OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Afàsia de comprensió (verbal)

L'afàsia de comprensió verbal, cofèmia (del grec kophóssord i phéme llenguatge, expressió), també anomenada Sordària verbal, és un tipus d'afàsia sensorial.
El subjecte que la pateix per la capacitat de reconèixer les paraules verbalitzades (dites) en un idioma que li és familiar.
Aquest trastorn es dona en les Afàsies de Wernicke i Global.

## Vegeu també

* Afàsia

## Referències

* ↑ G. Morris, Christopher; Academic Press. Academic Press dictionary of science and technology. Gulf Professional Publishing, 1992. ISBN 9780122004001. , pàg.1190 (anglès)
# Mbabane Swallows FC

El Mbabane Swallows FC és un club de futbol swazi de la ciutat de Mbabane.

## Palmarès

* Lliga swazi de futbol:
** 1993, 2005, 2009, 2012, 2013, 2017, 2018
* Copa swazi de futbol:
** 1986, 2006, 2013, 2016
* Charity Cup swazi de futbol:
** 1993, 1999, 2004, 2014, 2017, 2018
* Trade Fair Cup swazi de futbol:
** 1997, 1999, 2007, 2012

## Futbolistes destacats

* Sipho Gumbi
* Manqoba Kunene
* Mzwandile Mamba
* Lwazi Maziya

## Referències

* ↑ «Swaziland (eSwatini) - List of Champions». RSSSF.
* 1 2 3 «Swaziland (eSwatini) - List of Cup Winners». RSSSF.
# Medora (Dakota del Nord)

Medora és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 100 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Medora tenia 100 habitants, 51 habitatges, i 23 famílies. La densitat de població era de 104,4 hab./km².
Dels 51 habitatges en un 21,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 31,4% hi vivien parelles casades, en un 11,8% dones solteres, i en un 54,9% no eren unitats familiars. En el 51% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,96 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26% tenia menys de 18 anys, un 4% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 26% de 45 a 60 i un 15% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.563 $ i la renda mediana per família de 61.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.042 $ mentre que les dones 21.094 $. La renda per capita de la població era de 23.399 $. Cap de les famílies i el 4,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Medora». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Medora». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 9 agost 2010].
# Anne Nichols

Anne Nichols (Dalles Mill, 26 de novembre de 1891-Englewood Cliffs, 15 de setembre de 1966) va ser una autora teatral nord-americana.
Va tenir una curta carrera com a actriu en la seva adolescència, interpretant teatre i havent aparegut en dues pel·lícules mudes abans dels vint anys.
En col·laboració amb Adelaide Matthews, va escriure Hearts Desire (1921) i Just Married (1922). Ja en solitari, va escriure el llibret del musical Love Dreams (1921).
Nichols va escriure obres per a teatre i ràdio, generalment de temàtica sentimental. El seu major èxit va ser Abie’s Irish Rose (1922), una comèdia basada en Romeo i Julieta, però traslladada als EUA, amb la parella formada per un home d'origen jueu i una dona d'arrels irlandeses. Encara que la majoria de les crítiques van ser negatives, va encantar al públic. Va romandre en cartell cinc anys seguits en el mateix teatre de Broadway, es van fer dues versions cinematogràfiques (una muda 1928 i una altra sonora en 1946), una adaptació radiofònica (1942), i diverses reposicions. Aquesta obra va suposar per a l'autora uns ingressos de quinze milions de dòlars.

## Referències

* ↑ «Anne Nichols» (en anglès). [Consulta: 5 març 2018].
* 1 2 Rodríguez Méndez, José María. «Biografía y necrología». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana Supl. anual 1965-1966 (en castellà). Espasa-Calpe, 1976, p. 392. ISBN 8423945979. OCLC 830819110.
* 1 2 «archives.nypl.org -- Anne Nichols papers» (en anglès). [Consulta: 2 març 2018].
# Anna Rita del Piano

Anna Rita del Piano, nascuda Anna Rita Viapiano (Cassano delle Murge, Pulla, 26 de juliol del 1966), és una actriu de cinema, televisió i teatre, i també directora teatral i de curts italiana.

## Filmografia
### Cinema

* La balia (1998)
* Senza movente (1999)
* I terrazzi (2000)
* Il tramite (2002)
* La signora (2002)
* Tornare indietro (2002)
* Le bande (2005)
* Amore 14 (2009)
* Focaccia Blues (2009)
* L'uomo Nero (2009)
* Che bella giornata (2010)
* Il Tempo che Tiene (2010)
* E la chiamano Estate (2011)
* Operazione vacanze (2011)
* Quando il sole sorgerà (2011)
* Una vita da sogno (2011)
* Cinema Italia (2012)

## Referències

* ↑ «Anna Rita Del Piano» (en castellà). Fandango. [Consulta: 30 maig 2020].
# El colós de Rodes

* Aquest article tracta sobre la pel·lícula de 1961. Si cerqueu l'estàtua del segle iii aC, vegeu «Colós de Rodes».
El colós de Rodes (títol original en castellà: El coloso de Rodas; en francès: Le Colosse de Rhodes; en italià: Il colosso di Rodi) és una pel·lícula franco-italo-espanyola dirigida per Sergio Leone el 1961. Ha estat doblada al català. Va ser la primera pel·lícula que es va emetre en valencià a Canal 9 el 9 d'octubre del 1989.

## Argument

Darios, heroi militar grec, ret visita al seu oncle a Rodes el 280 abans de JC. Rodes tot just ha acabat la construcció d'una enorme estàtua d'Apol·lo (el colós) per protegir el seu port i considera una aliança amb Fenícia contra Grècia. Darios s'enamora de la bella Diala, filla de l'arquitecte de l'estàtua, però també està implicat amb un grup de rebels dirigits per Peliocles. Aquests rebels intenten atropellar el tirà Xerxès, igualment d'altra banda que el seu segon, Therion. Els rebels són capturats i són forçats a divertir la multitud al desert, però un terratrèmol tira a terra el colós i... el poder.

## Repartiment

* Rory Calhoun: Darios
* Lea Massari: Diala
* Georges Marchal: Peliocles
* Conrado San Martín: Therion
* Ángel Aranda: Koros
* Mabel Karr: Mirté
* George Rigaud: Lissipos
* Roberto Camardiel: Xerxes
* Mimmo Palmara: Ares
* Félix Fernández: Carete
* Carlo Tamberlani: Xenon
* Alfio Caltabiano: Creon
* Antonio Casas: ambaixador fenici
* Yann Larvor: Mahor
* Fernando Calzado: Sirion
* Ignazio Dolce

## Al voltant de la pel·lícula

Encara que ja tenia una certa experiència en la direcció, sembla que aquesta pel·lícula és la primera que Sergio Leone va ser l'únic responsable. Però és també la pel·lícula que més es va estimar realitzar. A més, hi fa algunes aparicions en moviments de multitud. La pel·lícula va ser rodada al port de Laredo, a Cantàbria.

## Referències

* ↑ esadir.cat. El colós de Rodes. esadir.cat, llengua = català.
* ↑ Avui-09/10/1989-Pàg.38
* ↑ «El coloso de Rodas». The New York Times.
# Les dues angleses i el continent

Les dues angleses i el continent (títol original en francès: Les Deux Anglaises et le Continent) és una pel·lícula francesa de François Truffaut, del 1971 adaptació de la novel·la d'Henri-Pierre Roché, Deux Anglaises et le continent. Ha estat doblada al català.

## Argument

Al començament del segle vint, Claude (Jean-Pierre Léaud), un jove francès dandi i col·leccionista (tant de dones com d'obres d'art), coneix una jove anglesa, Ann (la filla d'una amiga de la seva mare), que el convida a passar les seves vacances en la seva família, a Gal·les. Aquesta li presentarà la seva germana Muriel, i empenyerà Claude a enamorar-se de la seva germana. Les dues angleses, puritanes, queden sorpreses i encantades per aquest jove francès llibertari, que anomenen «el Continent». Però el matrimoni amb què es compta no tindrà lloc entre Muriel i Claude: les seves dues mares, troben que són massa joves per a l'amor, decideixen una separació d'un any per posar a prova els seus sentiments. Claude se'n va a París i pensa portar-se bé. Però reprèn la seva vida de llibertí.
Entretant, Ann, la gran de les germanes, s'emancipa i marxa a París per fer escultura.Aleshores començarà una relació entre ella i Claude, que l'inicia a la sensualitat. Rosegada alhora per la culpabilitat d'enganyar la confiança de la seva germana (Muriel està enamorada de Claude) i enamorada de Claude, Ann es converteix a poc a poc el pendent femení de Claude al París artístic i llibertari del començament del segle xx. En efecte, agafarà un altre amant (Diurka, un eslau encarnat per Philippe Léotard), cosa que a Claude li costarà acceptar, malgrat les seves idees liberals en matèria de parella.
El drama arriba al seu punt àlgid quan Muriel s'assabenta de la relació d'Ann i Claude. Es posa greument malalta i cau en una depressió de la qual trigarà diversos anys a curar-se, amb l'ajuda de la seva devoció religiosa. El seu culte a la puresa la separa llavors més de la vida «dissoluta» portada per la seva germana. Llavors és Ann qui es posa malalta: torna llavors a Gal·les, tuberculosa, i hi mor pronunciant aquestes paraules: «Tinc plena de terra la boca». Aquestes paraules seran dites a Claude per Diurka, que hi havia anat per demanar la mà d'ella. Claude, ferit, escriu una novel·la on posa en escena una dona que estima dos homes, mentre disfressa la seva història amb les dues germanes Brown: Jérôme i Julien . Diurka, editor, s'encarrega de la publicació. Claude dirà a Diurka: «Ara, tinc el sentiment que són els personatges d'aquest llibre que han sofert al meu lloc».

## Repartiment

* Jean-Pierre Léaud: Claude Roc
* Kika Markham: Ann Brown
* Stacey Tendeter: Muriel Brown
* Philippe Léotard: Diurka
* Sylvia Marriott: Mrs. Brown
* Irène Tunc: Ruta
* Éva Truffaut

## Referències

* ↑ esadir.cat. Les dues angleses i el continent. esadir.cat.
* ↑ «Les Deux Anglaises et le Continent». The New York Times.

## Enllaços externs

* La narration musical de Georges Delerue a Les Deux Anglaises i el Continent Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine.
# Pere Soriguera Aulès

Pere Soriguera Aulès (Reus, 29 de juliol de 1810 - Tarragona, 9 de juliol de 1838) va ser un periodista i polític català.
Fill d'un apotecari militar, Antoni Soriguera, i germà de Gil Soriguera, que va ser afusellat, estudià medicina i cirurgia, encara que per tradició familiar estava destinat a la farmàcia. Va arribar a capità de la Milícia Nacional, i tingué un paper important en l'actuació de la columna que alliberà els milicians assetjats a Vilallonga pels carlins el 1838.
Va col·laborar als periòdics de Barcelona El Vapor i a El Propagador de la libertad amb articles mazzinians. Formava part del grup de progressistes barcelonins encapçalats per Josep Andreu, Monlau, Mata i d'altres. Fundà a Reus, amb Pere Mata, la revista La Joven España. La vida de la publicació va ser difícil, era un "Eco de ideas harto adelantadas" segons l'historiador reusenc Andreu de Bofarull. Pel gener de 1837, Soriguera, a La Joven España defensà al comandant de la milícia Iriarte, que havia fet afusellar uns presoners carlins vora Alforja, entre els quals hi havia alguns reusencs. La publicació va ser denunciada i els redactors van rebre amenaces del fill del general Serrano, capità general de Catalunya. El febrer d'aquell any, criticà algunes accions militars, i els oficials del 7è de Francs van amenaçar de cremar la casa de Soriguera i la impremta de Joan Baptista Vidal, que imprimia la revista, i van estripar tots els exemplars que trobaren pels cafès.
Clausurada ja La Joven España, que era oposada al Baró de Meer, aquest empresonà Soriguera i Pere Mata al Castell de Pilats, a Tarragona, on Pere Soriguera va morir, a causa del clima malsà i la mala alimentació. Va ser enterrat en el fossar comú de Tarragona. Pere Mata va deixar testimoni literari de la presó i mort de Pere Soriguera en un poema èpic Gloria y martirio publicat el 1851.

## Referències

* ↑ Anguera, Pere. "Nacionalismo e historiografia en Catalunya: tres propuestas en debate." A: Nacionalismo e historia. Zaragoza, Institución Fernando El Católico & CSIC, 1998. Pàg. 82
* ↑ Longares, J. Política y religión en Barcelona (1833-1843). Madrid: Editora Nacional, 1976, p. 157.
* ↑ Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus. Reus: Imprenta y librería de Pedro Sabater, 1845, p. Tomo II, pàg. 246.
* ↑ Anguera, Pere. Comportament polític i actituds ideològiques al Baix Camp: 1808-1868. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1983, p. 103.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 622-623.
* ↑ «Gloria y martirio». [Consulta: 5-V-2014].
# Emiliano Tade

Emiliano Tade (Santiago del Estero, 3 de març de 1988) és un futbolista argentí que actualment juga per l'Auckland City FC del Campionat de Futbol de Nova Zelanda. Juga com a davanter.

## Trajectòria esportiva

Abans d'anar-se'n a Nova Zelanda, Emiliano Tade estava estudiant per a ser advocat a la Universitat de Buenos Aires. Però va sentir que no madurava i que no li anava bé, raons per les quals va decidir marxar a Nova Zelanda encara que no sabés gaire anglès. Se n'anà a Nova Zelanda sense pensar en el futbol i es familiaritzà ràpidament amb el país. Un amic de l'argentí va recomanar-li jugar amb el Wellington United, i aviat l'equip el tenia com a titular.
Després d'una temporada amb el Wellington United captà l'atenció de Stu Jacobs, l'entrenador del Team Wellington, i Tade arribà a jugar en el Campionat de Futbol de Nova Zelanda. Al Team Wellington va jugar un total de 14 partits, marcant 6 gols.
La temporada següent, el davanter argentí va ser fitxat per l'Auckland City FC. En el Campionat del Món de Clubs de 2011 va jugar en un partit, contra el Kashiwa Reysol del Japó. En aquest partit l'Auckland City FC perdé 2 a 0 i conseqüentment fou eliminat de la competició. A més, Tade ha jugat en 3 partits de la Lliga de Campions de l'OFC 2011-12 —marcant 2 gols— i ha jugat en 10 partits del Campionat de Futbol de Nova Zelanda 2011-12 —marcant 8 gols.

## Palmarès

* Lliga de Campions de l'OFC (1): 2011-12.

## Referències

* ↑ (anglès) «Player Profile: Emiliano Tade Arxivat 2014-03-07 a Wayback Machine.». Aucklandcityfc.com. [Consulta: 28/02/2012.]
* 1 2 (anglès) «Emiliano Tade – Player profile». Transfermarkt.co.uk. [Consulta: 28/02/2012.]
* ↑ (anglès) Lamas, Federico: «Emiliano Tade: "El Auckland City es el Boca de Nueva Zelanda"». El Gráfico. [Publicació: 11/01/2012.] [Consulta: 28/02/2012.]
* 1 2 (anglès) «Football: Auckland City's Emiliano Tade dares to dream». Otago Daily Times. [Publicació: 01/12/2011.] [Consulta: 28/02/2012.]
* ↑ (anglès) «FIFA Player Statistics: Emiliano Tade Arxivat 2012-01-21 a Wayback Machine.». FIFA.com. [Consulta: 28/02/2012.]
* ↑ (anglès) «Emiliano Tade – Performance data». Transfermarkt.co.uk. [Consulta: 28/02/2012.]

## Vegeu també

* Futbol a l'Argentina
* Futbol a Nova Zelanda
* Federació de Futbol de Nova Zelanda
* Associació del Futbol Argentí

## Enllaços externs

* (anglès) Informació sobre Emiliano Tade a la pàgina web oficial de la FIFA Arxivat 2012-01-21 a Wayback Machine.
* (anglès) Informació sobre Emiliano Tade a transfermarkt.co.uk
# Raisio

Raisio (en suec Reso) és un municipi de Finlàndia, situat a la província de Finlàndia Occidental i a la regió de Finlàndia Pròpia.

## Ciutats agermanades

* Kingisepp, Rússia
* Sigtuna, Suècia
* Csongrád, Hongria
* Elmshorn, Alemanya
# Belha

Belha fou una antic estat tributari protegit de l'Índia, del tiùs zamindari a les Províncies Centrals avui dia Madhya Pradesh. Fou fundat per Nawab Maqbool Alam Khan Bahadur un general de l'emperador Aurangzeb, després de la mort del qual el 1707 es va fer independent. L'estat fou aliat al peshwa maratha de Poona contra els britànics al començament del segle XIX; amb la derrata maratha el 1818, Belha fou reduït de principat a zamindari.

## Llista de governants

* Nawab Maqbool Alam Khan Bahadur 1707-1743, originalment nawab de Junner (després va traslladar la capital a Belha)
* Nawab Mir Mahmud Alam Khan I Bahadur 1743-?
* Nawab Mir Abdul Hussain Alam Khan Bahadur
* Nawab Mir Mahmud Alam Khan II Bahadu
* Nawab Mir Saeed Alam Khan Bahadur
* Nawab Mir Abdul Rasul Alam Khan Bahadur ?-1921 (+ 1929)
* Nawab Mir Masud Alam Khan Bahadur 1921-1943
* Nawab Mir Sultan Alam Khan Bahadur 1943-1948 (+ 28 d'agost de 1989)

## Referències

* Genealogia per H. Soszynski
# Ebnat-Kappel

Ebnat-Kappel és un municipi del cantó de Sankt Gallen (Suïssa), situat al districte de Toggenburg.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Alfals arbori

L'alfals arbori (Medicago arborea) és una espècie de planta amb flors del gènere Medicago dins la família de les fabàcies (Fabaceae).
Addicionalment pot rebre els noms d'alfals, alfals arbre, melgó arbori, trèvol arbori, trèvol de bestiar i trèvol de pagès. També s'han recollit les variants lingüístiques alfals-arbre i anfals-arbre.

## Descripció

És un petit arbust perennifoli de fins a 2 metres d'alçària. Aquest nanofaneròfit té el tronc basal llenyós però les branques secundàries sempre són verdes i una mica piloses. Té fulles compostes trifoliades, com tots els medicagos, i són de color verd cendrós. La flor surt a la primavera o tardor, és groga, semblant a la de la ginesta, i apareix en inflorescències. Fructifica a l'estiu i ho fa amb un petit llegum de fins a 1,5 centímetres de diàmetre i que té forma espiral.

## Ecologia

És un dels pocs caducifolis d'estiu de la regió mediterrània. És una planta tan ben adaptada a l'eixut estival que quan arriben les fortes calors de l'estiu es desprèn de totes les fulles, reduint així la transpiració i, en conseqüència, estalviant aigua.

## Hàbitat

És un arbust típic de la regió mediterrània, i creix en llocs assolellats com pinedes de pi blanc o prats. També se'l troba cultivat en conreus com a farratge o en jardins i parcs com a planta ornamental.

## Usos

En el passat fou molt important per a alimentar bestiar i sembla que és aquesta la planta que ja recomanava Columel·la, al segle i.

## Referències

* ↑ «Medicago arborea» a EOL. Data consulta: 24 de gener de 2014.
* 1 2 «Medicago arborea». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 22 març 2024].
* ↑ «Medicago arborea» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 22 març 2024].
# Petscheckita

La petscheckita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor d'Eckehard Petsch (1939-), d'Idar-Oberstein, Alemanya.

## Característiques

La petscheckita és un òxid de fórmula química UFe(Nb,Ta)₂O₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1975, sent publicada per primera vegada el 1978. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la petscheckita pertany a «04.DH: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); plans que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: brannerita, ortobrannerita, thorutita, kassita, lucasita-(Ce), bariomicrolita, bariopiroclor, betafita, bismutomicrolita, calciobetafita, ceriopiroclor, cesstibtantita, jixianita, hidropiroclor, natrobistantita, plumbopiroclor, plumbomicrolita, plumbobetafita, estibiomicrolita, estronciopiroclor, estanomicrolita, estibiobetafita, uranpiroclor, itrobetafita, itropiroclor, fluornatromicrolita, bismutopiroclor, hidrokenoelsmoreïta, bismutostibiconita, oxiplumboromeïta, monimolita, cuproromeïta, stetefeldtita, estibiconita, rosiaïta, zirconolita, liandratita, ingersonita i pittongita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu Nacional d'Història Natural, l'Smithsonian, situat a Washington DC (Estats Units), amb el número de registre: 145619.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pegmatita Antsakoa I, situada al camp de pegmatites de Berere, a Tsaratanàna (Regió de Betsiboka, Madagascar). També ha estat descrita a Nigèria, Egipte, Alemanya, Itàlia, Noruega i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Petscheckite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 gener022].
# Anton Konrath

Anton Konrath (Innsbruck, 14 de maig de 1888 - Bad Ischl, 22 d'abril de 1981) fou un director d'orquestra austríac. Des del 1913 fou director de la Wiener Tonkünstlerorchester. També es va distingir, com a compositor, escrivint notables lieder i la simfonia en quatre temps Entfesseltem Prometheus, inspirada en l'obra de Mary Shelley. La seva esposa Frau Helene Konrath (Ilona Kmentt) fou una notable soprano de concerts i des de 1922 va pertànyer al quadre d'artistes de l'Òpera Nacional de Viena.

## Referències

* 1 2 «Anton Konrath» (en alemany). [Consulta: 2 gener 2022].
* ↑ Enciclopèdia Espasa. 28, p. 3504. ISBN 84-239-4582-0.
# Emiliano Zapata (municipi d'Hidalgo)

Emiliano Zapata és un municipi de l'estat d'Hidalgo. Emiliano Zapata és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud-occidental de l'estat d'Hidalgo. Limita al nord amb els municipis de Cempoala i Apan, al sud amb el municipi de Metepec, a l'est amb Estat de Mèxic, l'oest i a l'est amb Tepeapulco.

## Vegeu també

* Municipis d'Hidalgo

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Emiliano Zapata Arxivat 2017-12-12 a Wayback Machine. (castellà)
# Quaderns de Folklore

Els Quaderns de Folklore són una publicació apareguda a Ciutadella des del 1979. Són promoguts pel Col·lectiu Folklòric de Ciutadella, que havia iniciat la seva tasca de recuperació del folklore menorquí amb l'organització de les denominades Trobades de Cultura Popular, així com amb l'organització de ballades populars, glosats, festivals de cançó tradicional, mostres d'artesania i moltes altres iniciatives. No tenien pretensió de fer-ne una col·lecció, però l'exìt del primer quadern va engrescar els seus promotors a continuar.
Els seus caps són Francesc Salord Faner, Josep Pons Gener i Josep Portella Coll. El 1992 va obtenir el Premi 31 de desembre.

## Referències

* ↑ «Quaderns de Folklore». Arxivat de l'original el 2011-09-16. [Consulta: 28 desembre 2011].
* ↑ «Col·lectiu Folklòric de Ciutadella». Arxivat de l'original el 2011-09-15. [Consulta: 28 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Relació de Quaderns de Folklore publicats Arxivat 2011-09-05 a Wayback Machine.