OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anzitene

Anzitene (Khanzit) és el nom clàssic de l'antiga regió armènia de Kharpurt, situada entre l'Eufrates (a la regió de Melitene) a l'oest, nord i sud; la regió de Gavreq al nord; al Tsopq o Shahuni al nord-est; les muntanyes del Taure armeni al sud separant-la de la regió de l'Ankl (Anql, Angl o Àngel) anomenada també Qel; i el Balahovit (amb la ciutat d'Arsamosata) a l'est. Va formar part de la gran regió de Sofene.
La seva ciutat principal era Tomisa a la riba de l'Eufrates, però el nom li ve de la fortalesa d'Anzith, al nord-est a la vora del Llac Tsvok o Dzovk (turc Göldjïk, àran al-Buhayra).
Al tractat d'Acilisene, l'Anzitene, junt amb la Derzene, la Keltzene, l'Acisilene, la Khorzene, el Daranaliq, la Balabitene, l'Astianene, i la Sofene o Sofanene va quedar sota domini romà i la resta d'Armènia va quedar per Pèrsia i se la va conèixer com a Persarmènia.
El 536 fou inclosa a la província romana d'Orient d'Armènia Quarta.
Vers el 958 Anzitene fou el nom d'un tema romà d'Orient que anava des de Melitene (al centre-nord) fins a Samòsata (al sud), fins a Arsamosata a l'est i a Larissa a l'oest. En aquests anys exercia el predomini a la regió el nakharar Habel (vers 970) i després Sahak (vers el 995).
Encara al segle xii el catolicós de l'Església Armènia vivia a Dzovk, a l'Anzitene. Llavors va passar als ortúquides corresponent a la branca d'Hisn Kayfa; vers el 1230 fou incorporada al Soldanat de Rum. Llavors la capital era Khartput (Kharput, Khartpert, Kharpert) en àrab Hisn Ziyad.

## Referències

* ↑ Sinclair, T. A.. Eastern Turkey: An Architectural & Archaeological Survey, Volume III (en anglès). Pindar Press, 1989-12-31, p. 149. ISBN 978-0-907132-34-9.
* ↑ Howard-Johnston, J. D.. East Rome, Sasanian Persia and the End of Antiquity: Historiographical and Historical Studies (en anglès). Ashgate Publishing, Ltd., 2006, p. 5. ISBN 978-0-86078-992-5.
* ↑ Anderson, J. G. C. «The Road-System of Eastern Asia Minor with the Evidence of Byzantine Campaigns» (en anglès). The Journal of Hellenic Studies, 17, 01-11-1897, pàg. 22-44. DOI: 10.2307/623816. ISSN: 2041-4099.
* ↑ Marciak, Michaŀ «The Historical Geography of Sophene» (en anglès). Acta Antiqua Academiae Scientiarum Hungaricae, 52, 4, 11-02-2014, pàg. 295–338. DOI: 10.1556/aant.52.2012.4.1. ISSN: 1588-2543.
* ↑ Rayfield, Donald. Edge of Empires: A History of Georgia (en anglès). Reaktion Books, 2013-02-15, p. 41. ISBN 978-1-78023-070-2.
* ↑ Suny, Ronald Grigor. The Making of the Georgian Nation (en anglès). Indiana University Press, 1994, p. 22. ISBN 978-0-253-20915-3.
* ↑ Boré, Eugenio. Historia de la Armenia (en castellà). Imprenta del Guardia Nacional, 1838, p. 11.
* ↑ Garrood, William «The illusion of continuity: Nikephoros Phokas, John Tzimiskes and the eastern border» (en anglès). Byzantine and Modern Greek Studies, 37, 1, 2013/ed, pàg. 20–34. DOI: 10.1179/0307013112Z.00000000016. ISSN: 0307-0131.
# Juno Ludovisi

La Juno Ludovisi (també anomenada Hera Ludovisi) és una testa colossal de marbre romà del segle I dC d'un acròlit juvenil i idealitzat d'Antònia Menor retratada com la deessa Juno. Afegida pel cardenal Ludovico Ludovisi a la seva col·lecció, es troba ara al Museu Nacional Romà.
Els seus modelatges es poden veure a la Universitat de Cambridge, al Bryn Mawr College, a la casa de Goethe a Weimar i al Museu d'Art de la Universitat de Tartu.
El filòsof Friedrich Schiller en va afirmar que «la seva forma plena descansa i viu en ella mateixa, és una creació perfectament closa, i, talment com si es trobés dellà l'espai, ni s'abandona ni es resisteix; en ella no hi ha cap esquerda per on el temps pugui ficar-se».

## Referències

* ↑ "El coiffure de la joventut d'Antonia és caracteritzada per una part central i ronda, anastomosat hairknot" (K. Patricia Erhart, "Un Retrat d'Antonia Menor en el Fogg Museu d'Art i El seu Iconographical Tradició", Revista americana d'Arqueologia 82.2 (Primavera 1978:193-212) (en línia abstracte).
* ↑ R. Tölle-Kasterbein, "Juno Ludovisi: Hera oder Antonia Menor?" Mitteilungen dI (Un), 89 1974.
* ↑ Susan Fusta, "Deessa o dona?"
* ↑ Museu d'Arqueologia Clàssica
* ↑ Klassikstiftung Weimar, Goethe Wohnhaus
* ↑ Universitat de Tartu Museu d'Art
* ↑ Schiller, Friedrich. Cartes sobre l'educació estètica de l'home. Martorell: Adesiara, 2018, p. 89-90. ISBN 978-84-16948-20-8.
# Institut d'Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer

L'Institut d'Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer, més conegut com a IDIBAPS, és un dels motors de la recerca biomèdica catalana, creat el 1996. Personal investigador bàsic i clínic hi treballa per donar resposta, a través de la recerca de transferència, als principals reptes de la biomedicina moderna.
L'IDIBAPS — com a punt de confluència entre l'Hospital Clínic de Barcelona, la Facultat de Medicina de la Universitat de Barcelona i l'Institut d'Investigacions Biomèdiques de Barcelona del Centre Superior d'Investigacions Científiques— persegueix un model de recerca que faciliti que els nous descobriments es plasmin ràpidament en la pràctica clínica. La seva tasca de divulgació i les seves aparicions als mitjans de comunicació amplifiquen l'impacte dels nombrosos articles científics que publiquen els seus investigadors. El 2006 va guanyar una de les Plaques Narcís Monturiol.

## Referències

* ↑ «Concessió de la Medalla i Placa Narcís Monturiol 2009». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 maig 2016].
# Carta d'Ottawa

La Carta d'Ottawa per a la promoció de la salut és un document que va ser presentat per l'Organització Mundial de la Salut durant la Primera Conferència Internacional per a la promoció de la salut l'any 1986 a Ottawa, Canadà.
La Primera Conferència Internacional sobre la Promoció de la salut reunida a Ottawa el 21 de novembre de 1986 va presentar la Carta dirigida aconseguir l'objectiu "Salut per a tots l'any 2000". La conferència va reunir experts de tot el món que es van comprometre a participar, a treballar conjuntament, per aconseguir l'objectiu esmentat. La conferència va partir de la Conferència d'Alma-Ata sobre atenció primària, el document "Els objectius de la Salut per a tots" de l'Organització Mundial de la Salut, i el debat sobre l'acció intersectorial per la salut de l'Assemblea Mundial de la Salut. D'aquesta manera va anar establint els seus objectius en salut.
En aquesta conferència la salut va ser definida com un dret. Així doncs, la salut "és un dret humà bàsic, per assolir el més alt nivell de salut possible, és un objectiu social importantíssim a tot el món, però que per poder assolir aquest objectiu exigeix la intervenció d'altres sectors socials i econòmics".

## Requisits previs per a la salut

Durant la conferència, es van establir un seguit de mesures i requisits adequats per aconseguir l'objectiu "Salut per a tots l'any 2000". Els requisits esmentats, bàsics per aconseguir un bon estat de salut, van ser: la pau, la llar, l'educació, l'alimentació, ingressos econòmics, un ecosistema estable, recursos sostenibles, justícia i equitat entre individus.

### Proporcionar els mitjans per a la salut

La promoció de la salut se centra en aconseguir l'equitat sanitària. La seva acció es dirigeix en reduir les diferències en l'estat actual i a assegurar la igualtat d'oportunitats i proporcionar els mitjans que permetin a tota la població desenvolupar al màxim el seu potencial. Això implica una base ferma en un mitjà que el recolzi, accés a la informació i tenir les aptituds i oportunitats que el portin a fer les seves opcions en termes de salut. Les persones no podran aconseguir la seva plena salut potencial almenys que siguin capaços d'assumir el control de tot el que determini el seu estat de salut. Això s'aplica igualment a homes i dones.

## Referències

* ↑ Organització Mundial de la Salut. The Ottawa Charter for Health Promotion (anglès)
* ↑ «7th Global Conference on Health Promotion» (en anglès). World Health Organization, 26-30 octubre 2009. [Consulta: 20 agost 2014].
* 1 2 WHO, World health Organization, «Carta de Ottawa para la Promoción de la Salud Carta de Ottawa para la Promoción de la Salud». , p. 4.

## Vegeu també

* Salut
* Atenció primària de salut.
* Promoció de la salut.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Organització Mundial de la Salut (anglès)
# Llengües kongo

El kongo o kikongo és la família de llengües bantu, que parlen els pobladors dels boscos tropicals de la República Democràtica del Congo, la República del Congo i Angola.
El Koongo (llengua) s'utilitzava com a lingua franca als segles xviii i xix a una bona part de l'Àfrica Occidental, específicament on els europeus segrestaven esclaus per endur-se'ls a Amèrica. Per aquest motiu, la llengua kongo ha deixat empremtes al Carib, i és una de les fonts dels qui parlen la llengua gullah. La majoria dels seus parlants viu al continent africà.
Hi ha set milions de parlants nadius de les llengües kongo, i uns dos milions l'utilitzen com a segona llengua. També és la base de diversos dialectes d'ús comercial i d'intercanvi interètnic.
Algunes de les llengües de la subfamília kongo moltes vegades són considerades com a dialectes de la mateixa llengua, però estan llistades com a independents pel SIL International.

## Llengües de la subfamília kongo

* Beembe
* Doondo
* Kaamba
* Kongo, San Salvador
* Koongo
* Kunyi
* Laari
* Suundi
* Vili
* Yombe

## Referències

* ↑ Arbre de família de les llengües Niger-Congo al SIL International al desembre del 2008 «Enllaç».
# Falerone

Falerone és un comune (municipi) de la província de Fermo, a la regió italiana de les Marques, al sud-est d'Urbisaglia.

## Història

De l'antiga ciutat (anomenada Falerio) no se sap gairebé res, excepte per les inscripcions. Per les restes dels seus edificis, sembla que va ser un centre d'una certa importància al Picè.
Probablement va ser fundada com a colònia per Cèsar August després de la seva victòria a Actium. En temps de Domicià va sorgir una qüestió entre els habitants de Falerio i Firmum sobre les terres que havien estat retirades del territori d'aquest darrer (que va ser recolonitzat pels triumvirs) i, encara que no es van distribuir als nous pobladors, no havien estat retornades a la gent de Firmum. L'emperador, per un rescripte, del qual es va trobar una còpia en bronze a Falerio, va decidir a favor de la gent de Falerio, permetent que els ocupants d'aquesta terra romanguessin com a propietaris.
A l'antiguitat tardana la ciutat va decaure, i a l'edat mitjana va seguir la història dels senyorius locals.

## Principals llocs d'interès

Importants restes d'un teatre de formigó revestit amb maó, erigit, segons una inscripció, l'any 43 aC, i de 49 metres de diàmetre. Es van excavar el 1838 i encara són visibles. També existeix un amfiteatre, no gaire ben conservat. Entre els dos hi ha un dipòsit d'aigua (anomenat Bagno della Regina) connectat amb restes de banys.

## Referències

* 1 2 Ashby, 1911.
* Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
# Anàlisi quantitativa

«Anàlisi quantitativa» té aquests significats:
* Anàlisi quantitativa (finances), una tècnica d'anàlisi aplicada en matemàtica en càlcul estocàstic a les finances
* Anàlisi quantitativa (química), en química analítica, els mesuraments de quantitats de substàncies produïdes en les reaccions en lloc d'anotar simplement la naturalesa de les reaccions
L'anàlisi quantitativa també pot ser:
# Joseph de Lacroix

Joseph de Lacroix (Pontellà, 13 de març del 1802 - Montpeller, 6 de març del 1863) fou un advocat i polític nord-català, diputat a la Cambra de Diputats durant la Monarquia de Juliol.

## Biografia

El 1823 va obtenir la titulació d'advocat i va donar suport als liberals contra la monarquia borbònica, tot donant suport a la revolució de 1830. Del 1830 al 1832 fou procurador del nou rei Lluís Felip I a Perpinyà, i el 1832, president del tribunal civil. Fou elegit diputat a la Cambra de Diputats el 1834, guanyant al candidat sortint Ferdinand Escanyé. A les eleccions del 1837, però, fou derrotat per Théodore Parès. Després fou conseller del Consell General dels Pirineus Orientals i regidor de Prada. Després de la revolució de 1848 va perdre tots els càrrecs polítics, però el 1849 fou nomenat jutge de la Cort d'Apel·lacions de Montpeller, càrrec que ocupà fins a la mort. Fou distingit amb el grau de cavaller de la Legió d'Honor.

## Referències

* ↑ Fitxa de l'Assemblea Nacional Francesa

## Bibliografia

* Adolphe Robert. Dictionnaire des parlementaires français... : depuis le 1$^{er}$ mai 1789 jusqu'au 1$^{er}$ mai 1889... / publ. sous la dir. de MM. Adolphe Robert, Edgar Bourloton et Gaston Cougny (en francès). 5 vol.. Edgar Bourloton, 1889-1891.
* Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises, 1914.
# Carta de 1814

La Carta del 1814 va ser un document constitucional aprovat a França el 4 de juny de 1814. No es tracta d'una constitució pròpiament dita, sinó d'una Carta Atorgada, una concessió del Rei.

## Contingut

D'acord amb la Carta, la sobirania resideix en el Rei mitjançant dret diví. L'articulat reconeixia alguns dels drets originals de la Declaració dels Drets de l'Home i del Ciutadà del període revolucionari, encara que no reconeixia una declaració de drets de facto.
El poder legislatiu estava constituït per dues cambres: La cambra dels diputats, elegits mitjançant sufragi censatari i indirecte cada 7 anys, i la cambra dels comuns, triats mitjançant el Rei i amb caràcter hereditari. El poder executiu era exercit pel Rei, assistit pels seus ministres.
No existia una separació rígida de poders; de fet, el Rei tenia poder per dissoldre la cambra dels diputats, tot i que no es podia fer dimitir al govern per les cambres, es requeria majoria parlamentària, en favor de l'estabilitat. La iniciativa legislativa corresponia al Monarca, a proposta de les cambres.
Tot i així contenia a més alguns noms de diputats escollits pel Rei, sabent que ell no podia triar-los.

## Modificació normativa i caiguda del Rei

El regnat de Lluís XVIII va acabar amb seva mort, sent succeït pel seu germà Carles X, qui era partidari dels ultrarreialistes. Això li va restar el suport dels liberals monàrquics, que dominaven el parlament. Carles X va optar per modificar la carta per decret (mitjançant les que es van anomenar Les Quatre Ordenances), dissolent la cambra dels diputats i restringint més el dret de sufragi. Aquests canvis, units a la crisi i penúria econòmiques, van generar un ampli malestar a la població, que es va revoltar el 1830.

## Vegeu també

* Restauració borbònica a França
* Lluís XVIII de França
* Carles X de França
# Llengües latinofalisques

Les llengües latinofalisques formen un grup que pertany al grup itàlic de la família indoeuropea de llengües. Es parlaven a Itàlia. Tant el llatí i els seus derivats, com l'idioma falisc pertanyen a aquest grup.
Finalment, el llatí va absorbir la resta de llengües, substituint el falisc pel poder expansiu dels romans. L'únic membre del grup que va sobreviure l'extinció va ser el llatí, que, al seu torn, es va desenvolupar a través de les llengües romàniques via llatí vulgar.

## Descripció lingüística

El llatí i el falisc fan diverses innovacions respecte a l'itàlic:
* Les seqüències de l'indoeuropeu tardà /*ə, *eu/ evolucionen a a, ou.
* Les líquides sil·làbiques indoeuropees /*l̥, *r̥/ desenvolupen una vocal epentètica o donant en itàlic ol, or.
* Les nasals sil·làbiques indoeuropees /*m̥, *n̥/ desenvolupen una vocal epentètica e donant em, en.
* Fricatització de les oclusives aspirades de l'indoeuropeu a principi de paraula /*bʰ, *dʰ, *gʰ/ en f, f, h.
* Assimilació de la seqüència /*kʷ...p/ en kʷ...kʷ (peu * penkʷi 'cinc' > llatí quinque)
Algunes diferències radiquen en què el llatí i el falisc retenen les labiovelars indoeuropees /*kʷ, *gʷ/ com qu-, gu- (posteriorment passarien a velars + semivocal), mentre que en oscoumbre passen a ser labials p, b. A més el llatí presenta evolució de ou en ū (llatí lūna < p.itàlic * lousna < piE * leuk-sna 'lluminosa').

### Fonologia

L'inventari consonàntic del protolatinofalisc seria bàsicament idèntic al del llatí arcaic:
    Labial Alveolar Palatal Velar Labiovelar Glotal Oclusiva sorda *p *t *k *kʷ sonora *b *d *g *gʷ Fricativa *f *ss *h Sonorants *r, *l *y *w Nasal *m *n
El so /kʷ/ encara devia existir en llatí arcaic quan es va desenvolupar l'alfabet d'on ve el parell mínim: quī /kʷī/ 'el que ...' - cuī /ku.ī/ 'al que ...'. Noti's que en altres posicions no es fa l'intent de distingir entre diftongs i hiats, persuādere 'persuadir' és diftong però a sua 'seva' és hiat. Per raons de simetria és molt possible que moltes seqüències gu del llatí arcaic representessin de fet una labiovelar sonora /gʷ/.

## Referències
### Bibliografia

* Vineis, Edoardo (1995). «X. Latín». A: Las lenguas indoeuropeas. Madrid: Cátedra, 1995, p. 349-421.
# Sayalonga

Sayalonga és un municipi d'Andalusia, a la província de Màlaga. Limita amb els municipis de Cómpeta i Algarrobo. El 2023 tenia 1.626 habitants.

## Referències

* ↑ «Málaga Province (Spain)». Citypopulation. [Consulta: 27 gener 2024].
# Les Marchands de sable

Les Marchands de sable és una pel·lícula francesa dirigida per Pierre Salvadori, estrenada l'any 2000.

## Argument

La pel·lícula explica la història d'un microcosmos parisenc en el qual es barregen joves pinxos, narcotraficants i petits traficants, encapçalats per un cavaller aparentment "respectable". Un matí, la germana d'una d'elles (Marie) surt de la presó per un estoig d'una pistola de perdigons, i s'uneix al seu germà Antoine, també narcotraficant, i amb qui està molt propera emocionalment. Un vespre, Antoine es veu involucrat en un recompte de drogues, i decideix contra tot pronòstic quedar-se amb una suma de diners que devia al seu proveïdor (Xavier): vol oferir una vida millor a la seva germana. El proveïdor se n'adona i el mata sense voler durant una persecució. Així, la germana d'Antoine es proposa trobar l'assassí del seu germà, primer amb l'ajuda d'un propietari d'un bar (Alain) perdut a la vida, i enamorada d'ella, i després, sense concretar, del mateix assassí. En la seva set de venjança, es deixa convèncer per Xavier de la culpa d'un altre home (Stéphane - Guillaume Depardieu) que, contràriament a les aparences, era el millor amic d'Antoine. Ella el mata a causa d'una cadena que porta al coll i que pertanyia al seu germà, fent creure en la seva culpa. L'assassí real torna a aparèixer i la mata al seu torn per tancar el cas. Alain, boig de ràbia i gelosia, després mata el veritable culpable, després accepta l'assistència de l'oncle de la seva víctima, que no és altre que el que estira els fils del barri. Aquest "respectable" senyor entra llavors econòmicament al bar i l'utilitza per blanquejar els diners del seu tràfic. Al final de la pel·lícula, l'antic propietari d'un bar, Alain, disgustat amb ell mateix i amb aquest barri podrit, s'incendia al seu propi bar convertit en cerveseria. Sobreviu malgrat tot i decideix confessar el seu assassinat a la policia.
Una pel·lícula fosca i macabra, que posa de manifest la cobdícia i l'odi d'aquests personatges fora de la vida normal, tots plegats de deutes malgrat vendre drogues, viure en estudis florits, a l'ombra de petites feines sense futur. No sempre és realista des del punt de vista policial, però l'interior i l'exterior sòrdid de cada protagonista està molt ben representat, i l'escena final allarga la foscor en aquest niu que és París, on tothom sobreviu, amagat per la ciutat, en un fràgil i un equilibri poc saludable.

## Repartiment

* Mathieu Demy : Antoine
* Marina Golovine : Marie
* Serge Riaboukine : Alain
* Patrick Lizana : Xavier
* Guillaume Depardieu : Stéphane
* Michèle Moretti : Annick
* Robert Castel : Damien
* Julie Depardieu : Catherine
* Blandine Pélissier : Client del bar
* Camille Bazbaz : Cantant
* Patrick Lambert : El vigilant multicolor

## Crítiques

| « | "Falses pretensions. Sempre de qualitat i interessant a les pel·lícules de Pierre Salvadori.” | » |

## Referències

* ↑ Les Marchands de sable a unifrance.org
* ↑ Les Marchands de sable a telerama.fr
* ↑ Les Marchands de sable a timeout.com
* ↑ Les Marchands de sable a Telerama.fr

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Antonio Poyatos Medina

Antonio Poyatos Medina (Xerès de la Frontera, 10 de febrer de 1966), conegut futbolísticament com a Poyatos, és un futbolista andalús, retirat.

## Trajectòria

Va iniciar-se en el món del futbol al Xerez CD, l'equip de la seua ciutat natal, al qual es va incorporar el 1985. El 1991 fitxa pel CD Logroñés, amb el qual debuta a la Primera Divisió espanyola el 29 de setembre d'eixe any, davant l'Athletic Club. Eixa temporada es fa un lloc titular al conjunt de La Rioja i disputa 33 partits, amb 4 gols.
S'hi està tres campanyes al Logroñés, on realitza un bon nivell i ajuda a fer que el seu equip assolisca la permanència. La temporada 1993/94 aconsegueix el seu màxim registre golejador a Primera, 8 gols. Aquestes bones xifres fan que el València CF s'hi interesse per ell i el fitxe el 1994, junt als seus companys Oleg Salenko i Romero.
A Mestalla hi està altres tres anys, on és titular els dos primers. Amb el club valencià aconsegueix el subcampionat de Lliga de la 1995/96. Poyatos juga 32 partits i fa 5 gols.
A la temporada 1997/98 fitxa per l'Sporting de Gijón, el pitjor any a Primera del club asturià de la seua història. Va acompanyar al club d'El Molinón en la seua primera campanya a Segona Divisió. Es va retirar el 1999.
Posteriorment, s'ha lligat al club xeresà com a assistent de la direcció esportiva.

## Enllaços externs

* Estadístiques a Primera divisió - LFP (castellà)
# José Aguirre de Achá

José Aguirre Achá (Cochabamba, Bolívia, 28 de març de 1877 – La Paz, Bolívia; 1941) va ser un escriptor i polític bolivià. Fill de l'escriptor Nataniel Aguirre González i Margarita Achá, filla de l'expresident de Bolívia José María Achá Valiente, va ser un actiu advocat del moviment revolucionari de 1898, diplomàtic, polític i militar.
Va participar en la Guerra de l'Acre de 1900 com a ajudant de camp del general i president José Manuel Pando.
Va arribar a ocupar el càrrec de Ministre d'Educació sota el govern d'Hernando Siles, i com a diplomàtic va estar destinat a Colòmbia, Equador, Estats Units, Veneçuela.
Va dirigir la revista literària Gutemberg Ilustrado a Cochabamba i és l'autor, entre altres versos, de la lletra de l'himne Salve, Oh Pàtria i del vals En las playas del Beni. A més, de poesia, va escriure novel·la i teatre.
"Prosa correcta, suau, clara, flueix amb gràcia poètica, tacte descriptiu i sagacitat psicològica conformat una autèntica novel·la política sense parangó en la literatura boliviana. Tampoc trobaríem fàcilment en la novel·lística americana del seu temps obra que la igualés o avantatgés en la seva espècie", va comentar l'escriptor Augusto Guzmán sobre José Aguirre. I el literat i polític Gustavo Adolfo Otero va dir: "En les seves poesies es destaca el sentiment malenconiós i la nota d'emotivitat dolorosa. Pesa en la seva obra la influència del segle xix i del romanticisme. Pel seu temperament vibrant i el seu patriotisme líric, és un dels nostres destacats poetes cívics".

## Obres

* Vaguedades, 1901, poesia
* De los Andes al Amazonas, 1902, memòries de la Guerra del Acre
* Poesías, 1912
* Platonia, 1923, novel·la
* El secreto del Ande, 1930, poesia
* La antigua provincia de Chiquitos, 1933, geografia

## Referències

* ↑ Diccionario Cultural Boliviano
# IX Concili de Toledo

El IX Concili de Toledo fou un sínode de bisbes de la província Cartaginense dins el Regne de Toledo. Es va celebrar del 2 al 24 de novembre del 655 i va tenir lloc a l'església de Santa Maria. Van assistir-hi setze o disset bisbes, sis abats, dos dignataris i quatre comtes palatins. En aquest concili es van promulgar disset cànons relatius a l'honestedat del clergat, els béns de l'Església i el celibat eclesiàstic. Només es va fer una referència als jueus, que es creu que no va ser inspirada pel rei. Es va acordar la celebració d'un altre sínode provincial l'1 de novembre del 656.