OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Violante Atabalipa Ximenes de Bivar e Vellasco

Violante Atabalipa Ximenes de Bivar e Vellasco (1 de desembre de 1817 – 25 de maig de 1875) fou una feminista, escriptora i propietària d'un periòdic del Brasil.

## Biografia

Vellasco nasqué l'1 de desembre de 1817 a São Salvador da Bahia. De petita va rebre una bona formació i visqué amb sa mare i el seu iaio mentre son pare estava a Rio de Janeiro. Eventualment la família es reuní amb son pare a Rio de Janeiro. En 1945, Vellasco es casà amb un tinent, João Antonio Boaventura, qui morí solament uns pocs anys després d'haver-se casat. Vellasco fou rica i tingué una font d'ingressos independent i pogué finançar la seua pròpia obra. Ella estava en contra de l'exclusió de les dones en l'educació superior de Brasil.
Vellasco treballà com a editora i patrocinadora de O Jornal das Senhoras, una revista feminista creada el 1952 i primer editada per Joana Paula Manso de Noronha. O Jornal das Senhoras cobria les qualitats positives de les dones, defensava l'educació per a les dones i cobrí altres temes d'interès per a les dones. Altra editora de la publicació, junt a Vellasco, fou Gervasia Nunenzia Pires dos Santos. La revista continuà sent publicada fins al mes de desembre de 1855. Vellasco també es dedicà a la traducció d'obres literàries. Més endavant publicaria altra revista, O Domingo, l'any 1874, la qual defensava i parlava sobre els drets de les dones al Brasil.
El 25 de maig de 1875, Vellasco va morir a Rio de Janeiro.
Vellasco va ser membre del Consell Imperial a Brasil i també fou la fundadora i directora del Conservatori Dramàtic Brasiler a Rio de Janeiro.

## Referències

* 1 2 Macedo, 1876, p. 97.
* 1 2 3 Macedo, 1876, p. 98.
* 1 2 Hahner, 1978, p. 265.
* ↑ Hahner, 1978, p. 267.
* 1 2 3 Hahner, 1978, p. 260.
* ↑ Hahner, 1978, p. 257.
* ↑ Pinto, Magdalena Garcia. «Feminism». A: Encyclopedia of Latin American Literature. Londres: Fitzroy Dearborn Publishers, 1997, p. 557. ISBN 0203304365 [Consulta: 16 octubre 2019]. Arxivat 2017-11-19 a Wayback Machine.
* ↑ Uglow, Jennifer. Macmillan Dictionary of Women's Biography (en anglès). Springer, 1991-06-27, p. 406. ISBN 9781349127047.
* ↑ Hahner, 1978, p. 264.
* ↑ Hahner, 1990, p. 31.
* ↑ Hahner, 1978, p. 268.
* ↑ Macedo, 1876, p. 99.
* ↑ Hahner, 1990, p. 29.

## Bibliografia

* Hahner, June E. «Feminist Press in Brazil». A: Latin American Women: Historical Perspectives (en anglès). Greenwood Publishing Group, 1978. ISBN 9780313203091.
* Hahner, June Edith. Emancipating the Female Sex: The Struggle for Women's Rights in Brazil, 1850-1940 (en anglès). Duke University Press, 1990. ISBN 0822310511.
* Macedo, Joaquim Manuel de. Brazilian Biographical Annual. 2. Rio de Janeiro: Imperial Instituto Artistico, 1876.

## Enllaços externs

* O Domingo Arxivat 2017-11-19 a Wayback Machine.
* Arcxius Arxivat 2017-11-19 a Wayback Machine.
# Villariezo

Villariezo és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca d'Alfoz de Burgos.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 | 2006 | 2007 |
| 152 | 169 | 320 | 370 | 418 | 515 |
# Virginia Mariani Campolieti

Virginia Mariani Campolieti (Gènova, 4 de desembre de 1869 – Milà, 1941) fou una pianista i compositora italiana.

## Biografia

Fou filla del coronel Claudio Mariani de l'exèrcit italià. Va estudiar piano a l'Institut Musical Gioacchino Rossini de Pesaro sota la direcció dels mestres Mario Vitale i Luigi Torchi, graduant-se el 1892.
El 15 de febrer de 1898 es va estrenar a Vercelli el seu melodrama en tres actes Dal sogno alla vita (Del somni a la vida), escrit el 1898 amb un llibret de Fulvio Fulgonio. El 6 de maig de 1899 es va representar al Politeama Genovese i es va repetir l'abril de l'any següent al teatre Storchi de Mòdena, sota la direcció de la compositora.
També va escriure l'Apoteosi de Rossini, amb la qual va guanyar el premi Bodoi.
Es va casar amb el militar Nicola Maria Campolieti (1865-1918). El 1976 els descendents del seu fill Luigi Campolieti (1905-1975), compositor i director d'orquestra actiu als teatres de París, donà uns 5000 volums com a llegat testamentari a la biblioteca del Conservatori Gioacchino Rossini en memòria i homenatge a Virginia Campolieti.

## Obres

* 33 Cançons infantils, Vol. 3
* Il canto del bimbo d'Italia, veu i piano, text de Carlo Zangarini
* Vittoria!, himne, text d'Ernesto Crespi
* Apoteosi de Rossini, cantata per a soprano solista, cor, orgue i orquestra
* Dal sogno alla vita, 1899

## Referències

* 1 2 «L'opera della signorina Mariani» (subscripció). Corriere della Sera, 16-02-1898, pàg. 3.
* 1 2 «Mariani Campolieti, Virginia» (en anglès). Oxford Music Online. [Consulta: 8 desembre 2019].
* ↑ «Mariani-Campolieti Virginia» (en anglès). [Consulta: 8 desembre 2019].
* ↑ «La nuova opera di una milanesa a Modena». Corriere della Sera, 05-04-1900, pàg. 2.
* ↑ (McVicker p.65)
* ↑ «Campolieti Nicola Maria» (en italià). Il Fronte Dolomitico. [Consulta: 17 novembre 2021].
* ↑ «Presentazione». [Consulta: 9 desembre 2019].
* ↑ «Trenta canzoncine per bambini» (en italià). Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze. Arxivat de l'original el 18 de novembre 2021. [Consulta: 17 novembre 2021].
* ↑ «Il canto del bimbo» (en italià). Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze. Arxivat de l'original el 18 de novembre 2021. [Consulta: 17 novembre 2021].
* ↑ «Vittoria !» (en italià). Biblioteca Nazionale Centrale di Firenze. Arxivat de l'original el 18 de novembre 2021. [Consulta: 17 novembre 2021].

## Bibliografia

* McVicker, Mary F. Women Opera Composers: Biographies from the 1500s to the 21st Century (en anglès). Londres: McFarland & Co, 2016, p. 284. ISBN 978-0786495139.
# Viladelleva

Viladelleva és una entitat de població del municipi de Callús, a la comarca catalana del Bages.
La caseria, situada a l'extrem nord-oriental del terme municipal, a 6 quilòmetres del nucli urbà, forma una vall entre el puig de Roma, el puig de Sants i la riera de Bellver.

## Llocs d'interès

* Santa Maria de Viladelleva: una petita ermita preromànica, tot i que l'aparell utilitzat i les voltes corresponen en realitat a un edifici d'època romànica més aviat tardana, del segle xiii. Consta d'una nau, amb absis rectangular i amb volta de canó. La porta de ponent és precedida d'un porxo.

## Història

Viladelleva està documentat des del 1025. A finals del segle xix la vinya esdevé el cultiu principal, fins que l'epidèmia de la fil·loxera mata els ceps. L'any 1936 es profana la capella i resta sense culte fins al 1962, quan Jordi Planas, propietari de Cal Ferrer, l'adquireix per restaurar-la i mantenir-hi el culte.

## Referències

* ↑ «Viladelleva». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Viladevall (Sora)

Viladevall és una masia de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Viladevall és un dels antics masos medievals de Sora. La seva llarga història ha fet de l'actual casa pairal un complex conjunt arquitectònic amb restes de diverses construccions. El cos de la casa està formada partint d'una planta rectangular sobre la qual exteriorment hi ha dos nivells de teulada. Tot i que algunes de les part construïdes poden ser restes de la construcció medieval, gran part del que avui es conserva és fruit de construccions posteriors com demostren les dates gravades a les llindes de portes i finestres: 166, 1668, 1706, 1740, 1792, etc. Totes les finestres de la façana principal es conserva un curiós enteixinat de fusta amb columna central treballada sobre d'una biga també de fusta. Pallisses i corts al redós de la casa.

## Història

Viladevall és dels més antics i prestigiosos masos de la parròquia. Ja existia abans de la despoblació del segle xiv i tenia unit el mas Angelachs, actual Angelats, l'Avelladar, el mas Casals i el mas Fosas. Més tard s'uní el mas Noguer amb la capella de Sant Joan.

## Referències

* 1 2 «Viladevall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Viladecavalls de Calders

Viladecavalls de Calders és un antic poble rural del terme de municipal de Calders, pertanyent a la comarca del Moianès.
Està situat a ponent del terme municipal de Calders, de manera que ocupa tot el sector oest del terme, amb una extensió aproximada d'un terç del total del terme municipal. Tot i que sempre havia format part de la baronia de Calders o, abans que existís, dels dominis del Castell de Calders, Viladecavalls de Calders havia estat un poble amb molta autonomia respecte de Calders; tenia parròquia pròpia (Sant Pere de Viladecavalls), que encara conserva la categoria de parroquial actualment, i entre 1812 i 1857 tingué ajuntament propi ell sol, o en alguna època juntament amb Monistrol de Calders.
Pascual Madoz parla de Viladecaballs en el seu Diccionario geográfico... del 1845. S'hi refereix dient que es tracta d'un lloc pla amb bona ventilació i clima temperat i sa. Unes 35 cases formaven en aquell moment el poble; el terme, de secà, de bona qualitat, amb algunes pedreres. El territori està a bastament poblat de boscos de pins i d'àlbers a la vora del Calders, les aigües del qual servien per a moure dues filatures de cotó i dos molins fariners. Produïa cereals, oli, vi abundós i bo i figues. És característica la cria de bestiar equí, que dona nom al terme. Hi ha caça abundant de perdius, conills i llebres, i pesca de truites i llampreses. El poble exportava fusta i el seu excedent de fruits. 16 veïns de cadastre (caps de casa) i 156 ànimes (habitants) en formaven la població. En aquell moment Viladecavalls de Calders tenia ajuntament diferenciat de Calders.
El poble i la parròquia estaven formats per les masies de l'Angle, el Canadell, l'Estrada, el Galobard, el Llucià, el Manganell, la Mira, les Oliveres, l'Oller, Puigmartí, les Quingles, el Soler, les Tàpies i el Vintró, a les quals s'uní, més modernament, la Colònia Jorba.

## Comunicacions

Es tracta d'un poble rural, però amb una antiga colònia tèxtil en el seu si. Aquesta colònia està comunicada amb la carretera N-141c, ran del punt quilomètric número 10, per una carretera local asfaltada. Des d'ella surt una petita xarxa de pistes rurals, la major part en bon estat, que enllaça totes les masies habitades i bona part de les abandonades i en ruïnes, a més d'unir Viladecavalls de Calders amb Navarcles, Talamanca, Monistrol de Calders i Calders.

## Referències

* ↑ MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario-Tipográfico, 1845. Edició facsímil Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz. V. 1. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-256-5

## Enllaços externs

* Viladecavalls de Calders en el seu entorn, a l'Institut Català de Cartografia
# Viladesau

Viladesau és el nom dels següents personatges:
* Ricard Viladesau i Caner (Calonge, 1918 – Barcelona, 2005), músic, compositor i instrumentista de tenora
* August Viladesau i Gispert (Calonge, 1898- Puigcerdà), pedagog i mestre de primària
# Vassa

El Vassa (en Pali, vassa, en sànscrit, varṣa, i en ambdues significa "pluja") és el retir espiritual anual de tres mesos observada pels practicants de Theravada. Tenint lloc durant l'estació humida, el Vassa dura tres mesos lunars, generalment a partir del juliol (el mes birmà de Waso, ဝါဆို) a octubre (mes birmà de Thadingyut သီတင်းကျွတ်).
En anglès, Vassa és sovint glosada com Rains Retreat o Buddhist Lent, aquesta última per analogia amb la Quaresma cristiana (Vassa és anterior en almenys cinc segles).
Durant la durada del Vassa, els monacals s'estan en un lloc, normalment un monestir o un temple. En alguns monestirs, els monjos dediquen el Vassa a la meditació intensiva. Alguns laics budistes opten per observar la Vassa adoptant pràctiques més ascètiques, com abandonar la carn, l'alcohol o fumar. A Tailàndia, la venda d'alcohol està prohibida els primers i darrers dies de la Vassa, coneguda com a "Khao Phansa" i "Wan Ok Phansa". Tot i que de vegades la Vassa es denomina "Quaresma budista", d'altres s'oposen a aquesta terminologia. Normalment, el nombre d’anys que un monjo ha passat a la vida monàstica s’expressa comptant el nombre de vasses (o pluges) des de l’ordenació.
La majoria dels budistes Mahayana no observen la Vassa, tot i que els monjos vietnamites Thiền i Seon coreans observen un retir espiritual equivalent de tres mesos de pràctica intensiva en un lloc, una pràctica observada també al budisme tibetà.
La Vassa comença el primer dia de la lluna minvant del vuitè mes lunar, que és l'endemà d’Asalha Puja o Asalha Uposatha ("dia del Dhamma"). Acaba a Pavarana, quan tots els monacals es presenten davant la sangha i expien qualsevol ofensa que es pogués haver comès durant la Vassa.
A Vassa li segueix Kathina, un festival en què els laics expressen gratitud als monjos. Els budistes laics porten donacions als temples, especialment vestits nous per als monjos.
La tradició vassa és anterior a l’època de Gautama Buddha. Els ascetes mendicants de l’Índia no viatjaven durant la temporada de pluges, ja que podien fer malbé sense voler els cultius, els insectes o fins i tot a si mateixos durant els seus viatges. Molts ascetes budistes viuen en regions que no tenen una temporada de pluges. En conseqüència, hi ha llocs on normalment no es pot observar la Vassa.

## Referències

* 1 2 3 Vassa Arxivat 2011-06-15 a Wayback Machine. at About.com
* ↑ «Vassa». Arxivat de l'original el 2010-03-23. [Consulta: 14 octubre 2010].
* ↑ «Còpia arxivada». , July 14–20, 2008 [Consulta: 15 juliol 2011].
* 1 2 «Lay Buddhist Practice: The Shrine Room, Uposatha Day, Rains Residence». [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ Was (Thai) Vassa
* ↑ «Religious holidays bring two alcohol ban days, four-day weekend». The Phuket News. [Consulta: 7 gener 2021].
* ↑ «Vassa & Kathina». [Consulta: 7 juliol 2021].
* 1 2 «Buddhist Channel | Dharma Dew». [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ Kathina at BBC
# Vireònids

Els víreònids (Vireonidae) són una família de petites i mitjanes aus de l'ordre dels passeriformes. La major part està restringida al Nou Món.

## Morfologia

Normalment tenen un plomatge homogeni de color verdós, semblant a les espècies més petites dels parúlids (Parulidae). La seva mida varia des de Vireo marseni, Vireo nelsoni i Hylophilus decurtatus, totes elles al voltant de 10 cm i 8 gr, fins als membres dels gèneres Cyclarhis i Vireolanius, que fan fins a 17 cm i 40 gr (Forshaw i Parkes, 1991).
Els mascles de la majoria de les espècies fan cants persistents, en general ximples, monòtones en algunes espècies del litoral de Carib i les illes. El cant més elaborat és el de Vireo masteri i el gènere Cyclarhis (Salaman et Barlow 2003).

## Alimentació

Tots els membres de la família mengen una mica de fruita però majoritàriament s'alimenten d'insectes i altres artròpodes. Agafen la presa de les fulles i branques. Vireo vicinior agafa un 5 per cent de les preses des de terra (Salaman et Barlow, 2003).

## Hàbitat i distribució

La majoria de les espècies es troben a Amèrica Central i nord d'Amèrica del Sud. Tretze espècies habiten més al nord, als Estats Units i Canadà, i d'ells, tots menys un (Vireo huttoni) són migradors. Aquests ocells volen llargues distàncies poques vegades, exceptuant la migració (Salaman i Barlow, 2003). Habiten en ambients forestals, amb espècies que tenen preferència pels boscos, els matolls, o els manglars (Forshaw i Parkes, 1991).
Les espècies residents es troben en parelles o grups familiars que mantenen territoris tot l'any (excepte Vireo huttoni, que s'agrupa en bandades mixtes d'alimentació). La majoria dels migrants defensin els territoris d'hivern contra els seus congèneres. Les excepcions són el conjunt format per Vireo olivaceus, Vireo flavoviridis, Vireo altiloquus i Vireo magister que passen l'hivern en petits ramats errants (Salaman et Barlow, 2003).

## Reproducció

Es desconeixen la forma dels nius de moltes de les espècies tropicals. Dels que es coneixen, se sap que construeixen un niu en forma de copa que penja de les branques. La femella fa la major part de la incubació (Salaman et Barlow, 2003).

## Taxonomia

Els quatre gèneres que tradicionalment han format aquesta família, formen la família dels vireònids (Vireonidae), que podria estar relacionada amb els còrvids (Corvidae) i els lànids (Laniidae). Estudis bioquímics posteriors fan pensar que els gèneres del Vell Món, Pteruthius i Erpornis, podrien ser membres d'aquesta família (Reddy et Cracraft 2007), i de fet així ho contempla el Congrés Ornitològic Internacional.

## Llistat de gèneres

Se n'han distingit 62 espècies en 8 gèneres.
* Pteruthius, amb 7 espècies.
* Erpornis, amb una espècie: erpornis (Erpornis zantholeuca).
* Cyclarhis, amb dues espècies.
* Vireolanius, amb 4 espècies
* Hylophilus, amb 8 espècies.
* Tunchiornis, amb una espècie: vireó de coroneta rogenca (Tunchiornis ochraceiceps).
* Pachysylvia, amb 5 espècies.
* Vireo, amb 34 espècies.

## Referències

* ↑ Gill, F.; Donsker, D.; Rasmussen, P. (Eds). 2023. IOC World Bird List (v13.1). doi: 10.14344/IOC.ML.13.1.
# Vetivazulè

El vetivazulè és un derivat de l'azulè obtingut a partir de l'oli de vetiver. És un sesquiterpè bicíclic i isòmer de guaiazulè.

## Referències

* ↑ Gordon, Maxwell «The Azulenes». Chemical Reviews, 50, 1, 01-02-1952, pàg. 127–200. DOI: 10.1021/cr60155a004.
# Viliüi

El Viliüi (iacut: Бүлүү, Bülüü, pronunciat; rus: Вилю́й, Viliüi) és un riu tributari del Lena a l'Altiplà de la Sibèria Central. Aproximadament mesura 2.650 km de llargària, la majoria a la República de Sakhà. La superfície de la seva conca és d'uns 491.000 km².
El Viliüi néix a l'okrug autònom d'Evènkia i dirigint-se cap a l'est, entra a Sakhà ben aviat. A allà torna direcció cap al sud i el sud-est per a tornar cap a l'est; finalment desemboca en el riu Lena a uns 350 km aigües avall de Iakutsk, a prop del poble de Sangar. A l'oest del Viliüi del Txona hi ha la conca del riu Tunguska Inferior. La conca del Viliüi està escassament poblada. Entre els petits assentaments que hi ha al llarg del riu hi ha pobles com Viliúisk, Verkhneviliúisk, Suntar i Niurbà.
El riu es va esmentar per primera vegada el segle xvii, en relació amb la conquesta russa de Sibèria. El 1634, els cosacs russos encapçalats per Voin Shakhov, van establir un assentament d'hivern a la confluència entre els rius Viliüi i Tiuken. Aquest assentament va servir com a centre administratiu de la zona durant diverses dècades i després es va traslladar a la zona de Iolionniokh, 45 quilòmetres, Viliüi avall, a on es va fundar l'ostrog (poble fortificat) d'Olensk (avui en dia Viliúisk) el 1773.
A la dècada de 1950 es van descobrir dipòsits de diamants a la zona, a uns 700 quilòmetres de la desembocadura del riu. Això va portar que es construís la Mina Mir, les seves carreteres d'accés i un aeroport, a més del pantà de Viliúi a Txernisevski per a generar l'electricitat necessària. Es considera que aquesta és la planta hidroelèctrica que treballa en condicions més fredes de tot el món.

## Referències

* ↑ Lappo, pod. red. G. M.. Goroda Rossii.. Repr. izd.. Moskva: Drofa [u.a.], 2003, p. 71. ISBN 5-7107-7399-9.
* ↑ Yanity, Brian B. Cold Climate Problemes of a Micro-hydroelectric Developmen on Crow Creek, Alaska. ProQuest, p. 8-9. ISBN 0-54945-634-1.

## Vegeu també

* Aikhal

## Enllaços externs

* Encyclopædia Britannica
* A. Gavrilov, Вилюй Arxivat 2014-10-26 a Wayback Machine. in: Great Russian Encyclopedia (2001)
# Walton Hills

Walton Hills és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 2.400 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Walton Hills tenia 2.400 habitants, 903 habitatges, i 720 famílies. La densitat de població era de 134,7 habitants/km².
Dels 903 habitatges en un 21,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 69,9% hi vivien parelles casades, en un 7% dones solteres, i en un 20,2% no eren unitats familiars. En el 16,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 10% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17% tenia menys de 18 anys, un 5,8% entre 18 i 24, un 21,7% entre 25 i 44, un 29% de 45 a 60 i un 26,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 62.321 $ i la renda mediana per família de 67.537 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.900 $ mentre que les dones 27.841 $. La renda per capita de la població era de 26.405 $. Aproximadament l'1,1% de les famílies i el 2,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Walton Hills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Walton Hills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Washaya

Washaya era una ciutat de l'Imperi Hitita, al nord d'Hattusa, saquejada pels kashka després del 1400 aC sota el regnat d'Arnuwandas I.
El rei Subiluliuma I va marxar a la ciutat de Washaya, que era a la terra (regió) de la muntanya Illuriya on va estar per un temps i des d'allí va incendiar una ciutat el nom de la qual és fragmentari a les fonts (Zina...); després va continuar i va incendiar Ga...kilusa i Darukka. Va seguir conquerint (o reconquerint) el territori fins a Sipidduwa, que també va incendiar, i des d'allà es va dirigir a Tummanna i continuant la campanya contra els kashka.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 72. ISBN 8446022532.
# Villavieja de Yeltes

Villavieja de Yeltes és un municipi de la província de Salamanca, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 1211 | 1208 | 1119 | 1029 |
# Villazala

Villazala és un municipi de la província de Lleó, enclavada en la comarca natural del Páramo Leonés.

## Pedanies del municipi

* Castrillo de San Pelayo
* Dehesa de Hinojo
* Huerga de Frailes
* San Pelayo del Páramo
* Santa Marinica
* Valdesandinas
* Villazala

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 1203 | 1101 | 1002 | 962 |

## Referències

* ↑ «Provincia de León (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 març 2021].