OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Epiterses

Epiterses, en llatí Epitherses, en grec antic Ἐπιθέρσης, fou un gramàtic grec nascut a Nicea que va escriure sobre autors àtics que conreaven el gènere còmic i el tràgic (περὶ Λέξεων Ἀττικῶν καί Κωμικῶν καὶ Τραγικῶν). Podria ser el pare del retòric Emilià i hauria viscut al començament del segle i sota l'empèrador Tiberi.

## Referències

* ↑ Epitherses a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 41
# Era messiànica

L'era messiànica és un concepte associat a diverses religions per referir-se a un període on deixarà d'existir el mal al món i hom viurà sense pobresa, en pau i harmonia, usualment després de la vinguda d'un Messies.
Segons els jueus aquesta era esdevindrà en algun moment abans de l'any 6000 des de la creació, és a dir, abans de l'any 2230. Aquesta data ve pel paral·lelisme establert entre els set dies de la creació, on el darrer és de descans de Déu, i els mil·lennis de la humanitat (el darrer mil·lenni o setè serà sense treballs o patiment).
Per al cristianisme Jesús és el messies que porta justament el missatge d'amor universal, iniciant una nova era de la història que acabarà amb la seva segona vinguda o parusia. Aquest moment coincideix amb la fi del món o apocalipsi, per al qual no es donen dates precises.
Els musulmans asseguren que l'era messiànica s'iniciarà quan els profetes reunits tornin a la Terra per vèncer el dimoni en una batalla que també implicarà la fi del món.

## Referències

* ↑ Friedlander, Gerald (trad.). Pirḳê de Rabbi Eliezer (The chapters of Rabbi Eliezer, the Great), according to the text of the manuscript belonging to Abraham Epstein of Vienna (en anglès). 4th ed. Nova York: Sepher-Hermon Press, 1981, p. 141. ISBN 0-87203-095-4.
# Equisetum fluviatile

Equisetum fluviatile és una espècie perenne de planta vascular sense llavors de la família Equisetaceae. Creix en colònies denses al llarg de cursos d'aigües dolces, o en aigües somes, basses, etc. Es molt rara als Països Catalans on només es coneix del Vallespir i de la Vall d'Aran.
Rep diversos noms comuns, alguns compartits amb altres espècies d'equisets: cua de cavall, sangnua, trompera d'aigua, coua de cavall, salnua, trompera d'aigua.

## Característiques

Arriba a fer de 30 a 100 cm d'alt amb tiges erectes de 2–8 mm de diàmetre, llises amb uns 10-30 canals fins. Aquesta espècie d'equiset té la part buida central més gran d'entre les espècies del seu gènere, amb un 80% del diàmetre de la tija buit.
Les tiges fèrtils i les estèrils són d'aparença similar. Es reprodueix per espores i té rizomes vegetatius.
Els estròbils portadors d'espores són de color verd groguenc i fan 1-2 cm de llargada.

## Distribució

En l'Hemisferi nord temperat: Euràsia al centre i sud de la península Ibèrica, nord d'Itàlia, el Caucas, Xina, Corea i Japó, i a Amèrica del Nord.
De vegades es considera com una planta invasora, si es planta és millor plantar-la amb el seu rizoma dins un contenidor per evitar que s'estengui. Sovint se'l confon amb Equisetum palustre el qual és més voluminós.

## Usos

Tradicionalment s'ha usat a Europa i pels amerindis com a fregall degut al seu alt contingut en silici. Els brots joves de primavera són comestibles. Segons Carl von Linné, els rens, rebutgen la palla com farratge però poden menjar aquest equiset que és més sucós.

## Referències

* ↑ «Els equisets o equisetates | enciclopedia.cat / historia-natural-dels-països-catalans». [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ «Cercaterm | TERMCAT - Equisetum fluviatile». [Consulta: 13 juliol 2022].

## Enllaços externs

* Equisetum fluviatile Water Horsetail Arxivat 2005-02-07 a Wayback Machine. at Boundary Waters Canoe Area Wilderness
* http://www.matus.at/Equisetum_fluviatile.html Arxivat 2013-08-01 a Wayback Machine. at World of Equisetum
# Equisetum palustre

Equisetum palustre és una espècie aquàtica de planta vascular sense llavors de la família Equisetaceae, relativament freqüent a les comarques de la Catalunya humida.

## Noms comuns

Equisetum palustre rep diversos noms comuns, alguns del quals compartits amb altres equisets: cua de cavall, equiset palustre, herba estanyera, sangnua, trencanua, trenca nua.

## Descripció

E. palustre és una planta herbàcia perenne helòfita que fa de 10 a 50 cm d'alt, en casos rars fins a 1 metre. La seva tija fa d'un a 3 mm de diàmetre i normalment té de 8 a 10 canals.
Es reprodueix per espores mitjançant el vent (anemocòria). També es reprodueix vegetativament a través d'estolons i arrels tuberoses.

## Distribució

E. palustre en zones humides riques en nutrients d'Europa, a la regió subàrtica i en zones d'alta muntanya. La seva distribució està en declivi.

## Toxicitat

E. palustre és una planta verinosa pels animals herbívors, però no per als humans. Conté un enzim que destrueix la vitamin B$_1$ que afecta la coordinació en els cavalls i l'alcaloide palustrina, que produeix coixesa als bovins.

## Referències

* ↑ «Els equisets o equisetates | enciclopedia.cat / historia-natural-dels-països-catalans». [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ «Cercaterm | TERMCAT - Equisetum palustre». [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ Hogan, C. M. 2009. Marsh Thistle: Cirsium palustre, GlobalTwitcher.com, ed. N. Strömberg

## Enllaços externs

* Flora of North America: Equisetum palustre
# Endòfit

Un endòfit és un endosimbiont, sovint un bacteri o un fong, que viu a l'interior d'una planta com a mínim durant una part de la seva vida sense causar una malaltia aparent. Els endòfits es troben a tot arreu i s'han trobat en totes les espècies de plantes estudiades fins a la data; tanmateix, gran part de les relacions endòfit/planta no estan prou clares. Molts farratges importants com per exemple Festuca spp., Lolium spp.) porten endòfits fúngics (Neotyphodium spp.) els quals poden millorar la capacitat d'aquestes plantes herbàcies per tolerar els estrèssos abiòtics com són la secada, i també millorar la seva resistència als insectes i mamífers herbívors.

## Transmissió

Els endòfits es poden transmetre o bé verticalment (directament de la descendència) o horitzontalment (entre individus no relacionats).

## Ús

L'ampli rang que produeixen els endòfits s'ha demostrat que combaten patògens i fins i tot els càncers en animals incloent els humans. Un endòfit amb beneficis mèdics descobert per Gary Strobel és Pestalotiopsis microspora, que és un fong endòfit d'un teix de l'Himàlaia Taxus wallachiana que produeix taxol. També s'investiguen els endòfits per produir biocombustible i la resistència als paràsits en les plantes.

## Notes

* ↑ Gouda, Sushanto; Das, Gitishree; Sen, Sandeep K.; Shin, Han-Seung; Patra, Jayanta Kumar «Endophytes: A Treasure House of Bioactive Compounds of Medicinal Importance». Frontiers in Microbiology, 7, 29-09-2016. DOI: 10.3389/fmicb.2016.01538. ISSN: 1664-302X. PMC: 5041141. PMID: 27746767.
* ↑ «Plant endophytes». [Consulta: 16 juliol 2019].
* 1 2 «University of Rhode Island GreenShare Factsheets: Endopyhte-Enhanced Grasses». Arxivat de l'original el 18 de juny 2009. [Consulta: 14 juny 2009].
* ↑ «What is an Endophyte? - Plant Sciences and Plant Pathology | Montana State University». [Consulta: 16 juliol 2019].
* ↑ Strobel, Gary [et al]. «Taxol from Pestalotiopsis microspora, an endophytic fungus of Taxus wallachiana». Microbiology, 142, 1996, pàg. 435–440.

## Referències

* Cheplick, G. P. and S. H. Faeth. 2009. Ecology and Evolution of the Grass-Endophyte Symbiosis. Oxford University Press, Oxford.
# Enrique O'Donnell Joris

Enrique O'Donnell Joris (Zamora, 20 de gener de 1816 - Madrid, 1 de juny de 1869) fou un militar i polític espanyol, germà de Leopoldo O'Donnell, diputat a Corts durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.
La seva família era d'origen irlandès, descendents del cabdill Calvagh O'Donnell. Ingressà a l'exèrcit, on assolí el grau de tinent general i fou nomenat capità general de Castella la Nova.
S'inicià en política com a diputat el 1858 pels districtes de Llucena i Mota del Marqués (província de Valladolid). Fou novament elegit diputat per Llucena el 1864 i per Castelló el 1865. Després de la revolució de 1868 va presentar-se a les eleccions generals espanyoles de 1869 amb la coalició monàrquica-progressista pel districte de Llucena. Va morir sis mesos després d'ocupar l'escó.

## Enllaços externs

* Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.403. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Ermentruda (filla de Lluís el Tartamut)

Ermentruda, nascuda vers 875 i morta en data desconeguda, fou una princesa carolíngia filla de Lluís el Tartamut rei de França, i de la seva primera esposa Ansgarda de Borgonya, filla d'Harduí de Borgonya.
No se sap amb certesa qui fou el seu marit, però podria ser Eberard de Sulichgau. Va tenir dues filles :
* Cunegunda, casada vers el 909 amb Wigeric de Bidgau (890 - 919), comte de Bidgau i comte palatí de Lotaríngia, i després el 922 amb Ricuí, comte de Verdun († 923).
* Judith de Sulichgau (?) casada amb Arnulf I de Baviera

## Referències

* ↑ Franciscus Dolfin; Ádám Patachich Augusta quinque Carolorum historia. Typis M.T. Voigtin viduae, 1735, p. 199–.
# Ermesinda de Luxemburg

* No confondre amb Ermesinda I de Luxemburg, (1186-1247)
Ermesinda de Luxemburg (c. 1080 –24 de juny de 1143) va ser noble germànica. Era filla de Conrad I de Luxemburg i Clemència d'Aquitània.
Després de la mort del seu nebot Conrad II al 1136, i al no haver mascles supervivents a la Casa d'Ardenes-Verdun, es va convertir en l'hereva dels comtats de Luxemburg i de Longwy. No obstant això, immediatament va abdicar a favor del seu fill Enric IV i mai va governar.
És coneguda principalment perquè va fer una sèrie de donacions a diferents esglésies i monestirs. Cap al final de la seva vida, es va retirar a un monestir.

## Matrimonis i descendència

Ermesinda es va casar en primeres núpcies amb Albert II de Moha.
Posteriorment es va tornar a casar amb Godofreu I de Namur, comte de Namur del que va tenir cinc fills
* Alix de Namur (1109 - 1168), casada el 1130 amb Balduí IV (1110 - 1171), comte d'Hainaut
* Clemència (vers 1112 - 1158), casada el 1130 amb Conrad I (- 1158) duc de Zahringen
* Enric IV de Luxemburg (1113 - 1196), comte de Namur (com Enric I) i de Luxemburg
* Beatriu (vers 1115 - 1160), casada a Itier (- 1171), comte de Rethel
* Albert

## Referències

* Ermesinda de Luxemburg a Foundation for Medieval Genealogy
* Ermesinda de Luxemburg a geni.com
# Erugita

L'erugita és un mineral de la classe dels fosfats. Va ser anomenada per Gilbert-Joseph Adam l'any 1869 del grec aerugo, "òxid de coure", al·ludint a la seva aparença.

## Característiques

L'erugita és un fosfat de fórmula química Ni$_{8,5}$(AsO₄)₂As$^{5+}$O₈. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'erugita pertany a «08.BC - Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ > 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: angelel·lita, frondelita, rockbridgeïta i plimerita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Johanngeorgenstadt, al districte homònim d'Erzgebirge, a l'estat lliure de Saxònia, Alemanya. També ha estat descrita a la mina Vater Abraham, a la localitat de Lauta, al mateix estat alemany. Es tracta dels dos únics indrets on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Aerugite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 octubre 2017].
# Església major d'Ulm

L'església major d'Ulm fou l'església principal de l'antiga ciutat lliure imperial d'Ulm, a Alemanya. Es tracta d'una església evangèlica i construïda en estil gòtic i que fou acabada a finals del segle xix. Encara que de vegades es coneix com la catedral d'Ulm, per la seva gran mida, l'església no és una catedral, ja que mai no ha estat la seu d'un bisbe.

## Introducció

L'església major d'Ulm és actualment l'església més alta del món: 161,53 m. La planta de la catedral fa 123,46 m de llarg, i 48,8 m d'amplada. La superfície total està al voltant dels 8.260 m². És també la quarta edificació més alta feta abans del segle xx.
Al llarg de 768 esglaons, es pot arribar fins a una alçada màxima de 150 m, des d'on es pot contemplar un esplèndid panorama de la ciutat i els seus voltants.
La catedral ofereix en condicions normal seient per a 2.000 persones, tot i que en circumstàncies determinades es poden condicionar 4.500 seients. En l'edat mitjana, però, la catedral oferia espai per a 20.000 persones durant les misses.

## Història

En el segle xiv, l'església parroquial de la ciutat es trobava a un quilòmetre de les portes de la ciutat. Els ciutadans aspiraven a tenir una nova església dins de la ciutat. És per això que el 30 de juny del 1377 es començà la construcció de la catedral d'Ulm, finançada pels mateixos ciutadans i dirigida pel mestre Heinrich II Parler.
El 1392, Ulrich Ensinger va prendre la direcció dels treballs de construcció. Anteriorment havia treballat en la construcció de la catedral d'Estrasburg, i somniava fer una torre de 150 metres d'alçària.
El 25 de juliol de 1405 fou consagrada la catedral amb un sostre provisional.
Del 1446 al 1463 els treballs de construcció foren dirigits pel fill d'Ulrich. Ell acabà la construcció del sostre del cor i de l'ala nord.
Al llarg dels anys, a mesura que la direcció dels treballs de construcció canviaven de mà, els plans de construcció de la catedral canviaren força vegades.
Jörg Syrlin va esculpir en fusta el cadirat del cor de la catedral (1469-1475).
El 1543, els treballs de construcció es van aturar a causa de la inestable situació política. En aquest temps, la torre de la catedral ja havia assolit els 100 metres d'alçada, i les torres del cor ja tenien 32 metres.
El 1817 es van començar a pintar els frescos a l'interior de la catedral. El 1844 es van reprendre els treballs de construcció, que, en mans d'August de Beyer, foren finalitzats l'any 1890.
Ulm fou bombardejada pels aliats el 17 de desembre del 1944, i tot i que els edificis de la plaça de la catedral foren bastant afectats, la catedral no en va sortir gaire mal parada. Poc abans del final de la Segona Guerra Mundial, esclatà una bomba a la volta del cor.

## Referències

* ↑ Oggins, R. O. «Cathedrals» (en anglès). Friedman/Fairfax Publishers, 2000. [Consulta: 2 gener 2014].
# Església la llum del món

L'Església la llum del món (en castellà: Iglesia la Luz del Mundo) és una organització religiosa mundial amb seu a Guadalajara, Jalisco, Mèxic. El seu nom oficial és: Església del Déu Viu, Columna i Suport de la Veritat LA LLUM DEL MÓN A.R. Diu ser la restauració de la primitiva església cristiana fundada per Jesucrist. L'església declara predicar i instruir als seus membres en els alts valors de la pau i l'amor a Déu, així com en la fraternitat i el respecte als seus semblants i a la seva idiosincràsia, "portar a qualsevol persona sense cap distinció" el missatge de la "salvació mitjançant la fe en Crist Jesús". L'Església està registrada com Associació Religiosa a Mèxic davant les autoritats de la Secretaria de Governació o Ministeri de l'Interior, a partir de l'any 1993, any en què es reconeix personalitat jurídica a les esglésies a Mèxic per part del seu govern.

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial Arxivat 2010-03-29 a Wayback Machine.
* Official affiliate site
* list of articles on La Luz Del Mundo published by the Information Center on Religions, and New Spiritual Movements Arxivat 2010-01-28 a Wayback Machine.
* Short bibliography of LLDM books and articles by scholars
# Escultura a Pau Casals (Manresa)

L'Escultura a Pau Casals és una obra del municipi de Manresa (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El monument a Pau Casals està situat en un parc, ple d'arbres, gespa i flors, molt tranquil i solitari. El monument consta d'un pilar de formigó, que aguanta un petit bloc de bronze col·locat de forma descentrada. En ell hi ha esculpit en alt relleu el cap del músic. Aquest està lleugerament inclinat, la mirada baixa i en posició reflexiva. Es tracta, doncs, d'una obra senzilla, però executada amb originalitat i domini tècnic. Fou realitzada per Josep Barés i Soler el 1976.

## Referències

* 1 2 «Escultura a Pau Casals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
# Estació de Borgonyà

Mapa sinòptic línia R3 :
Borgonyà és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a la població de Borgonyà (Sant Vicenç de Torelló) a la comarca d'Osona. L'estació es troba a la línia Barcelona-Ripoll per on circulen trens de la línia R3 de Rodalies de Catalunya operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació de l'antiga línia de Barcelona a Sant Joan de les Abadesses (actualment el tram Ripoll - Sant Joan és una via verda) va entrar en servei l'any 1879 quan es va obrir el tram entre Torelló i Sant Quirze de Besora. El 2004 Adif va realitzar obres amb l'objectiu de millorar l'accessibilitat a persones amb mobilitat reduïda i facilitar la instal·lació de nous sistemes d'il·luminació.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 2.000 passatgers.
Rodalia de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| L'Hospitalet de Llobregat | Torelló | | Sant Quirze de Besora | Ripoll¹ |
¹ Els regionals cadenciats direcció Ribes de Freser / Puigcerdà / La Tor de Querol no efectuen parada en aquesta estació.

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R3». Rodalies de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 26 de març 2010. [Consulta: 22 juliol 2010].
* ↑ DDVV «Ferrocarril Vic-Puigcerdà». Anuari territorial de Catalunya, volum 2004. Institut d'Estudis Catalans, 2005, pàg. 222-224. [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
# Escola de la ment

L'escola de la ment (Xinxue) va ser un corrent idealista important del neoconfucianisme del que Cheng Hao n'és considerat el fundador. Els principals representants van ser-ne Lu Jiuyuan i Wang Yangming.
Aquesta escola va néixer entre els segles xi i xii, però no és fins al final del segle XV que trobà el seu veritable portaveu en l'erudit i home polític Wang Yangming. Reprenent els primers ensenyaments de l'escola, Wang sostenia que l'esperit no és una combinació de li (principi formal) i txi (energia), però el ren, el "principi". Com l'esperit és el principi pur, no carregat pel txi, posseeix la bondat essencial de la natura humana. Tothom posseeix doncs el bon coneixement innat, però aquesta visió de la unitat primordial ha quedat ofuscada per l'egoisme i només ha de mirar en ell mateix per trobar-lo: cal recuperar aquesta visió de la unitat i actuar amb conseqüència, amb sinceritat i amb consciència, és a dir, que el coneixement veritablement bo ha de tenir conseqüències pràctiques. En va deduir que el coneixement bo i l'acció virtuosa formen una unitat indivisible, la primera desenvolupant-se espontàniament en la segona.
Després de la mort de Wang (1529), l'escola de la ment es va decantar cap a pràctiques meditatives i introspectives emparentades amb el zen i amb una forma extrema d'idealisme, desviant-se completament del món exterior.

## Referències

* 1 2 Rodríguez Santidrián, Pedro. «Wang Yan-Ming». A: Diccionario de las Religiones. Madrid: Alianza; El Prado, 1994, p. 428. ISBN 84-7838-400-6.
# Escut de Saldes

Tot i que Saldes no disposa d'un escut oficial, l'escut oficiós, emprat per l'ajuntament, té el següent blasonament:
    Un escut quadrilong, d'or, un mont de tres penyes de sinople, les penyes somades d'una creu llatina, gules, la de la destra, una palma de martiri, sinople, la central, i un bàcul, gules, la de la sinistra. Per timbre una corona de duc encimerada d'una palma de martiri, sinople, una creu llatina, gules, i un bàcul, gules.
La creu llatina, la palma de martiri i el bàcul fan referència a Sant Serni (Sadurní), Sant Andreu, i Sant Martí, respectivament. Aquests són els patrons de tres antigues parròquies del municipi, Sant Serni de Maçaners, Sant Andreu de l'Espà i Sant Martí de Saldes. De principis del segle XX fins als anys 60, l'ajuntament emprava un escut amb un mont de tres penyes somades per imatges d'aquests tres sants. L'ús de la corona de duc no sembla estar justificat per la presència històrica de cap duc a Saldes.

## Proposta d'escut oficialitzat

L'any 1997, l'ajuntament va iniciar els tràmits per oficialitzar l'escut municipal. El Conseller Heràldic Armand de Fluvià va tornar aquesta proposta d'escut:
    “Escut caironat, de sinople, un mont de penyes d'or movent de la punta, les penyes sobremuntades d'un sautoret o creu de Sant Andreu d'argent, la de la destra; d'una espasa d'or sobremuntada d'una ferradura d'or, la central; i d'un bàcul de bisbe d'argent en pal, la de la sinistra. Per timbre una corona mural de poble”
Aquesta proposta va ser rebutjada pel ple municipal.

## Referències

* 1 2 3 «Mapa Patrimoni Cultural de Saldes. Memòria tècnica». Ajuntament de Saldes, 01-04-2008. [Consulta: 15 desembre 2030].
* ↑ «[saldes.cat Ajuntament de Saldes]». Ajuntament de Saldes. [Consulta: 30 desembre 2015].
# Estació de La Encina

Línia de mitjana distància 46 :
L'estació de La Encina és una estació de ferrocarril situada a la frontera entre el País Valencià i Castella - la Manxa. Sosté una petita població depenent de Villena, anomenada la Encina.
L'empresa pública propietària de la infraestructura ferroviària a Espanya Adif manté oberta l'estació de passatgers, en la que paren pocs trens de mitjana distància gestionats per Renfe Operadora. Es projecta per esta localitat la construcció i pas dels trens d'alta velocitat (TAV) entre Madrid i el País Valencià i Múrcia per a l'any 2011.

## Línia

* Línia 300 (es) (Madrid - La Encina - València)
* Línia 330 (es) (La Encina - Alicante)

## Serveis Ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Mitjana Distància de Renfe |||||
| València-Nord | Xàtiva | L-3 | Almansa | Albacete Ciudad Real |

## Altres tranports

Hi ha un microbús que realitza diversos serveis al dia, tant al matí com a la vesprada, entre La Encina i Villena. Es pot accedir a La Encina amb vehicle privat des de l'Autovia A-31 i des d'un camí asfaltat en la localitat veïna de Cabdet.
# Eskalofrío

Eskalofrío és una pel·lícula espanyola de thriller de terror sobre fenòmens paranormals del 2008 dirigida per Isidro Ortiz, codirector de Faust 5.0, en la qual vol recuperar l'ambient dels contes gòtics i fer un homenatge a Edward Scissorhands. Fou rodada al Pirineu navarrès. Ha estat doblada al català.

## Sinopsi

Santi és un solitari adolescent al·lèrgic a la llum del sol que fuig de la ciutat per a resguardar-se en un poble remot. Però allí es trobarà atrapat en un congost, sospitós d'una sèrie de successos estranys dels quals només podrà exculpar-se revelant el terrible secret que oculta el bosc. Afortunadament, Santi rebrà el suport de Leo, un «freaky» aficionat a la parapsicologia, que perdrà la innocència en estampar-se contra l'horror del real.

## Repartiment

* Junio Valverde - Santi
* Jimmy Barnatán - Leo
* Francesc Orella - Dimas
* Blanca Suárez - Ángela
* Mar Sodupe - Julia
* Roberto Enríquez - Antonio
* Pau Poch - Tito

## Nominacions i premis
### Premis Gaudí de 2009

| Categoria | Nominat | Resultat |
| Millors efectes especials | Josep Maria Aragonès i Gaya Arturo Balseiro | Guanyador |
| Millor so | Jaume Meléndez, James Muñoz i José Manovel | Guanyador |

### Festival Europeu de Cinema Fantàstic d'Estrasburg

| Categoria | Nominat | Resultat |
| Premi del Jurat | Isidro Ortiz | Guanyador |
| Octopus d'Or | Isidro Ortiz | Nominat |

## Referències

* ↑ «Escalofrío» de Isidro Ortiz, «es un homenaje a Eduardo Manostijeras», ABC, 6 de novembre de 2006
* ↑ 'Eskalofrío': sustos en pleno verano, 20 Minutos, 26 de juny de 2008
* ↑ Eskalofrío a esadir.cat
* ↑ Eskalofrío a catalanfilms
* ↑ Eskalofrío a Fotogramas
* ↑ Eskalofrío al web de l'Acadèmia del Cinema
* ↑ Eskalofrío a spectrefilm.com