OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ikkō-shu

L'Ikkō-shū (一向宗) o "l'Escola de la ment única" sol ser considerada com un petita branca militar descendent del budisme Jōdo Shinshū, tot i que el seu nom té una història complexa.
Originalment, l'Ikkō-shū era una "banda obscura de seguidors de la Terra Pura" fundada per Ikkō Shunjō en el segle xv. Va ser deixeble de Ryōchū de la branca Chinzei del budisme Jōdo-shū i similar al Ji-shū d'Ippen. No obstant això, quan l'establishment polític, religiós i militar va començar a contrarestar el Nembutsu, no es va fer massa distinció entre les diverses faccions. Per aquest motiu, la major part dels seguidors de Ikkō Shunjo van ser considerats de la mateixa manera que els poderosos Jōdo Shinshū i el nom Ikkō-shū es va acabar convertint en sinònim de Jōdo Shinshū.$^{:110-111}$
Rennyo, el carismàtic líder de la branca Hongan-ji de Jōdo Shinshū va respondre a aquesta situació aclarint el significat religiós positiu de "Ikkō" (amb una ment) alhora que es distanciava de l'antimonisme de la secta Ikkō original. Per tant, en les seves cartes pastorals, conegudes com a Ofumi o Gobunsho, va escriure; «S'ha establert amb certesa que el nostre fundador no va nomenar especialment la nostra escola com a" Ikkō-shū ". En general, el motiu pel qual la gent ens anomena així és que posem la nostra confiança de manera exclusiva, en Amida Buda (...) No obstant això, el Fundador ha nomenat específicament aquesta secta" Jōdo Shinshū ". Per tant, heu d'entendre que la nostra secta no es posà, de cap manera el nom de la "Secta de la ment única".»

## Revoltes Ikkō-ikki

El moviment pietós d'Amida i, en particular, el Jōdo Shinshū, també van proporcionar una teologia de l'alliberament (o base ideològica) per a una onada de revoltes contra el sistema feudal japonès a finals del segle xv, que es coneixen com a les revoltes Ikkō-ikki. Les causes d'aquest fenomen es disputen, però pot haver tingut causes tant religioses com sociopolítiques.
Com a conseqüència de les revoltes Ikkō-ikki i el creixent poder dels Jōdo Shinshū, els temples fortalesa de la secta Ishiyama Hongan-ji i Nagashima (construïts al final del segle XV) van ser destruïts pels exèrcits d'Oda Nobunaga. La fortalesa a Nagashima va ser arrasada fins als fonaments l'any 1574 i s'hi capturaren unes 20.000 persones. El Ishiyama Hongan-ji va resistir el setge més llarg de la història japonesa, abans de rendir-se el 1580. A les seves ruïnes, Toyotomi Hideyoshi va construir el castell d'Osaka, una rèplica del qual es troba en el mateix lloc a dia d'avui. Després de la destrucció de Nagashima, Nobunaga va ordenar als seus homes buscar per totes les províncies Echizen i matar a tots els homes i dones de l'anomenada secta Ikko. Per aquest motiu, molts budistes Ikkō-shū van passar a la clandestinitat, formant el kakure nenbutsu .

## Referències

* 1 2 James C. Dobbins, James. Jodo Shinshu. University of Hawai'i Press, 2002, p. 20. ISBN 0824826205.
# Hug II de Borgonya

Hug II de Borgonya o Hug Borrell (1084 - 1143) fou duc de Borgonya (1103-1142). Fou el tercer fill del duc Eudes I de Borgonya i la seva esposa Sibil·la de Borgonya. Era net per línia paterna de l'infant Enric de Borgonya i Sibil·la de Barcelona, i per línia materna de Guillem I de Borgonya i Estefania de Longwy. Es casà el 1115 amb Felicia-Matilda de Mayenne, filla de Bosó I de Turena. D'aquesta unió nasqueren:
* la infanta Angelina de Borgonya (1116-1163), casada vers l'any 1130 amb Hug I de Vaudemont
* la infanta Clemència de Borgonya (1117-?), casada amb Enric III de Donzy
* l'infant Eudes II de Borgonya (1118-1162), duc de Borgonya
* l'infant Gaultier de Borgonya (1120-1180), arquebisbe de Besançon
* l'infant Hug de Borgonya (1121-1171), senyor de Navilly
* l'infant Robert de Borgonya (1122-1140), bisbe d'Autun
* l'infant Enric de Borgonya (1124-1170), senyor de Flavigny i bisbe d'Autun
* l'infant Ramon de Borgonya (1125-1156), senyor de Grigno i de Montpensier
* la infanta Sibil·la de Borgonya (1126-1150), casada el 1149 amb el rei Roger II de Sicília
* la infanta Dolça de Borgonya (1128-?),
* la infanta Matilda de Borgonya (1130-?), casada amb Guillem VII de Montpeller
* la infanta Arembourge de Borgonya (1132-?), monja
# Hug III de Lusignan

* No confondre amb Hug III de Xipre, rei de Xipre i Jerusalem
Hug III de Lusignan (c 948 – 1012), anomenat Albus (el Blanc), va ser senyor de Lusignan, probablement el fill i successor d'Hug II. Va confirmar la donació d'un dels seus vassalls de l'església de Mezeaux a l'abadia de Saint-Cyprien i va concedir a l'abadia el bosc i el camí públic entre Lusignan i Poitiers.
Podria haver tingut relacions amb la duquessa Emma de Blois, esposa de Guillem IV d'Aquitània, ja que aquesta va imposar un impost sobre l'abadia de Saint-Maixent i li va donar els ingressos.
Es va casar amb Arsendis i tingué diferents fills
* Hug IV de Lusignan, senyor de Lusignan
* Iolanda de Lusignan
* Mahaut de Lusignan

## Bibliografia

* (anglès) Painter, Sidney. "The Lords of Lusignan in the Eleventh and Twelfth Centuries." Speculum, Vol. 32, No. 1. (Jan., 1957), pp 27–47.
# Jack Starrett

Jack Starrett (Refugio, Texas, 2 de novembre de 1936 − Sherman Oaks, barri de Los Angeles, Califòrnia, 27 de març de 1989) va ser un actor i director de cinema estatunidenc.

## Biografia

D'origen texà, Starrett s'estrena a la pantalla gran a mitjans dels anys 60 en petits papers en pel·lícules de sèrie B. El seu debut amb la càmera és el 1969, amb la pel·lícula Run, Angel, Run!. A l'any següent roda Nam's Angels sobre la Guerra del Vietnam. El 1973 roda Cleopatra Jones pel·lícula d'acció amb l'exmodel Tamara Dobson. El 1974 roda el que es considera el seu millor treball The Gravy Train. Un dels seus últims treballs al cinema és Race with the Devil, una pel·lícula de terror satànic amb Peter Fonda.
També ha treballat per a la televisió i va rodar alguns episodis de Hazzard i Starsky & Hutch .

## Filmografia

* Like Father Like Son (1961)
* The Young Sinner (1965)
* The Girls from Thunder Strip (1966)
* Hells Angels on Wheels (1967)
* The Born Losers (1967)
* Angels from Hell (1968)
* Run, Angel, Run (1969, director)
* The Gay Deceivers (1969)
* Hell's Bloody Devils (1970)
* Nam's Angels/The Losers, (director)
* Cleopatra Jones (1973, director)
* Selles de muntar calentes (1974)
* The Gravy Train (1974, director)
* Race with the Devil (1975, director)
* A Small Town in Texas (1976, director)
* The Rose (1979)
* Acorralat (First Blood) (1982)
* The River (1984)
* Like Father Like Son (1987)
* Nightwish (1989)
* Hollywood Heartbreak (1990)
* Death Chase (1990)

## Referències

* ↑ «biografia de Jack Starrett». The New York Times.
* ↑ «filmografia de Jack Starrett». The New York Times.
# Ingestió

La ingestió consisteix a introduir un aliment, una substància líquida, un medicament o altres substàncies en l'aparell digestiu a través de la boca. La ingestió és el procés mitjançant el qual es realitzen funcions com l'alimentació o la hidratació.
S'ha d'anar amb compte alhora d'ingerir, ja que es pot introduir quelcom nociu o substàncies tòxiques i això ens pot provocar malestar.

## Tipus d'ingestió

La macròfaga es produeix en els animals que realitzen de forma activa la selecció i la captura de l'aliment. És típica de depredadors i carronyers. Per a portar a terme aquest tipus d'alimentació es necessita algun tipus d'estructura especial, com pot ser l'existència de diferents tipus de dents o de bec, posseir verí, urpes, arpes, musculatura potent, adaptació a la carrera, etc.
La micròfaga és practicada pels animals que no seleccionen l'aliment, com són aquells que es nodreixen de líquids, animals filtradors. Per a aquest tipus d'alimentació també es necessiten estructures adequades, com peces bucals especials per a la succió o xarxes filtradores. Animals herbívors de gran grandària posseeixen poderoses dents que aixafen l'abundant quantitat de massa vegetal. Poden tenir, fins i tot, modificacions en el seu aparell digestiu per a aprofitar millor aquest tipus d'aliment.

## Referències

* ↑ «Ingestió». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Independence (Virgínia)

Independence és una població dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia 971 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Independence tenia 971 habitants, 426 habitatges, i 226 famílies. La densitat de població era de 160,2 habitants per km².
Dels 426 habitatges en un 19,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 39,9% hi vivien parelles casades, en un 8,2% dones solteres, i en un 46,9% no eren unitats familiars. En el 44,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 27,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,98 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,73.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 14,4% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 21,1% entre 25 i 44, un 22,7% de 45 a 60 i un 34,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 51 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 18.264 $ i la renda mediana per família de 30.441 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.058 $ mentre que les dones 16.705 $. La renda per capita de la població era de 16.137 $. Entorn del 10,5% de les famílies i el 19,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Independence». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Independence». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
# Independence Hall

Independence Hall és un monument històric nacional (national historic landmark) dels Estats Units d'Amèrica situat a Filadèlfia (Pennsilvània). És conegut fonamentalment com el lloc en què es va debatre i va adoptar la Declaració d'Independència dels Estats Units.
L'edifici forma part del Parc Nacional Històric de la Independència, autoritzat el 28 de juny de 1948 i establert el 4 de juliol de 1956. També va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 1979.

## Referències

* ↑ UNESCO: World Heritage List
* ↑ NPS: Independence National Historical Park
# Independencia

«Independencia» té aquests significats:
* Districte d'Independencia, districte a la província de Lima al Perú
* Independencia (Uruguai), localitat de l'Uruguai
* Independencia (província), província a l'oest de país de la República Dominicana, fent frontera amb Haití
# Iudila

Iudila fou un rei visigot, del qual no parla cap font, però del que es coneixen dues monedes (sense data) encunyades en Emerita (Mèrida) i Iliberis (Granada). Està provat (per l'estil) que van ser encunyades entre el 626 i el 642 aproximadament.
Se l'ha pretès identificar amb Geila i fins a amb l'exbisbe arrià Úldila, però la identificació amb qualsevol dels dos (especialment amb el segon) és molt dubtosa. La dificultat consisteix en la data en què cal situar el seu govern.
Iudila va haver de ser un rebel que va prendre el títol real. Com les monedes corresponen a Lusitània i Bètica se suposa que aquest va ser el teatre de les seves operacions. La seva rebel·lió s'esdevindria entre el 626 i el 642.
El IV Concili de Toledo, convocat inicialment per al 632 fou després ajornat (fins al 633) i s'ha suposat que a causa d'una rebel·lió que podria ser la rebel·lió de Iudila, però també les conspiracions de Geila, germà de Suintila.
Altres possibilitats són els anys 626 al 629, i els anys 635 a 636. Darrerament es pensa que la data que compta amb majors possibilitats és la de l'any 642. Davant la situació inestable, els atacs vascons i dels nobles refugiats a França, el regne amenaçava de descompondre's. Un noble enèrgic i militarista anomenat Khindasvint, es va rebel·lar al nord, i va destronar a Tulga o bé va ocupar el seu lloc per una mort oportuna del rei. Tulga representava el poder del clergat, i els seus fidels van poder organitzar amb el suport de bisbes i capellans un contrapoder a Khindasvint, amb seu a Mèrida; la ràpida extensió a la Bètica, sobretot a la part oriental on la noblesa visigoda tenia escassa presència, va haver de ser la conseqüència immediata. El líder de la revolta (que en realitat feia el mateix que Khindasvint) seria Iudila. Cap al 643 Khindasvint aixafaria el moviment, i es coneix de l'època una moneda encunyada a Mèrida amb la inscripció "VICTOR", que significaria una victòria militar.
# Jauer (Schwarze Elster)

* Per a altres significats, vegeu «Jauer».
El Jauer o en alt sòrab Jawora és un riu d'Alemanya que neix prop de Kaschwitz (Kašecy) i que desemboca a l'Schwarze Elster al nord de Deutschbaselitz (Němske Pazlicy) a l'Alta Soràbia a Saxònia.
El riu neix de dos rierols fonts, del qual el braç occidental alimenta uns vivers. A Nebelschutz alimenta un pantà i torç vers el nord. Al nord-est de Kamenz alimenta el Deutschbaselitzer Großteich (el pantà llarg de Deutschbaselitz) i desemboca a l'Schwarze Elster. Per tal de permetre la migració dels peixos, el riu contorna el pantà al sud-oest i només es connecta amb el pantà en cas de necessitat. El pantà té també més al nord un sobreeixidor que en certes mapes també éstà anomenat Jauer.

## Referències

* ↑ Wolfgang Riether, «Flusslandschaften: Schwarze Elster», s.d., Flusslandschaften in Sachsen (en català: Paisatges fluvials a Saxònia)
# Jaume Salés i Sanjaume

Jaume Salés i Sanjaume (Roda de Ter, 1932 – 6 de juliol de 2010) fou un escriptor i historiador català. Destacà tant per les seves importants aportacions en el camp de la història local, com per la seva producció literària que comprèn pràcticament tots els gèneres.
Va ser membre de la Penya Verdaguer, al costat de Josep Puigdollers i Josep Clarà i d'escriptors reconeguts com Miquel Martí i Pol i Emili Teixidor. Reconegut activista cultural, tant a nivell local com comarcal, fundà i fou membre de diferents entitats rodenques com Tertúlia i Nova Tertúlia, juntament amb Miquel Vilar i Blanch i Anton Vilaseca. Va desenvolupar, així mateix, una important tasca com a impulsor de publicacions locals. Durant anys va col·laborar com a redactor i articulista de la revista Roda de Ter, de la que també fou director. A més a més va fundar la revista humorística El Mussol i el periòdic local El 13. Una de les seves obres més reconegudes i que adquirí una gran popularitat als anys vuitanta, fou l'obra en vers, l'Encís del Pessebre, també coneguda com els Pastorets de Roda.
L'any 2012, l'ajuntament del seu poble natal, Roda de Ter (Osona), decidí retre-li un darrer homenatge amb la instauració del premi Jaume Salés i Sanjaume de teatre per premiar biennalment la millor obra dramatúrgica en llengua catalana que es presentés al certamen.

## Referències

* ↑ «L'Ajuntament de Roda de Ter farà un reconeixement a Jaume Salés Sanjaume». RodadeTer.cat, 29-07-2010. Arxivat de l'original el 2016-09-14. [Consulta: 15 desembre 2013].
* ↑ «L'Ajuntament de Roda de Ter fa pública la convocatòria dels Premis Literaris 2012». Vilaweb.cat, 29-06-2012. [Consulta: 15 desembre 2013].

## Enllaços externs

* Condol d'ERC-Roda de Ter per la mort de Jaume Salés Sanjaume
# Jaume Sampera i Pagès

Jaume Sampera i Pagès (el Masnou, Maresme, 27 de juliol del 1911 - 18 de juliol del 1973) va ser músic, compositor i pianista.
Fou subdirector de l'Orfeó Masnoví els anys 1928-1934, quan el portava en Martí Cabús i Matamala, i el dirigí en una segona època, a partir del 1947 durant uns anys. Dirigí l'Orquestra del Masnou als anys 50. Formà part de la Junta Directiva de La Calàndria del 1962 al 1966. Compongué la sardana Camí a l'horitzó. Va ser organista de la parròquia de Sant Pere del Masnou i dirigí breument la "Coral l'Amistat" de Premià de Mar als anys 1972-1973, quan aquesta es reorganitzà després d'una crisi interna.

## Referències

* ↑ Butlletí Teià, juliol-setembre 2005
* ↑ «La Vanguardia Española (9.9.1955)».
* ↑ La Calàndria, 100 anys ..., p. 198-202.
* ↑ «Necrològica».
* ↑ «Cronologia, al web de la Coral l'Amistat». Arxivat de l'original el 2018-05-09. [Consulta: 1r març 2014].
# Jaume Sanjaume i Clarà

Jaume Sanjaume i Clarà (Barcelona, 1898-1985) fou un artista policromista i daurador català, responsable de la reconstrucció i restauració de gran part del patrimoni artístic religiós danyat durant la guerra civil espanyola. Format artísticament a l'escola Massana, va col·laborar estretament amb escultors de la seva època com ara Josep Ricart, Josep Biosca o Arquimbau.

## Feines rellevants

* Decoració del Pas del Davallamenta de la parròquia de Sant Narcís de Girona
* Imatge de Sant Fèlix de Vilafranca del Penedès
* Decoració del Pas d'Emili Soler de la Germandat del Sant Ecce-Homa de Tarragona
* Policromia del retaule del santuari de Nuestra Señora de los Ángeles de Torreciudad

## Referències

* ↑ Protocol Festa Major Vilafranca del Penedès, pàgina 6
* ↑ Salvador Borrel i Borràs (dir.) "Emili Solé, web de la Germandat del Sant Ecce-Homo
* ↑ Un retablo de alabastro en pleno siglo XX Arxivat 2020-12-02 a Wayback Machine. ISBN 84-321-2437-0 Pàgina 12
# Inventor de Jocs

L'Inventor de jocs és una pel·lícula basada amb el llibre de Pablo de Santis publicada el 2003 que es divideix en 3 parts: El guanyador del concurs, Zyl i La companyia dels jocs profunds. La peli ha estat rodada al Sud d'Amèrica, principalment a l'Argentina el 2013.

## Argument

El jove Ivan Drago inventa jocs de taula en el món fantàstic i competitiu del joc d'invenció, i ho enfronta a Morodian, inventor que ha desitjat durant molt de temps a destruir la ciutat de Zyl, fundada per l'avi d'Iván. Per salvar la seva família i derrota a Morodian, Iván ha d'arribar a saber el que és ser un veritable l'inventor de jocs.

## Personatges

* Ivan Drago (David Mazouz) és el protagonista de la pel·lícula en la qual es converteix a l'inventor de jocs en un concurs. Ivan guanya el concurs fins a arribar a derrotar a Morodian.
* Morodian (Joseph Fiennes) és el màster inventor de jocs que intenta que Ivan no pugui tornar amb els seus pares.
* Sr. Drago (Tom Cavanagh) és el pare de Ivan. Li explica sobre el seu avi, que encara està viu.
* Sra. Drago (Valentina Lodovini) és la mare de Ivan. De vegades li ajuda a tenir idees en els jocs de taula que feia.
* Anunciacion (Megan Charpentier)
# Ise (poeta)

Ise (872 o 875 - 938) fou una poeta japonesa del període Heian i pertanyia a una classe cortesana de poetes de yamato-uta: el seu iaio Ônakatomi no Yoshinobu en fou un excel·lent poeta. Nasqué a la província d'Ise, fou amant del príncep Atsuyoshi i concubina de l'emperador Uda; el príncep Yuki-Akari fou fill d'ella i de l'emperador.
Els seus poemes eren emblemàtics dels estils canviants de l'època i 173 se n'afegiren a l'antologia de poemes Kokin Wakashū.

## Referències

* ↑ Pàg. 141 de Woman poets of Japan, 1977, Kenneth Rexroth, Ikuko Atsumi, ISBN 0-8112-0820-6; publicat prèviament com The Burning Heart per The Seabury Press.
* ↑ «twanth1» (en anglés). Arxivat de l'original el 4 d'abril de 2007. [Consulta: 8 abril 2007].

## Enllaços externs

* (en anglés) Biografia d'Ise.
# Isuzu

Isuzu és una marca de cotxes i motors del Japó amb seu a Tòquio, el seu primer automòbil va ser produït en 1918. Avui en dia, l'empresa Isuzu Motors (japonès: いすゞ自動車株式会社, Isuzu Jidōsha Kabushiki-Kaisha) és una de les majors productores de motors dièsel. La marca es va destacar per la sobrietat dels seus propulsors dièsel. Va començar en 1893 amb la predecessora Tòquio Ishikawajima Shipbuilding & Engineering Co. Ltd. En 1922 la companyia va produir un vehicle de passatgers, el Wolseley A9 en associació amb la British Automaker Wolseley Motor Ltd.
Van passar gairebé 80 anys des que Isuzu va iniciar el seu camí cap al lideratge del mercat japonès de camions, on es troba actualment, i al mateix temps, marcant la seva posició com una força innovadora en la indústria automotriu mundial. La companyia fabrica actualment uns 60 tipus de motors dièsel diferents per a una àmplia gamma d'aplicacions industrials, així com per equipar vehicles des 1.000cc fins als 30.000cc dels camions i tractors pesants. Isuzu és avui una de les majors productores mundials de motors dièsel amb una producció anual de 16 milions d'unitats.

## Referències

* ↑ Fair Practices in Automotive Products Act: Hearings Before the Subcommittee on Trade of the Committee on Ways and Means, House of Representatives, Ninety-seventh Congress, Second Session, on H.R. 5133, to Establish Domestic Content Requirements for Motor Vehicles Sold in the United States, and for Other Purposes, September 21, 22, 23, 24, 27, 28, 29, 30, and October 1, 1982 (en anglès). U.S. Government Printing Office, 1982, p. 838.

## Enllaços externs

* Pàgina web d'Isuzu (japonès)
# Jerbu de Vinogràdov

El jerbu de Vinogràdov (Scarturus vinogradovi) és una espècie de rosegador de la família dels dipòdids. Viu al Kazakhstan, el Kirguizstan, el Tadjikistan i l'Uzbekistan. Es tracta d'un animal nocturn que s'alimenta de llavors, les parts subterrànies de les plantes i animals. El seu hàbitat natural són els deserts situats al peu de les muntanyes. Està amenaçat per l'expansió de l'agricultura.
Aquest tàxon fou anomenat en honor del mastòleg soviètic Borís Vinogràdov.

## Referències

* ↑ Tsitsulina, K. Allactaga vinogradovi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 desembre 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 432. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents de dipòdids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Myomorpha :
Allactaginae :
Cardiocraniinae :
Dipodinae :
Euchoreutinae :
Categoria :
# Jerbu petit de James

El jerbu petit de James (Dipodillus jamesi) és una espècie de rosegador de la família dels múrids. És endèmic de la costa oriental de Tunísia. No se sap gaire cosa del seu hàbitat i la seva història natural perquè tan sols se n'ha trobat un exemplar. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.
L'espècie fou anomenada en honor de l'ornitòleg britànic James Maurice Harrison.

## Referències

* ↑ Schlitter, D. et al. Gerbillus jamesi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 18 juliol 2017.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 210. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents de jerbus petits :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia  · Família: Muridae :
Tribus Ammodillini, Desmodilliscini, Gerbillurini i Taterillini :
Tribu Gerbillini :
Categoria :
# Jerbu pentadàctil petit

El jerbu pentadàctil petit (Scarturus elater) és una espècie de rosegador de la família dels dipòdids. Viu a l'Afganistan, Armènia, l'Azerbaidjan, la Xina, Geòrgia, l'Iran, el Kazakhstan, el Kirguizstan, Mongòlia, el Pakistan, Rússia, el Tadjikistan, el Turkmenistan i l'Uzbekistan. Es tracta d'un animal nocturn i crepuscular que s'alimenta d'herbes, llavors i insectes. Els seus hàbitats naturals són els deserts solonètzics. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Schönbrodt, G.; Tsitsulina, K.; Batsaikhan, N.; Avirmed, D.; Tinnin, D.; Sukhchuluun, G.; Lkhagvasuren, D. Allactaga elater. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 24 desembre 2015.
Espècies vivents de dipòdids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Myomorpha :
Allactaginae :
Cardiocraniinae :
Dipodinae :
Euchoreutinae :
Categoria :