OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 1283 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1283 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 15 de desembre de 1999. Després de reafirmar totes les resolucions sobre la situació a Xipre, inclosa la Resolució 1251 (1999), el Consell va prorrogar el mandat de la Força de les Nacions Unides pel Manteniment de la Pau a Xipre (UNFICYP) durant sis mesos més fins al 15 de juny de 2000.
El Consell de Seguretat va convocar a Xipre i Xipre del Nord per abordar amb urgència la qüestió humanitària relacionada amb persones desaparegudes. Es va demanar al secretari general Kofi Annan que informés abans de l'1 de juny de 2000 sobre l'aplicació d'aquesta resolució.

## Referències

* ↑ «Security Council extends UNFICYP until 15 June 2000». United Nations, 15-12-1999.
* ↑ Bercovitch, Jacob; Gartner, Scott Sigmund. International Conflict Mediation: New Approaches and Findings. Taylor & Francis, 2008, p. 141. ISBN 978-0-415-45309-7.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1201 a la 1300 (1998 - 2000)
* Conflicte de Xipre

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Scott Dixon

Scott Dixon (Brisbane, 22 de juliol de 1980) és un pilot professional de Nova Zelanda. Competeix per Chip Ganassi Racing des que va començar a competir a l'IndyCar Series, Dixon ha guanyat el campionat sis cops: 2003, 2008, 2013, 2015, 2018 i 2020. També ha guanyat l'edició número 92 del Gran Premi d'Indianapolis 500 l'any 2008 sortint des de la primera posició. Amb 51 victòries, Dixon és el tercer conductor més reeixit en la història dels Cotxes de Campionat americans (només per darrera d'A.J. Foyt i Mario Andretti amb 67 i 52 victòries respectivament).

## Referències

* ↑ «Scott Dixon» (en anglès). Arxivat de l'original el 10 novembre 2017. [Consulta: 4 juny 2022].
* 1 2 «Scott Dixon» (en anglès). NTT IndyCar Series. Arxivat de l'original el 21 abril 2022. [Consulta: 4 juny 2022].
* ↑ «2008 Indianapolis 500» (en anglès). Arxivat de l'original el 19 novembre 2018. [Consulta: 4 juny 2022].
* ↑ May, Jeffrey. «Who are the all-time champions of the Indy 500?». AS, 26-05-2022. Arxivat de l'original el 28 maig 2022. [Consulta: 4 juny 2022].
# Mare de Déu del Roser de Gósol

Mare de Déu del Roser de Gósol és un edifici del municipi de Gósol (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una església d'una sola nau de petites dimensions adossada a la roca. La façana està orientada a llevant amb un campanar d'espadanya. L'entrada és un arc de mig punt adovellat i a mitja façana hi trobem un òcul. El parament és de pedres sense treballar, disposades en fileres i unides amb morter. És un edifici molt simple i auster. La coberta és a dues aigües amb teula àrab.

## Història

Possiblement és una obra del s. XVI o XVIII, quan el poble començà a sobrepassar el recinte emmurallat i originà els ravals secundaris.

## Referències

* 1 2 «Mare de Déu del Roser de Gósol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Ignacio Burgoa Orihuela

Ignacio Burgoa Orihuela (Ciutat de Mèxic, 13 de març de 1918 - 6 de novembre de 2005) va ser un advocat i escriptor mexicà, especialitzat en judici d'empara i constitucionalisme. Les seves obres Garantías individuales (Garanties individuals) i El juicio de amparo (El judici d'empara) són referència indispensable en el dret mexicà.

## Biografia

Va estudiar dret a Escola Nacional de Jurisprudència —avui Facultat de Dret— de la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic (UNAM) de 1935 a 1939 i en 1940 va obtenir el seu títol amb la tesi La supremacia jurídica del Poder Judicial de la Federació a Mèxic. Va ser professor d'aquesta facultat des de 1947 fins a la seva mort, en les quals va impartir les matèries "Garanties" i "Emparo", tenint la titularitat definitiva d'ambdues matèries en 1957. De 1951 a 1954 va ser jutge en matèria administrativa. De 1941 a 1943 treballaria en la redacció del llibre El judici d'empara, que es convertiria en referència per a l'estudi de la carrera en lleis a Mèxic.
El 1974 va obtenir el doctorat en dret per la UNAM amb esment honorífic i en 1987 el Consell Universitari d'aquesta institució ho va considerar mestre emèrit de la seva facultat, en la qual va impartir classes per més de 50 anys a milers d'estudiants de Dret. Alguns exercirien càrrecs d'elecció, inclosos presidents.
Cap a 2001 es va oposar a una reforma de la Llei d'Empara llavors vigent al país amb l'assaig Una nova llei d'empara o renovació de la vigent?.

## Demandes notables

Burgoa es va caracteritzar per encapçalar diverses demandes suscitades per conflictes socials. El 1982 va demandar per traïció a la pàtria a l'ex president José López Portillo a causa de les sospites de peculado que en aquells dies pesaven pel funcionari. En 1999 con Raúl Carrancá i Rivas va demandar penalment a integrants del Consell General de Vaga de la UNAM a causa de la presa d'instal·lacions per la Vaga estudiantil de la UNAM. En 2006 va participar en la defensa de les i els integrants del Front de Pobles en Defensa de la Terra de San Salvador Atenco, en vista de la intenció del govern mexicà d'expropiar-los terres de cultiu per construir un nou aeroport.

## Referències

* 1 2 3 Méndez Ortiz, Alfredo. «Falleció el jurista Ignacio Burgoa (Va morir el advocat Ignacio Burgoa)» (en castellà). www.jornada.unam.mx, 07-11-2005. [Consulta: 30 setembre 2016].
* 1 2 3 México, El Universal, Compañia Periodística Nacional. «Murió Ignacio Burgoa Orihuela, un pilar del derecho mexicano (Va morir Ignacio Burgoa Oriola, un pilar del dret mexicà)» (en castellà), 07-11-2005. [Consulta: 30 setembre 2016].
* ↑ Baker, Richard D. Judicial Review in Mexico: A Study of the Amparo Suit (en anglès). University of Texas Press, 2015-01-02. ISBN 9781477305676.
* ↑ MacGregor et al. El nuevo juicio de amparo y el proceso penal acusatorio (El nou judici d'empara i el procés penal acusatori) (en castellà). UNAM-IFP-PGJDF-IIJ-UNAM, 2013.
* ↑ Castañeda, Jorge G. La herencia: Arqueología de la sucesión presidencial en México (en castellà). Penguin Random House Grupo Editorial México, 2015-08-25. ISBN 9786073133746.
# Homozigot

Quan es diu que un organisme és homozigòtic respecte a un gen específic, significa que té dues còpies idèntiques d'aquest gen per un tret donat en els dos cromosomes homòlegs (per exemple, un genotip és AA o aa). Aquestes cèl·lules o organismes s'anomenen homozigots.
Un genotip homozigot dominant sorgeix quan una seqüència determinada abasta dos al·lels per a l'atribut dominant (ex.: AA). Aquest al·lel, sovint anomenat "al·lel dominant", es representa normalment per la forma majúscula de la lletra utilitzada per al tret recessiu corresponent (com "P" per a l'al·lel dominant que produeix flors morades a les plantes de pèsol). Quan un organisme és homozigot - dominant per a un tret particular, el seu genotip es representa mitjançant una duplicació del símbol d'aquest tret, com ara "PP".
Un genotip homozigot recessiu sorgeix quan la seqüència abasta dos al·lels l'atribut recessiu (ex.: aa). Aquest al·lel, sovint anomenat "al·lel recessiu", es representa normalment per la forma minúscula de la lletra utilitzada per al tret dominant corresponent (com, en referència a l'exemple anterior, "p" per a l'al·lel recessiu que produeix flors blanques en pèsols). plantes). El genotip d'un organisme que és homozigot-recessiu per a un tret particular es representa mitjançant una duplicació de la lletra adequada, com ara "pp".

## Vegeu també

* Heterozigot
# Ignasi Rubió i Bertran

Ignasi Rubió va néixer el 1861 i morí el 1924. Fill d’Olot i sastre de professió, fou un destacat músic afeccionat. Solia tocar l'harmònium en les interpretacions musicals de l'Institut Olotí de les Arts, les Ciències i les Indústries. Escriví la música de les sarsueles “El Nacimiento del Salvador o la Redención del Esclavo” i “La Perla Olotina, o la Verge del Tura”, la primera de les quals es convertí en Els Pastorets que es representaven en el Centre Catòlic d'Olot.

## Referències

* ↑ «Fons de l'Església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa / Gregori i Cifré, Josep M. ; Monells, Carme».
# Héctor José Cámpora

Héctor José Cámpora (Mercedes, Buenos Aires, Argentina, 26 de març de 1909 - Cuernavaca, Mèxic, 19 de desembre de 1980), anomenat afectuosament El Tío ("L'Oncle"), va ser un polític i odontòleg argentí. Va ser president de la Nació durant 49 dies l'any 1973.
# Héctor Lozano i Colomer

Héctor Lozano i Colomer (Sabadell, 1974) és un guionista català.
Lozano cursà els seus estudis elementals a l'Escola Sant Nicolau de Sabadell, per a estudiar, posteriorment, dramatúrgia i direcció escènica a l'Institut del Teatre. Ha fet d'ajudant de direcció a les obres Hurracán i El coronel ocell, muntades per Rafel Duran, i a l'obra Zona zero amb Mario Gas. Com a guionista ha col·laborat en el programa La columna de Júlia Otero, a la sèrie Él y ella i en el programa infantil Los Lunnis que s'emet per Televisió Espanyola. I, emesos per Televisió de Catalunya, Ventdelplà, la Riera, Merlí, i Merlí: Sapere aude entre d'altres. És autor del llibre d'anècdotes teatrals Molta merda i de la novel·la Quan érem els Peripatètics

## Llibres publicats

* Molta merda. Ara Llibres. Barcelona: 2004
* El llibre de Merlí. Escrit amb Rebecca Beltran. La Rosa dels Vents. Barcelona: 2016
* Quan érem els Peripatètics. Columna Edicions. Barcelona: 2018

## Referències

* 1 2 Colomer, Víctor. «Héctor Lozano, pare solter. «Jo sé donar la mateix tendresa que una mare»». Diari de Sabadell, 30-11-2005. Arxivat de l'original el 1 de juliol 2012. [Consulta: 29 setembre 2016].
* ↑ Plans, Guillem. «Héctor Lozano, creador de Merlí: “A Movistar hi ha més diners, i ho penses tot a l'engròs”». DiarideSabadell.com, 23-05-2020. [Consulta: 24 maig 2020].
* ↑ Segura, Albert. «Héctor Lozano: «L'èxit de Merlí és parlar dels joves sense tòpics»». NacióSabadell, 07-12-2015. [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ «Ara Llibres publica Molta merda, d'Héctor Lozano». Vilaweb, 20 de setembre de 2004. [Consulta: 17 novembre 2015].
* ↑ «Entrevistem Héctor Lozano i Eduard Cortés, el creador i el director de "Merlí"». Televisió de Catalunya. [Consulta: 29 setembre 2016].
* ↑ «'Merlí: sapere aude' s'estrenarà completa el 5 de desembre». Diari Ara. Albert Castellví. [Consulta: 28 octubre 2019].
* ↑ Mas, Jaume «"La clau de la sèrie 'Merlí' va ser tractar els adolescents com a adults"». Diari de Sabadell, 21-22 abril 2018, pàg. 11.
* ↑ associats, Partal, Maresma i «Ara Llibres publica 'Molta merda', d'Héctor Lozano». VilaWeb.cat.
* ↑ «EL LLIBRE DE MERLÍ». [Consulta: 23 abril 2018].
* ↑ «Arriba «Quan érem els peripatètics», la novel·la que us revelarà els secrets de «Merlí»». Adolescents.cat.
# Insecticida biològic

Els insecticides biològics o ecològics són aquells productes contra insectes basats en l'ús directe d'éssers vius o de matèries actives que en provinguin, i amb exclusió en qualsevol cas dels basats en productes de síntesi química.
La recerca científica incrementa les possibilitats de lluita biològica amb el millor coneixement de la biologia i de l'obtenció de nous productes.
Com a principals avantatges de l'ús de sistemes de lluita biològica s'ha trobat que les plagues no generen tan ràpidament resistència a aquest tipus de productes i els beneficis mediambientals derivats de no alliberar al medi substàncies nocives.
Com a principal inconvenient estan la dificultat d'aplicació en moment i forma adequada d'alguns productes especialment a ple camp, ja que en hivernacle les condicions són més controlables.

## Tipus d'insecticides biològics
### Olis minerals

* Oli d'hivern aplicat durant el repòs hivernal
* Oli d'estiu aplicat en plena vegetació.
L'efecte insecticida és només físic, ja que l'oli recobreix l'insecte adult o les seves formes hivernants i impedeix que respiri.
En agricultura biològica no s'utilitzen quan es troben formulats mesclats amb altres insecticides de síntesi química.

### Feromones

La feromona actua per confusió sexual en atraura a una trampa a l'insecte amb el resultat que no s'aparella i mor per inanició sense procrear-se.

### Vegetals

* Piretrina natural obtinguda d'aquesta planta de la família de les compostes.
* Azadiractina extreta d'Azadirachta indica (Arbre del Neem).
* Rotenona: se extreu d'arrels de Derris spp i altres lleguminoses similars.
* Preparats de plantes (infusions, decoccions, etc.) com ortiga Urtica sp, absenta Arthemisia absinthum. cua de cavallEquisetum arvense i moltes altres

### Virus

Per exemple el carpovirus contra el lepidòpter o cuc de la poma

### Bacteris

* Bacillus thuringiensis actua especialment contra lepidòpters especial per a plagues barrinadores de tiges o foradadores de fruits i fulles.
Un gen extret d'aquest bacil s'incorpora a plantes genèticament modificades (OGM)(blat de moro, cotó…) que les fa indemnes a les principals plagues. Les plantes modificades genèticament no es fan servir en agricultura biològica encara que la bacteria aïllada sí.
* Altres bacteris

### Fongs

* Beauveria bassiana: contra insectes hemípters.
* Metarhizium anisopliae: contra coleòpters, hemípters i lepidòpters.
* Verticillum lecanii: contra insectes de l'ordre homoptera (pugons, caparretes…)
* Trichoderma sp

### Insectes vius

S'introdueixen adults o bé els ous, normalment una plaga d'origen foraster està millor adaptada ambientalment que el seu predador per la qual cosa cal fer reintroduccions d'aquest.
# Isoperla eximia

Isoperla eximia és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Descripció

* Les ales anteriors dels adults mascles fan entre 10 i 10,2 mm de llargària, mentre que les de les femelles són lleugerament més grans.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: la Xina, Mongòlia i Sibèria (incloent-hi les conques del llac Baikal i del riu Selengà, Sakhalín, l'óblast de l'Amur i el sud de les illes Kurils).

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Zapekina-Dulkeit, 1975. Tr. Gosud. Sapow. "Stolbij" 10:211.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 P. Zwick i P. Surenkhorloo, 2005. The Mongolian Species of Isoperlinae (Plecoptera: Perlodidae). Acta Zoologica Academiae Scientiarum Hungaricae 51 (3), pp. 253–276. «PDF».
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Updated species list of stoneflies (Plecoptera) of Mongolia (anglès)
* ↑ On the stonefly (Plecoptera) fauna of the transfrontier Selenga River basin (anglès)
* ↑ On the stonefly fauna (Insecta, Plecoptera) of the Okhotsk Region Arxivat 2019-11-24 a Wayback Machine. (rus)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Zhiltzova, 1995. Katalog tipovykh ekzemplyarov kollektsii zoologicheskogo instituta RAN. Vesnyanki (Plecoptera) (Catàleg d'exemplars tipus a la col·lecció de l'Institut Zoològic de l'Acadèmia Russa de les Ciències. Plecoptera), 7.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Isoperla denningi

Isoperla denningi és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Descripció

* La larva mascle fa entre 11 i 12 mm de llargària corporal.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: el sud de Califòrnia (els Estats Units).

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jewett, 1955. Wasmann J. Biol. 13(1):150.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Sandberg, John B., 2011. The Isoperla of California (Plecoptera: Perlodidae); larval descriptions and a key to 17 western Nearctic species. Illiesia, 7(22):202-258. «PDF».
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Jewett, S.G., Jr., 1960. The stoneflies (Plecoptera) of California. Bulletin of the California Insect Survey, 6(6): 125-177. «PDF».
* ↑ Szczytko, S.W. i K.W. Stewart, 1979. The genus Isoperla (Plecoptera) of western North America; holomorphology and systematics, and a new stonefly genus Cascadoperla. Memoirs of the American Entomological Society, 32: 1-120.
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Stoneflies (anglès)
* ↑ Perlodidae Species Listing (anglès)
* ↑ NatureServe (anglès)
* ↑ Stoneflies of California Plantilla:Ern
* ↑ Stoneflies of the United States (anglès)
* ↑ Stoneflies of Trinity County, California (anglès)

## Bibliografia

* Illies, 1966. Das Tierreich 82:400.
* Szczytko & Stewart, 2002. Trans.Amer.Ent.Soc. 128(1):6.
* Sandberg, John B., 2011. Vibrational communication of Isoperla (Banks) from California and Oregon (Plecoptera: Perlodidae). Illiesia, 7(1):1-23. «PDF».
# Isoperla fengi

Isoperla fengi és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia.

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Wu, C.F. & Claassen, 1934. Bull. Pek. Soc. Nat. Hist. 9:111-129.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)

## Bibliografia

* Illies, 1966. Das Tierreich 82:402.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Ingerana alpina

Ingerana alpina és una espècie de granota de la família dels rànids. Es troba a Dayangdong, al Medog, Regió Autònoma del Tibet (Xina), a una altitud d'uns 3.100 metres. Els seus límits distribucionals són desconeguts i és probable que siguin més amplis. La mida de la població és escassa.
Viu sota la molsa dels boscos. Probablement es reprodueix en terra ferma i té un desenvolupament directe.

## Referències

* 1 2 «Ingerana alpina» (en anglès). IUCN Red List. Fei Liang, Michael Wai Neng Lau. 2004. [Consulta: 26 agost 2014].
# Ingerana

Ingerana és un gènere d'amfibi anur pertanyent a la família Ranidae.

## Taxonomia

* Ingerana alpina (Huang & Ye, 1997).
* Ingerana baluensis (Boulenger, 1896).
* Ingerana liui (Yang, 1983).
* Ingerana mariae (Inger, 1954).
* Ingerana medogensis (Fei, Ye & Huang, 1997).
* Ingerana reticulata (Zhao & Li, 1984).
* Ingerana sariba (Shelford, 1905).
* Ingerana tasanae (Smith, 1921).
* Ingerana tenasserimensis (Sclater, 1892).
* Ingerana xizangensis (Hu In Sichuan Institute of Biology Herpetology Department, 1977).

## Referències

* IUCN (anglès)
# Jaufré Reforzat de Trets

Jaufré Reforzat de Trets, conegut també com a Jaufrezet (fl. 1213-1237), va ser un noble provençal i home de lletres. Va ser vescomte de Marsella, senyor de Tretz i de Forncauquièr. També fou membre de la família dels Baus, fill de Ramon Jofre II de Marsella.
Jaufre està documentat com a vescomte de Marsella des del 1213. El seu pare va morir el 1216 o el 1217, i li correspondrà gestionar el seu patrimoni junt amb el seu germà petit, Bergundió d'Agolt. Segons una carta datada el 21 de juny de 1217, va concedir al bisbe Pere de Marsella els drets d'Allaug. El 1228 va esdevenir senyor de Rocbaron i el 1231 castlà de Château-Réal. Jaufré potser va ser el pare de Beatriu, esposa d'Iznart d'Entrevenas.
Jaufré tenia molts vincles en la cultura trobadoresca. Va escriure un sirventès on hi ataca Guilhem dels Baus, el seu senyor feudal nominal i que tenia el títol de rei d'Arles. Es va involucrar en disputes i "difamacions" poètiques amb els seus companys trobadors, com ara Sordello i Peire Bremon Ricas Novas, i va escriure un altre sirventès on hi ataca als dos. També va escriure un partiment amb Elias de Barjols, on es documenta per primera vegada el seu sobrenom de "Jaufrezet". També va ser jutge de diversos partiments, per exemple el que van compartir Blacatz i Guilhem de San Gregori o Guionet i Pomairol.

## Referències

* 1 2 Jeanroy, 1934, p. 424-425.
* 1 2 «GEOFFROY "Reforzatus"» (en anglès). Foundation for Medieval Genealogy. [Consulta: 11 març 2020].

## Vegeu també

* Llista de trobadors i de trobairitz

## Bibliografia

* Jeanroy, Alfred. La poésie lyrique des troubadours (en francès). Tolosa de Llenguadoc: Privat, 1934. ISBN 978-2051016780.
# Ignasi Cascante i Cusí

Ignasi Cascante i Cusí fou un músic, compositor i director d'orquestra català amb carrera militar que visqué entre la segona meitat del segle xviii i l'any 1866.

## Biografia

Va rebre els seus primers coneixements musicals a través del seu pare, Felipe Cascante i Termes, que li ensenyà a tocar la flauta i el fagot. Més tard també li ensenyarà teoria musical i posteriorment realitzarà estudis de composició.
Entre el 1820 i el 1850 figura com a flautista de l'orquestra del Teatre de la Santa Creu de Barcelona.
Entre 1828 i 1829 tenim registre de la seva aportació en alguns esdeveniments litúrgics a la capella de música de la catedral de Barcelona.
Durant la temporada 1838-1839 fou el director de l'orquestra del Teatre Municipal de Girona; dirigirà per primera vegada la representació d'una òpera sencera en aquesta província (Norma, de Bellini).
Així mateix, durant els següents anys fou professor de flauta del Teatre de Montsió (de manera gratuïta com a complementació del servei a l'Orquestra) fins al moment de la creació del Liceu Filodramàtic (precedent del Teatre del Liceu). Els professors que estaven exercint en aquell moment eren considerats els intèrprets més destacats del nostre país. Més tard, un cop fundat el Gran Teatre del Liceu, entre el 1839-1841 (fins on tenim registre) fou membre de la mateixa orquestra (dirigida per Marià Obiols) en qualitat de primer flautista, mentre exercia la docència en el mateix centre educatiu.
Posteriorment, abandonarà el seu lloc com a solista a Barcelona i director a Girona i s'encarregarà de dirigir la banda de música d'enginyers de guarnició de Madrid, on realitzarà una important labor aconseguint la renovació del model instrumental basant-se amb els models d'origen alemany.
La idea de Cascante era fer una demostració pública de les innovacions tècniques i artístiques de la seva banda amb el motiu de la festivitat del Corpus, esdeveniment que es donarà a conèixer al diari La Época. La seva feina renovadora es va veure interrompuda per l'ordre del brigadier-coronel del regiment que va disposar el trasllat de la música a Guadalajara, amb la consegüent consternació del director i els seus músics. Al 1856 forma part dels tribunals d'examens del conservatori, tot i que encara no era professor del centre esmentat.
En el moment del seu traspàs era compositor i director de la música del Primer Regiment d'enginyers, a Madrid.

## Obres

* La Paz, marxa militar (1886).
* Polka de las castañuelas, transcripció per a banda.
* Rosari, cançó a 4 veus i acompanyament d'orquestra.
* Rosari, per a 5 veus i orquestra.

## Referències

* 1 2 «Ignacio Cascante Cusí | Real Academia de la Historia».
* ↑ «Inventaris del fons musical de Catalunya: Volum 10.».
* ↑ «Música, litúrgia i societat a la Barcelona del primer terç del segle XIX».
* ↑ «Origen del Conservatori Liceu (1837-1967)».
* ↑ «Obres d'Ignasi Cascante als fons musicals de Catalunya».