# Làpides cartagineses

Les làpides cartagineses són un conjunt de làpides que contenen inscripcions en llengua púnica, que es van trobar a Cartago durant els darrers 200 anys. Els primers descobriments, el va publicar Jean Emile Humbert el 1817, Hendrik Arent Hamaker el 1828 i Christian Tuxen Falbe el 1833.
Aquestes esteles es publicaren ensems per primera vegada en el Corpus Inscriptionum Semiticarum; la primera col·lecció, del 1976, per Jean Ferron, que identificà quatre tipus d'esteles funeràries:
* Tipus I: Estàtues (tipus I Α, Β o C segons es tracte d'una "quasi redona", un "semi relleu" o un "tipus herma")
* Tipus II: Baixos relleus (Tipus II 1, en què la figura destaca en un arc de cercle, i II 2, on sobreïx en un relleu aplanat)
* Tipus III: Monuments de fornícula o naiskos (tipus III 1, amb fornícula rectangular o trapezoïdal, i III 2, fornícula amb cim triangular)
* Tipus IV: Esteles gravades (molt rares).
Les esteles funeràries més antigues pertanyen al tipus III i datarien del segle v abans de la nostra era; adquiriren una gran difusió a la fi del IV ae. Posteriorment apareixen els baixos relleus i les estàtues.(3)

## Galeria

* Làpida publicada el 1833 per Christian Tuxen Falbe, Museu Britànic
* Troballes del 1833, Christian Tuxen Falbe en Recherches sur l'emplacement de Carthage
* KAI 85 (CIS I 184), descoberta el 1831, descrita com "la mena d'inscripcions dedicades representades per milers de còpies i, per la naturalesa formulada del text, proporciona només material per a la recerca de noms"

## Referències

* ↑ Tang, Birgit. Delos, Carthage, Ampurias: The Housing of Three Mediterranean Trading Centres. L'ERMA di BRETSCHNEIDER, 2005, p. 69–. ISBN 978-88-8265-305-7.
* 1 2 Gurney, Hudson «Letter from Hudson GURNEY, Esq. V.P., to Sir Henry Ellis, K.H., F.R.S., Secretary, accompanying Casts of Eight Punic Inscriptions found on the site of Carthage (June 2, 1842)». Archaeologia: Or, Miscellaneous Tracts Relating to Antiquity. The Society, 1844, pàg. 111.
* ↑ Debergh Jacques. Ferron (Jean), Mort-Dieu de Carthage, ou les stèles funéraires de Carthage. In: Revue belge de philologie et d'histoire, tom 56, fasc. 3, 1978. Langues et littératures modernes — Moderne taal- en letterkunde. pp. 712-715: "Typologiquement, Jean Ferron distingue les statues (type Ι Α, Β ou C selon qu'il s'agit d'une «quasi ronde-bosse», d'un «demi-relief» ou d'un «genre d'hermès»), les bas-reliefs (type II 1, où la figure humaine ressort en arc de cercle, et II 2, où elle saillit en un relief aplati), les monuments à niche (type III 1, à niche rectangulaire ou trapézoïdale, et III 2, à niche avec sommet triangulaire) et les pierres gravées (type IV, rarissime en fait). La chronologie de ces monuments reste, vu les conditions des découvertes, fort approximative. A Carthage, les premières stèles funéraires, qui relèvent du type III, remontent au Ve S., à la fin du siècle sans doute (cf. p. 259), à la première moitié au plus tôt (cf. p. 248) ; leur usage se généralise à la fin du IVe S. Bas-reliefs et statues apparaissent par la suite, aux me-ne s. surtout. Après la destruction de Carthage, et une interruption d'une vingtaine d'années, la production reprend jusqu'à la fin du 1er S. av. n.è." (Tipològicament, Jean Ferron distingeix les estàtues (tipus Ι Α, Β o C segons si es tracta d'una "quasi redona", una "en mig relleu" o una "espècie d'herma"), baixos relleus (tipus II 1, en què la figura humana aflora en arc, i II 2, en què sobreïx en un relleu aplanat), monuments de nínxols (tipus III 1, amb una fornícula rectangular o trapezoïdal, i III 2, amb una fornícula amb la part superior triangular) i pedres gravades (tipus IV, extremament rar). La cronologia d'aquests monuments resta, ateses les condicions dels descobriments, molt aproximada. A Cartago, les primeres esteles funeràries, que pertanyen al tipus III, es remunten al segle V, probablement a finals de segle (vegeu pàg. 259), com a molt primerenques en la primera meitat (vegeu pàg. 248); el seu ús es va generalitzar a finals del segle IV. Els baixos relleus i les estàtues van aparéixer posteriorment. Després de la destrucció de Cartago, i amb una interrupció d'uns vint anys, la producció se'n va reprendre fins a finals del segle I abans de la nostra era".
* ↑ KAI 85: "Diese Inschrift zeigt wie die folgenden Nummern den Typ der Weih-inschriften, der durch viele Tausende von Exemplaren vertreten ist und infolge der Formelhaftigkeit des Textes nur noch für Namenforschungen Material liefert."

## Bibliografia
### Fonts primàries

* Jean Emile Humbert, Notice sur quatre cippes sépulcraux et deux fragments, descoberts en 1817, sur le sol de l'ancienne Carthage.
* Hendrik Arent Hamaker (1828), Miscel·lània Fenícia.
* Christian Tuxen Falbe, Cerques en l'emplaçament de Cartago.
* Augustus Wollaston Franks (1860). Sobre les recents excavacions a Cartago i les antiguitats descobertes pel reverend Nathan Davis. Arqueologia, 38(1), 202–236. doi:10.1017/S0261340900001387.
* Charles Ernest Beulé (1861), Fouilles à Carthage aux frais (sota la direcció de M. Beulé).
* Alfred Louis Delattre (1902). Une épitaphe punique de Cartago. $^E$n: Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, 46e année, N. 5, 1902. pàgines. 522–523. DOI : https://doi.org/10.3406/crai.1902.17295.
* Alfred Louis Delattre, Philippe Berger (1904) Épitaphes puniques et sarcophage de marbre. $^E$n: Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, 48e année, N. 5, pàgs. 505–512. DOI : https://doi.org/10.3406/crai.1904.19929.

### Fonts secundàries

* Mendleson, Carole, Imatges i símbols: sobre esteles púniques del tofet de Cartago, Arqueologia i història al Líban. 2001, número 13, pàgs. 45-50.
* Bénichou-Safar Hélène (1982), Capítol III. LES INSCRIPTIONS FUNÉRAIRES, Les tombes puniques de Cartago. Topografia, estructures, inscripcions i ritus funeraris. París : Éditions du Centre National de la Recherche Scientifique, 452 p. (Estudis d'antiguitats africanes).
* Stéphane Gsell, 1920–30, Histoire ancienne de l'Afrique du Nord, Tom 4, Capítol IV, Les Pratiques Funéraires.
* López i Amadasi, L'epigrafia del Tophet, 2013, en llibre: El Tophet al Mediterrani fenici (= Studi Epigrafici e Linguistici sul Vicino Orient antico 29–30, 2012–13) (pàgs. 159–192) Capítol: L'epigrafia del TophetEditorial: Essedue Edizioni, VeronaEditores: Paolo Xella.