per excel·lència dels anys noranta, i no es van equivocar; en la seva primera setmana en exhibició va recaptar 1.500 milions de lliures als Estats Units, col·locant-se en 2ª posició en el Box Office. Després van vendre milions de còpies en vídeo. Després de complir 10 anys des del seu llançament, el 2007, juntament amb la gira The Return of the Spice Girls, les noies llancen una nova versió en dvd i blue ray sobre la seva pel·lícula, commemorant una dècada des de la seva estrena.

## Repartiment

* Les Spice Girls
** Victoria Adams ("Posh Spice"): ella mateixa
** Melanie Brown ("Scary Spice"): ella mateixa
** Emma Bunton ("Baby Spice"): ella mateixa
** Melanie Chisholm ("Sporty Spice"): ella mateixa
** Geri Halliwell ("Ginger Spice"): ella mateixa
* Richard E. Grant: Clifford
* Claire Rushbrook: Deborah
* Roger Moore: El Cap
* Naoko Mori: Nicola
* Meat Loaf: Dennis
* Barry Humphries: Kevin McMaxford
* Jason Flemyng: Brad
* Richard O'Brien: Damien

## Rebuda

Premis 2004: Nominada als Premis Razzie: pitjor "musical" en 25 edicions 1998: Premi Razzie a la pitjor actriu (tot el grup). 7 nominacions, incloent pitjor pel·lícula
Crítica: "En perspectiva, doncs, aquest film és irregular i de vegades mancat de timing còmic. Però quan l'encerta (la seqüència dels assajos, la autoconsciència total, el final després del final) ho fa amb força."

## Referències

* ↑ «Spiceworld: La pel·lícula». esadir.cat.
* ↑ «[fichefilm_gen_cfilm=6539.html Spice World The Movie]». Allociné.
* ↑ D'Espósito, Leonardo «Spice World The Movie». Revista Notícias.
# Spicks and Specks

Spicks and Specks és una cançó escrita per Barry Gibb per als Bee Gees. És llur primer disc d'èxit, ja que va entrar en els deu primers llocs de les llistes d'Austràlia, dels Països Baixos i de Nova Zelanda, lloc aquest últim on va ser número u.
Barry va escriure la cançó el 1966 i els Bee Gees la van gravar a meitats d'aquest any a St Clair Studio, Hurstville.
Spicks and Specks es va publicar el setembre de 1966 en un senzill, amb I Am The World com a cara B. El novembre de 1966 es va publicar dins de l'àlbum del mateix títol, Spicks and Specks

## Instrumentació

* Barry Gibb: veu i guitarra.
* Robin Gibb: veu.
* Maurice Gibb: veu, baix, piano i guitarra.
* Russell Barnsley i Colin Petersen: bateria.
* Steve Kipner: veu.
* Geoff Grant: trompeta.
* Forever: orquestra.

## Productor

Nat Kipner.

## Enginyer

Ossie Byrne.

## Enllaços externs

* Lloc oficial dels Bee Gees (anglès)
* Lloc web oficial d'Universal sobre els Bee Gees Arxivat 2005-11-24 a Wayback Machine. (anglès)
* Lloc web sobre les cançons dels germans Gibb (anglès)
* Lloc web sobre els Bee Gees en català Arxivat 2008-09-28 a Wayback Machine. (català)
# Cal Peretes

Cal Peretes és una obra del municipi de Sant Cugat Sesgarrigues (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici situat al costat de la rectoria, a la plaça de l'Església. És una casa entre mitgeres, emplaçada en una cantonada, que té soterrani, planta baixa i pis. És coberta amb teulada a dues aigües, amb el carener perpendicular a la façana principal, i un terrat sobre un cos que adossa la casa amb la rectoria.
Exteriorment es troba tota reformada, però a l'interior encara conserva elements de l'estructura originària arquitectònicament interessants, com ara diversos arcs diafragma i alguns portals de pedra.

## Història

Sembla que Cal Peretes en el seu origen havia estat un hostal medieval. Actualment és una residència sacerdotal. La reforma practicada fa uns anys va ser dirigida per l'arquitecte Josep Bertran.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Peretes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Cal Terri

Cal Terri és una masia de Perafita (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció de planta rectangular amb la teulada a doble vessant i consta de planta baixa, un pis i golfes. Els murs són de pedra actualment reforçada amb ciment i s'han construït diversos annexes adossats a la casa. El teulat s'ha fet nou i s'ha canviat la seva orientació per a poder aixecar el sostre de les golfes; actualment el carener de la teulada va perpendicular a la façana principal. A la part del darrere de la casa s'hi adossa un porxo i el paller de la banda esquerra de la façana s'ha incorporat a la casa. Les obertures de la façana tenen llinda de pedra; a la planta baixa hi ha la porta al centre i una finestra a cada banda i als altres dos pisos hi ha tres finestres seguint el mateix eix que les obertures de la planta baixa.

## Referències

* ↑ «Cal Terri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Bàlius

Bàlius és una masia situada al municipi de Clariana de Cardener, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ «Bàlius». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Can Vilardell (Taradell)

Can Vilardell és una masia de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular (8x12), coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana situada a migdia. Consta de planta baixa, primer pis i golfes. La façana presenta dos cossos coberts a una sola vessant i un mur amb un portal que tanca el barri (són construccions més tardanes i unes d'elles amb teula romana). La façana principal té un portal rectangular de pedra picada (gres de Folgueroles). Al primer pis s'hi obren dues finestres amb ampit i una d'elles datada del 1796 i a les golfes n'hi ha una altra. A ponent hi ha un portal que dona entrada a la lliça i diverses finestres. A tramuntana hi ha finestres al pis i a les golfes. A llevant s'obren tres espieres a la planta i una finestra al primer pis. Està situada dalt d'un turó, prop del bosc i a llevant de la Llagostera de Baix. L'estat de conservació és mitjà.

## Història

Masia situada a peu del camí que va de la Llagostera a Santa Eugènia. No la trobem registrada en els fogatges del segle xvi, però la data constructiva de la llinda ens fa suposar que al segle xviii ja existia, fruit de l'esplendor econòmic del camp per aquella centúria. La trobem registrada en el nomenclàtor de la província de Barcelona del 1860.

## Referències

* 1 2 «Can Vilardell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Can Vallmajor

Can Vallmajor és un edifici del municipi de Dosrius (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Està situat sobre Dosrius, dominant la vall de la riera d'Argentona, la masia consta de dos edificis. El primer, el dels propietaris, té cinc cossos, tres dels quals són de la primitiva construcció i la resta ampliació (35 m de llarg el conjunt). Pertanyent al I grup, la façana està dominada pel portal rodó, les finestres i les construccions de pedra granítica.
L'altre edifici, el dels masovers, té tres cossos perpendiculars a la façana principal, amb la teulada de frontó per la mateixa façana.

## Història

La família Vallmajor conserva la documentació i l'arbre genealògic, en el qual hi ha noms i dades dels qui la posseïren des de l'any 1016. Consta, també, el contracte d'un retaule de l'església quan eren síndics Jaume Vallmajor i altres pagesos, amb el pintor Joan Baptiste, de Lisboa, l'any 1565.

## Referències

* 1 2 3 «Can Vallmajor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2015].

### Bibliografia

* Bonet i Garí, Lluís; Les masies del Maresme: estudi de les masies, elements defensius, ermites i molins, 1983
# Campaneta blava

La campaneta blava (Campanula persicifolia, l'epítet específic persicifolia significa 'de fulles com les del presseguer') és una espècie campanulàcia herbàcia i perenne. La seva distribució és europea des del sud de Finlàndia al nord de la regió mediterrània, incloent els Països Catalans (només a Catalunya)
És una herba erecta pubescent que fa de 30 a 80 cm de llargada; floreix de maig a agost amb flors blaves (lila) o blanques, pèndules en raïm unilateral poc foliós; tija arrodonida; corol·la de 2-3 cm.
El seu hàbitat és el bosc caducifoli poc humit, vorades del bosc sobre sòls eutròfics. Viu des del 100 als 1.650 m d'altitud. Normalment floreix al juny, però un inici d'estiu sec pot reduir o inhibir-ne la floració.
En jardineria se'n cultiven nombroses varietats botàniques i cultivars amb colors com el blanc, rosa o porpra.

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
* ↑ ; Anderberg, Anna-Lena«Campanula persicifolia» (en swedish). Den virtuella floran. Swedish Museum of Natural History. [Consulta: 27 novembre 2010].
* ↑ RHS A-Z encyclopedia of garden plants. United Kingdom: Dorling Kindersley, 2008, p. 1136. ISBN 1405332964.
# Cantó de Mesa

El cantó de Mesa és un cantó francès del departament de l'Erau, a la regió d'Occitània. Forma part del districte de Montpeller, té 7 municipis i el cap cantonal és Mesa.

## Municipis

* Bosiga
* Gijan
* Lopian
* Mesa
* Montbasin
* Poçan
* Vilamanda
# Cantó de Metz-Ville-3

El cantó de Metz-Ville-3 és un cantó francès del departament del Mosel·la, situat al districte de Metz-Ville. Compta amb part de la vila de Metz (barris de Magny, Metz-Centre, Nouvelle Ville i Le Sablon).
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-19.. | M. Amos | Unió Nacional |
| 19..-1971 | Raymond Mondon | RI |
| 1971-1988 | Jean-Marie Rausch | CDP, després UDF |
| 1988- | Nathalie Griesbeck | UDF, després MoDem |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Calamón (escultura)

L'escultura urbana coneguda pel nom Calamón, ubicada al nucli poblacional de la Manzaneda, a 6 km d'OviedoPrincipat d'Astúries, Espanya, és una de les més d'un centenar que adornen els carrers de l'esmentada ciutat espanyola.
El paisatge urbà d'aquesta ciutat, es veu adornat per obres escultòriques, generalment monuments commemoratius dedicats a personatges d'especial rellevància en un primer moment, i més purament artístiques des de finals del segle xx.
L'escultura, feta de ferro, és obra de Rafael Rodríguez Urrusti, i està datada 2000.
L'obra es va col·locar als carrers de Manzaneda amb el propòsit de commemorar que la zona havia estat guardonada per l'Ajuntament d'Oviedo amb el «Premi al poble més bell del concejo d'Oviedo». L'Ajuntament va voler retre homenatge a Urrusti, que havia mort per aquestes dates, i unir la celebració del premi i el record a aquest artista, triant una obra d'aquest per engalanar l'entrada al nucli poblacional.
El Calamón és una au peculiar limícola habitant de la zona, que Urrusti va representar en la seva obra amb un grotesc aspecte, desmanegat, gairebé còmic.

## Referències

* 1 2 3 «Escultura «Calamón» - Turismo Asturias» (en castellà). Turismo Asturias, 27-04-2018.
* 1 2 «Escultura pública en Oviedo». Arxivat de l'original el 2014-07-17. [Consulta: 4 desembre 2018].
* ↑ CLAVEROL, MANUEL GUTIÉRREZ; ARIAS, ALBERTO CARLOS POLLEDO. Guía total turística y monumental de Oviedo. 6 itinerarios para disfrutar de una ciudad de cuento (en castellà). Ediciones Nobel, 2016. ISBN 9788484597384.
* ↑ Silvia Blanco Flecha, “En Piedra y Bronce 2”, colección «Oviedo, Ciudad Cultural», nº 15, edit. Corondel, Oviedo.
# Campionat de Zúric 2006

L'edició del 2006 del Campionat de Zuric, una semiclàssica ciclista disputada als voltants de Zúric, tingué lloc l'1 d'octubre. Samuel Sánchez (Euskaltel-Euskadi) aconseguí la victòria en solitari i va superar de mig minut un grup perseguidor format per Stuart O'Grady (Team CSC), Davide Rebellin (Gerolsteiner) i Michael Boogerd (Rabobank). Aquesta fou l'última edició celebrada d'aquesta cursa, car els organitzadors no trobaren els mitjans econòmics per continuar la cursa més enllà del 2006,

## Classificació general

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Samuel Sánchez | Euskaltel-Euskadi | 6h 03'47" |
| 2 | Stuart O'Grady | Team CSC | + 30" |
| 3 | Davide Rebellin | Gerolsteiner | m. t. |
| 4 | Michael Boogerd | Rabobank | m. t. |
| 5 | Fabian Cancellara | Team CSC | + 36" |
| 6 | Cristian Moreni | Cofidis | m. t. |
| 7 | Nicki Sørensen | Team CSC | m. t. |
| 8 | Vladímir Gússev | Discovery Channel | + 1'17" |
| 9 | Danilo Di Luca | Liqugas | + 1'20" |
| 10 | Filippo Pozzato | Quick Step-Innergetic | m. t. |

## Referències

* ↑ El gener de 2016, a Michael Boogerd se li van anul·lar els resultats obtinguts del 2005 al 2007

## Enllaços externs

* Web de la cursa Arxivat 2006-08-29 a Wayback Machine.
# Campos del Paraíso

Campos del Paraíso és un municipi de la província de Conca, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa. Està compost pels pobles de Carrascosa del Campo, Valparaíso de Arriba, Valparaíso de Abajo, Loranca del Campo i Olmedilla del Campo. L'ajuntament i cap del municipi és a Carrascosa del Campo.

## Administració

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | José Andrés Medina Bonilla | UCD | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Reyes Casero Plaza | PSOE | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Tomás Valenciano Horcajada | PP | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | María García Saavedra Perez | PP | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | María García Saavedra Perez | PP | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | María García Saavedra Perez | PP | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | María García Saavedra Perez | PP | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | María García Saavedra Perez | PP | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | César Fraile París | UPCP | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | Ana María García Plaza | PP | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
* ↑ «Variaciones de los municipios de España desde 1842.». Ministeri d'Administracions Públiques d'Espanya. Arxivat de l'original el 28 de juny 2012. [Consulta: 12 març 2012].
# Carmine Appice

Carmine Appice (15 de desembre de 1946, Brooklyn, Nova York) és un experimentat bateria de rock, germà del també bateria Vinny Appice.

## Carrera

A finals dels anys seixanta va formar part de l'agrupació Vanilla Fudge. Després de cinc treballs discogràfics, Appice abandona Vanilla Fudge per formar el quartet de blues-rock Cactus, amb el vocalista Rusty Day i el guitarrista Jim Mccarty. Appice i Tim Bogert van deixar Cactus per unir-se al guitarrista Jeff Beck i formar el power-trio Beck, Bogert & Appice.
Posteriorment, Appice va unir-se al grup de Rod Stewart. Fins i tot va formar part de les bandes de Rock dur King Kobra i Blue Murder, i va col·laborar com a músic de sessió en grups com Pink Floyd i Ozzy Osbourne.
També va ser un dels components de Hear n' Aid, projecte liderat per Ronnie James Dio que buscava recaptar fons per mitigar la gana a l'Àfrica. A Hear n' Aid compartia escenari amb reconeguts músics de l'època, com Rob Halford, Ted Nugent i el mateix Dio.

## Discografia
### Vanilla Fudge

* Vanilla Fudge (1967)
* The Beat Goes On (1968)
* Renaissance (1968)
* Near the Beginning (1969)
* Rock & Roll (1970)
* Mystery (1984)

### Cactus

* Cactus (1970)
* One way...or another (1971)
* Restrictions (1971)
* Ot N' Sweaty (1972)

### Beck, Bogert & Appice

* Beck, Bogert & Appice (1973)
* Live in Japan (1974)

### KGB

* KGB (1976)
* Motion (1976)

### King Kobra

* Ready to Strike (1985)
* Thrill of a Lifetime (1986)
* King Kobra III (1988)

### Pink Floyd

* A Momentary Lapse of Reason (1987); al tema "Dogs of War"

### Blue Murder

* Blue Murder (1989)
* Nothin' But Trouble (1993)

### Mothers Army

* Mothers Army (1993)

### Pappo's Blues

* Caso Cerrado (1995)

### Carmine Appice's Guitar Zeus

* Carmine Appice's Guitar Zeus (1995)

### Travers & Appice

* It Takes A Lot Of Balls (2004)

### The Lippars

* Saggy and Old (2007)
# Can Peix

«Can Peix» té aquests significats:
* Can Peix (Riudarenes), masia a mig camí de Riudarenes a Santa Coloma de Farners (la Selva)
* Can Peix (Vilamalla), edifici a l'entrada del poble de Vilamalla (l'Alt Empordà)
* Can Peix i Mas Grau, conjunt de finca d'estiueig format per casa i ermita a Argentona (el Maresme)
# Can Boix

Can Boix és una masia catalogada com a monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) i inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La primera notícia documental és una capbrevació a favor de Berenguer de Farners per Pere de Boix de l'any 1339 però l'edifici actual data del segle xviii. Es tracta d'un conjunt format per dos cossos. El més antic, a l'esquerra, és de dues plantes i golfes, amb vessants amb caiguda a la façana. Les obertures són totes rectangulars amb llinda monolítica i ampit motllurat. Hi ha una espitllera sota la finestra del capdamunt de la porta. La casa conserva les dates de 1642 i 1658. Aquí, el paviment dels murs és arrebossat i pintat de blanc.
El cos de la dreta és de planta quadrangular, tres pisos, teulada de dues vessants amb caiguda a la façana i coronat per una torreta quadrangular acabada amb barana. Les obertures són també rectangulars, les de la planta baixa estan emmarcades amb pedra i protegides per una reixa de ferro forjat de barrots, i les del primer i segon pis tenen una llinda de pedra i presenten una barana de ferro, les dues obertures centrals però, tenen un balcó. Hi ha també inscripcions amb la data d'execució o d'alguna reforma, a la llinda de la finestra central del segon pis que porta la data de 1897. La torreta presenta finestres geminades d'arc de mig punt, una per banda. El paviment és també arrebossat i només pintada la part de la planta baixa de color blanc. La resta és sense pintar. Cal esmentar el porxo adossat que hi ha al costat dret, així com altres dependències al voltant.

## Notes

* 1 2 3 «Can Boix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 març 2013].

## Enllaços externs

* «Can Boix». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Can Solà (Sant Andreu de Llavaneres)

Can Solà és una obra de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia del segle xvii. Construcció de planta rectangular allargassada orientada a migdia, amb alguns cossos laterals i de grans dimensions. L'edificació té una alçada de planta baixa i una planta pis, sobre la que s'aixeca una segona planta o un sotacobert en algunes parts de l'edificació. Destaquen les terrasses horitzontals.
(Text procedent del POUM)

## Referències

* 1 2 «Can Solà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Carlos Cañal y Migolla

Carlos Cañal y Migolla (Sevilla, 3 de setembre de 1876 – Sanlúcar de Barrameda, 11 de setembre de 1938) va ser un advocat, arqueòleg i polític espanyol, ministre de Proveïments, ministre de Treball i ministre de Gracia i Justícia durant el regnat d'Alfons XIII.

## Trajectòria

Militant del Partit Conservador, obtindrà acta de diputat per la circumscripció de Sevilla en totes les eleccions celebrades entre les eleccions generals espanyoles de 1903 i les eleccions generals espanyoles de 1923 amb excepció de les 1905. Posteriorment tornarà a ser nomenat "Representant de l'Estat" a l'Assemblea Nacional Consultiva de Miguel Primo de Rivera en 1927.
Va ser ministre de Proveïments entre el 23 de juliol i el 28 de setembre de 1919 en un gabinet Sánchez Toca. Posteriorment serà el primer titular del ministeri de Treball en ocupar la cartera entre el 8 de maig de 1920 i el 13 de març de 1921 en un govern presidit per Eduardo Dato. Finalment seria ministre de Gracia i Justícia entre el 4 i el 7 de desembre de 1922 en un gabinet Sánchez Guerra.
El 1921 va ser el delegat d'Espanya en la Conferència Internacional del Treball que es va celebrar en Ginebra.
Va morir el 1938 a la seva finca de La Jara, a Sanlúcar de Barrameda.

## Notes

* ↑ L'ABC del dimarts 13 de setembre de 1938 ofereix com a data de defunció el diumenge anterior. Altres fonts citen erròniament el 20 d'octubre de 1938.

## Referències

* 1 2 3 «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC.
* 1 2 «CAÑAL Y MIGOLLA, CARLOS». Congrés dels Diputats.
* 1 2 3 «Ha fallecido don Carlos Cañal y Migolla». ABC (edició Sevilla) p. 11, 13-09-1938.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Miguel López de Carrizosa y de Giles | Ministre de Proveïments (juliol-setembre) 1919 | Succeït per: Fernando Sartorius Chacón |
| Precedit per: Nou càrrec | Ministre de Treball 1920-1921 | Succeït per: Eduardo Sanz y Escartín |
| Precedit per: Mariano Ordóñez García | Ministre de Gràcia i Justícia (desembre) 1922 | Succeït per: Álvaro Figueroa y Torres Mendieta |
# Carlo III Malatesta de Sogliano

Carlo III Malatesta de Sogliano (Rímini, 1567 - Legnano, 1628) fou fill de Corneli Malatesta de San Giovanni. Comte sobirà de Sogliano el 1591 (el 1593 va associar al seu cosí Semproni Malatesta de Sogliano), comte de Pondo (el 1593 en va cedir la meitat a Semproni), comte de Talamello, comte de la meitat de San Giovanni in Galilea, senyor de Montegelli, Rontagnano, Savignano di Rigo, Pietra dell'Uso, Montepetra, Seguno, Pratolina, Rufiano, Meleto, Sapeto, Cigna, Bucchio, Pozzuolo Vallenzera, Sassetta i Soasia, i senyor d'un terç de Spinello i Strigara. Fou confirmat en les seves possessions per sentència de la cambra apostòlica del 8 de juliol del 1600. Va vendre la seva meitat del comtat de Pondo i annexes el novembre del 1600 per 13.000 escuts a Gian Francesco Aldobrandini i es va reservar 1/10 del feu.
Capità de l'exèrcit imperial (1596), de l'exèrcit del Papa a les ordres del duc de Laterà, i al començament del segle xvii de Venecià; fou governador venecià de Legnano Va morir a Legnano el 1628. Es va casar el 1625 amb Elisabetta Bontacchio, bresciana, i només va deixar dos fills naturals (Jacopo i Olímpia).