OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi de França del 1951

Resultats del Gran Premi de França de Fórmula 1 de la temporada 1951, disputat al circuit de Reims-Gueux l'1 de juliol del 1951.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 8 | Luigi Fagioli | Alfa Romeo | 77 | 3h 22' 11. 0 | 7 | 4 |
| Comp. | 8 | Juan Manuel Fangio | Alfa Romeo | | | | 5 |
| 2 | 14 | José Froilán González | Ferrari | 77 | + 58.2 s | 6 | 3 |
| Comp. | 14 | Alberto Ascari | Ferrari | | | | 3 |
| 3 | 10 | Luigi Villoresi | Ferrari | 74 | + 3 Voltes | 4 | 4 |
| 4 | 26 | Reg Parnell | Ferrari | 73 | + 4 Voltes | 9 | 3 |
| 5 | 2 | Nino Farina | Alfa Romeo | 73 | + 4 Voltes | 2 | 2 |
| 6 | 42 | Louis Chiron | Talbot-Lago - Talbot | 71 | + 6 Voltes | 8 | |
| 7 | 46 | Yves Giraud Cabantous | Talbot-Lago - Talbot | 71 | + 6 Voltes | 11 | |
| 8 | 44 | Eugène Chaboud | Talbot-Lago - Talbot | 69 | + 8 Voltes | 14 | |
| 9 | 48 | Guy Mairesse | Talbot-Lago - Talbot | 66 | + 11 Voltes | 19 | |
| 10 | 6 | Consalvo Sanesi | Alfa Romeo | 58 | + 19 Voltes | 5 | |
| 11 | 24 | Juan Manuel Fangio | Alfa Romeo | 55 | + 22 Voltes | 1 | |
| Comp. | 24 | Luigi Fagioli | Alfa Romeo | | | | |
| Ret | 28 | Johnny Claes | Talbot-Lago - Talbot | 54 | Accident | 12 | |
| Ret | 40 | Louis Rosier | Talbot-Lago - Talbot | 43 | Transmissió | 13 | |
| Ret | 38 | Philippe Étancelin | Talbot-Lago - Talbot | 37 | Motor | 10 | |
| Ret | 36 | Aldo Gordini | Simca - Gordini | 27 | Motor | 17 | |
| Ret | 20 | Harry Schell | Maserati | 23 | Sobreescalfament | 22 | |
| Ret | 32 | Maurice Trintignant | Simca - Gordini | 11 | Motor | 18 | |
| Ret | 12 | Alberto Ascari | Ferrari | 10 | Caixa canvi | 3 | |
| Ret | 34 | Andre Simon | Simca - Gordini | 7 | Motor | 21 | |
| Ret | 30 | Robert Manzon | Simca - Gordini | 3 | Motor | 23 | |
| Ret | 50 | Onofre Marimon | Maserati - Milà | 2 | Motor | 15 | |
| Ret | 18 | Toulo de Graffenried | Maserati | 1 | Transmissió | 16 | |
| Ret | 24 | Peter Whitehead | Ferrari | 1 | Motor | 20 | |

## Altres

* Pole: Juan Manuel Fangio 2' 25. 7
* Volta ràpida: Juan Manuel Fangio 2' 27. 8 (a la volta 32)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». [Consulta: 23 - 05 - 2010].
# Dia Internacional de l'Hamburguesa

El Dia Internacional de l'Hamburguesa, també anomenat Dia Mundial de l'Hamburguesa o simplement Dia de l'Hamburguesa, és la commemoració anual de l'entrepà d'hamburguesa arreu del món el 28 de maig.
El seu origen és discutit, igual que el de la menja en si. S'especula que la tria del dia ve del fet que Louis Lassen, un immigrant alemany als Estats Units, va servir la primera hamburguesa amb els ingredients que modernament li són atribuïts (carn, tomàquet, formatge i dues llesques de pa) el 28 de maig de 1990.
Les activitats realitzades per la diada inclouen la compra i venda de l'aliment —a vegades amb preu reduït—, la divulgació de les seves propietats saludables, la difusió de receptes per a fer-ne de qualitat, i també la recomanació d'hamburgueseries.

## Vegeu també

* Hamburguesa
* Història de l'entrepà d'hamburguesa

## Referències

* ↑ Soler, Adrià. «ELS40 i Timesburg celebrem el Dia Mundial de l'Hamburguesa». Els 40, 28-05-2020. [Consulta: 28 maig 2022].
* 1 2 Ibáñez, Claudia. «Les 10 hamburgueseries de Barcelona per celebrar el Dia de l'Hamburguesa 2022». El Nacional, 27-05-2022. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ «Día Internacional de la Hamburguesa: un clásico que cruza todas las fronteras» (en castellà). infobae, 27-05-2022. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ Kalyanpur, Sanjana. «National Hamburger Day 2021: All about the history and significance of this iconic food» (en anglès). Republic World, 27-05-2021. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ King, Chris. «Today, May 28, Is International Hamburger Day» (en anglès britànic). Euro Weekly News, 28-05-2021. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ «Dia internacional de l’hamburguesa». [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ «2 receptes i 12 restaurants per celebrar el Dia Internacional de l’Hamburguesa». El Periódico, 28-05-2021. [Consulta: 28 maig 2022].
# Quartucciu

Quartucciu (en sard, Cuartuciu) és un municipi italià, situat a la regió de Sardenya i a la Ciutat metropolitana de Càller. L'any 2010 tenia 12.844 habitants. Es troba a la regió de Campidano di Cagliari. Limita amb els municipis de Càller, Monserrato, Maracalagonis, Quartu Sant'Elena, Selargius, Settimo San Pietro i Sinnai.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Pierpaolo Fois | Centreesquerra |
# Domní d'Antioquia

Domní d'Antioquia (Domninus) fou bisbe d'Antioquia i historiador, esmentat sovint a la crònica de Joan Maleles com a origen d'algunes informacions estretes segurament d'una història del món fins al temps de Justinià I, obra que s'ha perdut.
# Racines

* Aquest article tracta sobre el municipi francès. Si cerqueu el municipi italià, vegeu «Ratschings».
Racines és un municipi francès al departament de l'Aube i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 199 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Racines era de 199 persones. Hi havia 78 famílies de les quals 20 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 12 dones vivint soles), 29 parelles sense fills i 29 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:

### Habitatges

El 2007 hi havia 98 habitatges, 79 eren l'habitatge principal de la família, 12 eren segones residències i 7 estaven desocupats. Tots els 98 habitatges eren cases. Dels 79 habitatges principals, 69 estaven ocupats pels seus propietaris, 8 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 13 en tenien tres, 25 en tenien quatre i 39 en tenien cinc o més. 71 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 25 habitatges hi havia un automòbil i a 41 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Racines el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 8 |
| 8 | 65 a 69 | 8 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 8 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 8 |
| 0 | 40 a 44 | 8 |
| 20 | 35 a 39 | 12 |
| 8 | 30 a 34 | 8 |
| 0 | 25 a 29 | 8 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 4 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 8 |
| 8 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 118 persones, 97 eren actives i 21 eren inactives. De les 97 persones actives 87 estaven ocupades (46 homes i 41 dones) i 10 estaven aturades (6 homes i 4 dones). De les 21 persones inactives 7 estaven jubilades, 7 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Racines hi havia 79 unitats fiscals que integraven 190 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 14.607 €.

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa d'hostatgeria i restauració, 1 d'una empresa d'informació i comunicació i 1 d'una entitat de l'administració pública.
L'any 2000 a Racines hi havia 13 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 657 hectàrees.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Notes

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles

## Enllaços externs

* France par commune. Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Quiosc de música

Un quiosc de música o templet, és un edicle o petita construcció que fa funcions de temple o d'aixopluc d'un altar, imatge sagrada, etc. És molt conegut el templet de San Pietro in Montorio, a Roma, obra de Bramante.
A l'aire lliure els templets són freqüents en parcs i jardins. Una variant dels templets és el quiosc o glorieta, construcció elevada, a manera de pavelló, normalment oberta per tots els seus costats i de planta octagonal (vuitavada). Solen estar destinats per celebrar concerts populars i altres expressions artístiques. També s'anomena quiosc a una petita caseta que s'instal·la al carrer o un altre lloc públic i que es dedica a la venda de diaris, flors, begudes, llaminadures, etc.
Aquest terme deriva del francès kiosque, aquest del turc köşk, aquest del persa košk, i aquest del pahlavi kōšk, que significa pavelló. De fa uns segles ha anant creixent a Europa la tradició de dotar les ciutats de jardins per a ús públic, semblants als que tenien els palaus de la noblesa. I aviat es va posar de moda construir-hi petites edificacions voltades de columnes i obertes de totes bandes, que servissin per a la recreació i d'aixopluc. Es van fer copiant els kösks turcs, unes glorietes típiques dels seus famosos jardins. Per això hom els va anomenar quioscs. Inicialment als quioscs es venien flors, begudes, diaris. Actualment s'ha estès el significat a qualsevol botiga de diaris situada al carrer.
El quiosc disposa d'una plataforma elevada, no té parets, quedant obert per tots els seus costats i la seva coberta es sustenta mitjançant columnes, o pilars. Es construeix normalment en places, parcs o jardins públics de moltes ciutats, s'hi solen dur a terme diversos tipus de manifestacions populars, com concerts musicals, teatre, etc. En general l'arquitectura i estètica de cada un d'aquests quioscs és diferent, abundant els de planta octogonal.
En els països de tradició mediterrània és molt comú que cada població, poble o ciutat tingui un quiosc a la plaça central. Essent aquests representatius del lloc, puix que no se'n troben dos d'iguals en tot el país.

## Vegeu també

* Belvedere (arquitectura)
* Capritx (arquitectura)
* Edicle
* Quiosc (comerç)
* Dosser-quiosc

## Referències

* ↑ «Templet al Diccionari de les arts del TERMCAT». [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ «Quiosc al diccionari de les arts del TERMCAT». [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ «Glorieta al diccionari de les arts del TERMCAT». [Consulta: 27 juny 2016].
# Quique Azcón

Enrique Azcón Vita, més conegut com a Quique Azcón, (Badalona, 14 de maig de 1964) és un exjugador de basquetbol català que jugava de base. Mesurava 1,67 metres d'alçada i té el rècord d'haver estat el jugador més baixet en jugar a la lliga ACB.

## Carrera esportiva

Es va formar a la pedrera del Club Joventut Badalona, on va estar vuit anys, debutant l'any 1981 (8 de novembre) a la lliga ACB de la mà de Manel Comas. La temporada 1983-84 va marxar de Badalona i va anar canviant equip temporada rere temporada en equips de segona divisió: Mataró (83-84), Bellavista Sevilla (84-85), Premià (85-86), APD Mataró (86-87), Caja San Fernando (87-88) i Zumos Juver Múrcia (88-89). Amb l'equip murcià va ascendir a Primera divisió el 1989 i va jugar novament a l'ACB la temporada 1990-91. Després jugà a l'Obradoiro Santiago (91-92), Caja Bilbao (92-93) i Cornellà Llobregat (93-94) abans de jugar a l'ACB de nou, aquest cop per substituir el lesionat Pablo Laso al Taugrés de Vitòria. Va terminar la seva carrera esportiva a la UER Pineda la temporada 94-95. Va ser internacional amb la selecció espanyola juvenil.
Un cop retirat ha exercit de representant de jugadors, i es troba vinculat a la junta directiva del Sant Josep de Badalona.

## Referències

* ↑ «El más bajo de la historia regresa a la ACB» (en castellà). Marca, 21-10-2013 [Consulta: 16 octubre 2018].
* ↑ Jiménez Poyato, Carlos. Historia del baloncesto en España (en castellà). segona. Círculo Rojo, 2016, p. 295. ISBN 978-84-9126-725-6 [Consulta: 16 octubre 2018].
* ↑ Quique Azcón jugador a l'ACB
* ↑ «Quique Azcón: Un ‘grande’ con 1,67» (en castellà). Endesa Basket Lover, 24-03-2013 [Consulta: 16 octubre 2018].
# Ramon Sanfeliu i Martínez

Ramon Sanfeliu i Martínez (Barcelona, 24 de març de 1911 - ?) fou un futbolista català de la dècada de 1930.

## Trajectòria

Començà a destacar al CE Europa, on compaginà el primer equip amb l'equip reserva. A continuació passà pel FC Lleida, l'FC Martinenc i l'Atlètic Fortpienc, on jugà fins 1930.
Aquest any fitxà pel FC Barcelona, on jugà durant tres temporades, majoritàriament a l'equip reserva, arribant a disputar un partit de lliga a primera divisió i un del campionat de Catalunya. Abans de la guerra civil fou jugador de la UA Horta, i de l'EC Granollers, dues temporades. L'any 1935 fitxà pel Recreativo de Granada, i un cop finalitzada la guerra marxà a França, on jugà pel Toulouse FC i l'Angers SCO.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1931-32

## Referències

* 1 2 3 4 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «En Sabadell». Mundo Deportivo, 01-03-1926. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «En Pueblo Nuevo». Mundo Deportivo, 21-02-1927. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «En San Martín». Mundo Deportivo, 21-03-1927. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Sanfeliu del Athletic Fortpienc ha fichado por el FC Barcelona». Mundo Deportivo, 20-06-1930. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «En Sarriá». Mundo Deportivo, 30-10-1933. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «El R. Granada sigue, aún, fichando gente». Mundo Deportivo, 14-09-1935. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Fitxa a SCO Angers». sco1919.com. Arxivat de l'original el 2016-09-16. [Consulta: 9 gener 2017].

## Enllaços externs

* Ramon Sanfeliu i Martínez a BDFutbol
# Ramon Sanahuja Soler

Ramon Sanahuja Soler (Tàrrega, Urgell, 1905 – Montpeller, 1941) fou un advocat i polític català, delegat de la Generalitat a Tarragona durant la guerra civil espanyola.
Llicenciat en dret i militant d'Esquerra Republicana de Catalunya, vivia a Constantí i Tarragona i col·laborava al diari Avançada. Després dels fets del sis d'octubre de 1934 fou detingut per les autoritats espanyoles. Fou empresonat a un vaixell al port de Tarragona i jutjat per un consell de guerra, que el va absoldre. En 1935 fou membre del Patronat d'Assistència Social i també fou delegat de la Conselleria de Treball de la Generalitat de Catalunya. també fou membre de la francmaçoneria.
Durant la guerra civil va dirigir els diaris Front Antifeixista i Llibertat. De 1938 fins a gener de 1939 fou comissari delegat de la Generalitat a la província de Tarragona (equivalent a President de la Diputació). Durant el seu mandat fou un dels encarregats d'organitzar l'evacuació final abans de l'entrada de les tropes feixistes a Tarragona. Es va exiliar amb la seva família primer a Tolosa i després a Montpellier, on va morir el 1941.

## Referències

* ↑ La maçoneria a l'exili: França, 1939, Josep Clara Resplandis
* ↑ Ramon Sanahuja Soler, a Biografies de Tarragona, p.327
# Torrent de la Baga de les Llanes

El torrent de la Baga de les Llanes és un torrent que discorre pel terme municipal de Talamanca, de la comarca del Bages. Neix a prop del termenal amb Monistrol de Calders.
Es forma al nord de Bonesfonts, a l'extrem nord-est del terme municipal, a ponent del Serrat de Mussarra i al nord de la Devesa.
Des d'aquest lloc davalla cap a l'oest-sud-oest, entre dos contraforts occidentals del Serrat de Mussarra, travessa el sector nord de Bonesfonts i passa pel nord de la Baga de les Llanes, fins que s'aboca en la riera de Talamanca a llevant de les Llanes.

## Enllaços externs

* El Torrent de la Baga de les Llanes i el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Guerra de Sicília

«Guerra de Sicília» té aquests significats:
* Guerra de Sicília (600 aC-265 aC)
* Guerra de Sicília (44 aC-36 aC)
* Guerra de Sicília (1264-1268)
* Guerra de Sicília (1282-1302), conflicte entre la casa d'Anjou i el Casal de Barcelona pel domini del Regne de Sicília i el control naval del mediterrani
* Guerra de Sicília (1321-1335)
* Guerra de Sicília (1378-1396)
* Invasió aliada de Sicília (1943), campanya de la Segona Guerra Mundial, en la que els aliats van conquerir l'illa de Sicília a l'Eix
# Tinzenita

La tinzenita és un mineral de la classe dels sorosilicats, i dins d'aquesta pertany a l'anomenat grup de l'axinita. Va ser descoberta l'any 1923 a Tinizong-Rona -antiga Tinzen-, en el cantó dels Grisons (Suïssa), sent nomenada així per aquesta localitat.

## Característiques químiques

És un alumin-bor-silicat hidroxilat de calci. Té estructura molecular de sorosilicat amb coordinació tetraèdrica o superior, amb anions addicionals d'alumini i bor.
El grup de l'axinita al qual pertany són els borosilicats del sistema cristal·lí triclínic. Forma una sèrie de solució sòlida amb la axinita-(Ca₄(Mn$^{2+}$)₂Al₄[B₂Si₈O$_{30}$](OH)₂, en la qual la substitució gradual de calci per manganès va donant els diferents minerals de la sèrie.
A més dels elements de la seva fórmula, sol portar com a impureses: titani, magnesi, bari, sodi, potassi i aigua.

## Formació i jaciments

Es forma en vetes de quars en jaciments de minerals del manganès en fàcies d'esquists verds. També en ofiolites amb manganès metamorfitzades.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: braunita o quars.

## Referències

* ↑ «Tinzenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ U. HÅLENIUS et al. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC). New minerals and nomenclature modifications approved in 2016». Mineralogical Magazine, 80(5), 32, pàg. 915-922. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2018 [Consulta: 22 octubre 2016]. Arxivat 15 de desembre 2018 a Wayback Machine.
* ↑ Sanero E., Gottardi G., 1968. "Nomenclature and crystal-chemistry of axinites", American Mineralogist 53, 1407-1411.
* ↑ Jakob, J., 1923. "Vier Mangansilikate aus dem Val d'Err (Kt. GraubÄunden)". Schweiz. Mineral. Petrog. Mitt., 3, 227-237.
* Tinzenita, mindat.org.
* Tinzenita, webmineral.com.
* Manual de tinzenita, Mineral Data Publishing.
# Gènere policíac

El gènere policíac és una combinació d'acció, drama i suspens que es pot presentar a la literatura, al cinema, als còmics o a la televisió. Es caracteritza per la intensitat i suspens que ha de mantenir durant la trama i perquè involucra l'espectador en la resolució del cas.

## Història del gènere policíac

Encara que l'arquetip del gènere es remunta a «Les tres pomes», a Les mil i una nits, la ficció criminal va començar a ser considerada com un gènere seriós només al voltant del 1900. La primera novel·la coneguda del gènere és «El Rector de Veilbye» per l'escriptor danès Steen Steensen Blicher, publicada el 1829. No obstant això, més coneguts són els treballs negres anteriors d'Edgar Allan Poe; per exemple, «Els crims del carrer Morgue» (1841), «El misteri de Marie Roget» (1842), i «La carta robada» (1844). L'evolució dels misteris d'habitació tancada va ser una de les referències en la història de la ficció criminal. Els misteris de Sherlock Holmes, probablement basades en C. Auguste Dupin i Monsieur Lecoq d'Emile Gaboriau, es diu que han estat particularment responsables per l'enorme popularitat d'aquest gènere. Un precursor va ser Paul Féval, la qual sèrie Les Habits Noirs (1862-67) presenta detectius de Scotland Yard i conspiracions criminals.
L'evolució dels mitjans de comunicació de masses impreses al Regne Unit i els Estats Units en la segona meitat del segle xix va ser crucial en la popularització de la novel·la policíaca i gèneres afins. Revistes literàries de varietats, com Strand, McClure, i Harper's Magazine es van convertir ràpidament en el centre de l'estructura general i la funció de la ficció popular a la societat, proporcionant un mitjà de producció massiva que va oferir publicacions barates il·lustrades, que eren bàsicament descartables.
Igual que les obres de molts altres escriptors de ficció importants del seu temps - per exemple, Wilkie Collins i Charles Dickens - les històries de Sherlock Holmes de Sir Arthur Conan Doyle van aparèixer per primera vegada en forma de sèrie a la revista mensual Strand al Regne Unit. La sèrie va atreure ràpidament un ampli públic de seguidors apassionats en ambdós costats de l'Atlàntic, i quan Doyle va matar Holmes a El problema final, la indignació del públic va ser tan gran, i les ofertes editorials per més històries van ser tan atractives, que ell a contracor va ser obligat a ressuscitar-lo.
Més tard, un conjunt de fórmules estereotipades van començar a aparèixer per satisfer els diferents gustos.

## Categories del gènere policíac

El gènere policíac es pot dividir en les següents branques:

### Ficció detectivesca

* Novel·la-enigma («qui-ho-ha-fet»)
* Misteri de l'habitació tancada
* Misteri cozy

## Referències

* ↑ Marzolph, Ulrich. Wayne State University Press. The Arabian Nights Reader, 2006, p. 240–2. ISBN 0814332595.
* ↑ «Les Habits Noirs» (en anglès). [Consulta: 26 maig 2010].
* ↑ «What Makes a Cozy Just That?» (en anglès). cozy-mystery.com. [Consulta: 1r octubre 2011].

## Vegeu també

* Cinema negre
* Cinema policíac
* Ficció detectivesca
* Novel·la detectivesca

## Enllaços externs

* Novel·la policíaca / novel·la negra PDF
# Diego Braguinsky

Diego Braguinsky Katseff (Buenos Aires, 1959) és un actor, guionista i presentador de televisió valencià d'origen argentí.

## Biografia

Amb avantpassats russos, va nàixer a la capital argentina i amb 18 anys d'edat surt del país i arriba a València el 1978 on comença a participar en grups de teatre amateur i universitari. Es forma com a actor a l'Institut Shakespeare que dirigeix Manuel Ángel Conejero.
Als inicis de la televisió valenciana Canal Nou es va fer popular com a presentador de programes com A la babalà i Amor a primera vista. Nogensmenys el 1989 va posar rostre al missatge inaugural de les emissions de TVV. El 2004 va fundar la seua pròpia companyia teatral, Ornitorrincs. Ha estat guionista de sèries com L'Alqueria Blanca i Senyor retor. També ha participat en diverses pel·lícules, com Atasco en la nacional i El gran Vázquez.

## Referències

* ↑ admin. «Braguinsky, Diego» (en castellà). [Consulta: 6 setembre 2022].
* ↑ «Canal 9, 24 años de historia». FormulaTV, 23-12-2014.
* ↑ «Així arrancava la radiotelevisió valenciana el 9 d'octubre de 1989». À Punt.
* ↑ Calabuig, Mara «El actor de los 1.000 lenguajes» (en castellà). Las Provincias, 22-02-2009 [Consulta: 12 octubre 2012].
* ↑ Labastida, Mikel «¿Dónde se esconde el actor ideal?» (en castellà). Las Provincias, 11-03-2012 [Consulta: 12 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Videobook de Diego Braguinsky a Youtube
# Grup no-abelià

En matemàtiques, un grup no-abelià, també anomenat grup no-commutatiu, és un grup (G,∗) en el qual hi ha com a mínim dos elements a i b de G tal que a ∗ b ≠ b ∗ a. El terme no-abelià s'empra per oposició als grups abelians (desenvolupats pel matemàtic noruec Niels H. Abel), on tots els elements del grup commuten.
Els grups non-abelians són típics en matemàtiques i física. Un dels exemples més senzills és el grup del díedre d'ordre 6, que és el més petit grup no-abelià finit. Un exemple comú en físiques és el grup de rotacions en tres dimensions SO(3) (fer una rotació de quelcom 90 graus a la teva esquerra i després 90 graus a la dreta no és el mateix que fer les rotacions en l'ordre invers).
Tant els grups discrets com els grups continus poden ser no-abelians. La majoria dels grups de Lie interessants són no-abelians, i aquests juguen una paper important, per exemple, dins les teoria de gauge en física de partícules (en particular en la cromodinàmica quàntica i en la teoria electrofeble).

## Vegeu també

* Grup abelià
* Àlgebra associativa
* Geometria no-commutativa

## Referències

* ↑ Dummit, David S.; Foote, Richard M. Abstract Algebra. 3rd. John Wiley & Sons, 2004. ISBN 0-471-43334-9.
* ↑ Lang, Serge. Algebra. Springer, 2002 (Graduate Texts in Mathematics). ISBN 0-387-95385-X.