OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pistola F. Ascaso

La F. Ascaso fou una pistola semiautomàtica fabricada a Catalunya durant la Guerra Civil espanyola. Batejada en honor a l'anarcosindicalista Francisco Ascaso Abadía, la F. Ascaso era una variant de la pistola Astra 400 i, tot i que no arribava als mateixos estàndards de qualitat, era una arma de bon disseny.
L'arma egarenca es va posar a producció l'any 1937 i es va lliurar majoritàriament a les milícies anarquistes. En total se'n van produir entre 5.000 i 8.000 unitats.

## Antecedents

La pistola Astra 400 original es fabricava a la localitat de Guernica, a l'empresa Astra, Unceta y Cía. Era el model reglamentari de l'exèrcit espanyol: la "Pistola de 9 mm model 1921".
Mentre el poble estava sota control republicà es van produir més de 14.500 unitats de l'arma. Després del bombardeig, durant el qual la fàbrica restaria intacte, i la posterior captura del poble, l'empresa proveiria el bàndol feixista, pel qual va produir 20.300 pistoles. Així, l'Exèrcit Popular de la República va quedar-se sense un subministrament de pistoles.
Aleshores es van començar a fabricar a Alginet, al País Valencià, i a Terrassa, a Catalunya. A la primera ubicació és on es va aconseguir la major producció, amb 15.000 unitats, que es diferenciaven per marcar-se amb el segell "RE" de República espanyola. Per contra als tallers col·lectivitzats de Casa de Bach se'n van fabricar unes 8.000 unitats que es van anomenar F. Ascaso en honor a Francisco Ascaso Abadía, amic de Durruti que va caure mort d'un tret al cap quan intentava assaltar la caserna de les Drassanes de Barcelona amb altres combatents de la FAI.

## Característiques

La F. Ascaso era essencialment igual que la Astra 400: pesava poc més d'1 kg, feia 224 mm de llarg, 135 mm d'alt i 32 mm d'ample i disparava cartutxos 9 x 23 Largo a 380 m/s. Els acabats eren llisos, fets amb fusta, o granulats, fets amb material sintètic. Les principals diferències és que sobre els acabats s'hi estampava el segell "F. Ascaso. Tarrasa. Cataluña" i les estries feien una volta de 31 centímetres.
La seva qualitat no era el de les originals basques d'abans de l'esclat de la contesa, ja que hi havia mancances de material i maquinària adequada, però eren més que acceptables. En els primers exemplars es va detectar un petit problema en la molla recuperadora que envoltava el canó, ja que era massa dur i complicava el correcte retrocés i funcionament però es va arreglar ràpidament.

## Referències

* 1 2 Manrique i Molina, 2006, p. 100.
* 1 2 «F.Ascaso, la pistola fabricada a Terrassa». Nació Digital. J.M.O., 29-05-2016. [Consulta: 12 octubre 2016].
* ↑ «Las pistolas de las "Industrias de Guerra" de la República, 1936-1939 (I)» (en espanyol). Catalogación Armas. Juan L. Calvó, 2009. [Consulta: 12 octubre 2016].
* ↑ Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 67, entrada: "Ascaso Abadía, Francisco". ISBN 84-297-3521-6.

## Bibliografia

* Manrique, José María; Molina, Lucas. Las armas de la Guerra Civil española (en espanyol). Madrid: La esfera de los libros, 2006, p. 613. ISBN 84-9734-475-8 [Consulta: 12 octubre 2016].
# Pisto manxec

El Pisto o pisto manxego és una preparació a base de verdures, molt semblant a una samfaina amb ceba. El pisto pot portar tonyina o pernil i es menja sovint amb ous.
És molt típic menjar-ne com un farcit dins de panades. No s'ha de confondre amb el Moje (també ocasionalment anomenat Pisto manchego) que és una amanida amb tomàquet i tonyina.

## Referències

* ↑ «Pisto manchego con huevos». Arxivat de l'original el 2009-02-03. [Consulta: 30 gener 2009].
* ↑ Moje (o Pisto manchego)
Viccionari
# Bibliografia web

Una bibliografia web (el sufix -grafia prové del verb del Grec antic γράφω gráphō, "escriure") és una llista de pàgines web sobre un mateix assumpte. En altres llengües es diferencia si la llista inclou només pàgines web d'articles acadèmics (webography) o bé de tot tipus (webliography), però en català una paraula inclou els dos significats. Al principi de l'ús d'internet les llistes d'enllaços web eren importants perquè els cercadors no s'havien desenvolupat prou.

## Exemples representatius

* Outcome based analysis Webography Institute of Museum and Library Services (IMLS).
* Jürgen Habermas Webography Universitat de Michigan
* Western Civilization Webography Project Universitat George Mason
* Selected Folklife and Oral History in Education Webography Biblioteca del Congrés (Abdul Satar Ahmadzai)

## Referències

* ↑ «Bibliografia web». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 22 febrer 2017].
* ↑ What is the title of a Web page? A study of Webography practice. by Timothy C. Craven Information Research, Vol. 7 No. 3, April 2002
* ↑ Almind, T.C. & Ingwersen, P. (1997) "Informetric analyses on the World Wide Web: methodological approaches to 'Webmetrics'." Journal of Documentation 53 (4), 404-426.
* ↑ Gilmour, Ron «Old wine in new skins Thoughts on academic library Web guides». Coll. res. libr. news, 71, 7, 01-07-2010, pàg. 350–373.
# Carta a l'Estimada immortal

La Carta a l'Estimada immortal (Briefe an die unsterbliche Geliebte en alemany) és un document manuscrit autògraf del compositor Ludwig van Beethoven.
Es tracta d'un grup de tres cartes redactades entre el 6 i el 7 de juliol de 1812 mentre Beethoven seguia una cura termal a Teplice, a Bohèmia. El seu destinatari era una dona de qui el compositor estava profundament enamorat, la identitat de la qual és encara desconeguda. Sembla cert que les cartes no van ser mai enviades o bé li van ser retornades, ja que es van trobar entre els seus papers personals els dies posteriors a la seva mort, junt amb altres documents importants com el Testament de Heiligenstadt. Es tracta, sens dubte, de l'enigma principal de la biografia de Beethoven.
Segons els estudis de biògrafs de Beethoven com Maynard Solomon, els noms de dona sobre qui presumptament podria recaure la misteriosa identitat de l'Estimada immortal són dos: Josephine von Brunsvik, esposa del baró Christoph Stackelberg i, sobretot, Antonia Brentano, sense descartar altres com Therese von Brunsvik, Anna-Marie Erdödy o la seva cunyada Johanna van Beethoven. Tanmateix, en tots els casos la relació es basa en suposicions sense cap certesa.

## Bibliografia

* (francès) Jean et Brigitte Massin, Beethoven, Fayard, 1967, p. 232-34 (ISBN 2-213003483)
* (francès) Michel Lecompte, Guide illustré de la musique symphonique de Beethoven, Fayard, 1995, p. 321 (ISBN 2-21303091X)
* (francès) Maynard Solomon, Beethoven, Fayard, 2003 (ISBN 2-213613052)

## Referències

* ↑ Ràdio, Catalunya. «Carta a l'estimada immortal, de Ludwig van Beethoven (en la veu d'Adolf Beltran)». [Consulta: 6 abril 2019].
# Falguera reial

La falguera reial (Osmunda regalis) és una espècie de falguera de la família Osmundaceae, nativa d'Europa, Àfrica, Àsia, Amèrica, que creix en llocs humits com marges de rierols i pantans. El nom "reial" li ve per ser una de les falgueres europees més grosses. També és coneguda com a falguera florida a causa de l'aparença de les seves frondes fèrtils.

## Noms comuns

Osmunda regalis rep nombrosos noms comuns: falguera de rei, falguera gran, osmunda, falguera, falguera de riera, falguera florida, falguera reial, foguera, foguera de rei, foguera de riera, foguera gran.

## Característiques

És una falguera que produeix separadament frondes fèrtils i unes altres estèrils. Les estèrils s'expandeixen, 6-16 dm d'altura i 3-4 dm d'ample, bipinnades, amb 7-9 parells de pinnes de 3 dm de llarg, on cada pinna amb 7-13 parells de pínnules de 2,5-6,5 cm de llarg i 1-2 cm d'ample. Les frondes fèrtils són erectes i més curtes, 2-5 dm d'altura, usualment amb 2-3 parells de pinnes estèrils en la base, i 7-14 parells de pinnes fèrtils sota l'esporangi, densament tancades.

## Història natural

Es desenvolupa preferentment en ecosistemes fluvials. És un bon indicador de l'estat de conservació de l'ecosistema ripari. En moltes àrees, s'ha tornat rar com a resultat de drenatge de terres pantanoses per a agricultura. Es troba al Pirineu Oriental i a les serralades entre Girona i Barcelona.

## Usos

La falguera de rei és un remei popular molt valorat a Cantàbria i a altres regions del nord de la península ibèrica. El macerat del rizoma amb vi blanc ajudaria a soldar trencaments, trastorns de les articulacions i dolors reumàtics. Les dones embarassades no han de prendre'l, doncs es considera abortiu. Aquest ús pot amenaçar les poblacions de falguera en certes zones per sobreexplotació. Si la demanda creix, serà necessari cultivar la planta per protegir les poblacions feréstecs.

## Referències

* ↑ «Osmunda regalis L.». Flora Catalana. Associació Flora Catalana, s.d. Arxivat de l'original el 2018-11-21. [Consulta: 21 novembre 2018].
* ↑ «Falguera reial». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cercaterm | TERMCAT - Osmunda regalis». [Consulta: 24 agost 2022].
* ↑ Valls, Gerard Pié; Mateo, Sònia Sànchez; Boada, Martí «Caracterització de noves poblacions de falguera reial (Osmunda regalis l.) al Montseny (Catalunya) i proposta d'ús d'aquesta espècie com a indicador de sistemes fluvials». Acta botánica barcinonensia, 52, 2009, pàg. 115-124. ISSN: 0210-7597.
* ↑ «Osmunda regalis L.». Mapes de distribució. Banc de dades de biodiversitat de Catalunya, s.d. [Consulta: 21 novembre 2018].
* 1 2 3 Reyes García, Victoria «La falguera reial, un secret ben guardat» (pdf). Medi ambient i Conservació.. Universitat Autònoma de Barcelona, 01-10-2009.
* ↑ Molina, María; Reyes-García, Victoria; Pardo-de-Santayana, Manuel «Local Knowledge and Management of the Royal Fern (Osmunda regalis L.) in Northern Spain: Implications for Biodiversity Conservation» (en anglès). American Fern Journal, 99, 1, 2009., pàg. 45-55. DOI: 10.1640/0002-8444-99.1.45.
# Virey-le-Grand

Virey-le-Grand és un municipi francès situat al departament de Saona i Loira i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2009 tenia 1.282 habitants.

## Història

Llista dels alcaldes successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Gerard Laurent | Divers gauche |
| 2008- | Pascal Boissard | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 424 | 478 | 573 | 666 | 931 | 1.171 | 1.282 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Granite Falls (Carolina del Nord)

Granite Falls és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 4.612 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Granite Falls tenia 4.612 habitants, 1.758 habitatges i 1.211 famílies. La densitat de població era de 417 habitants per km².
Dels 1.758 habitatges en un 33,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,3% hi vivien parelles casades, en un 12,9% dones solteres, i en un 31,1% no eren unitats familiars. En el 25,4% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,53 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,4% tenia menys de 18 anys, un 8,8% entre 18 i 24, un 31,1% entre 25 i 44, un 20,7% de 45 a 60 i un 15% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.596 $ i la renda mediana per família de 47.064 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.309 $ mentre que les dones 21.374 $. La renda per capita de la població era de 17.750 $. Entorn del 5,7% de les famílies i el 8,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Granite Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Granite Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Casa fortificada dels Templaris (Les Coves de Vinromà)

La Casa fortificada dels Templaris, a Les Coves de Vinromà, a la comarca de la Plana Alta, és un monument catalogat com Bé d'Interès Cultural, identificat amb el codi 12.05.050-005, en no comptar amb anotació ministerial, i segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana.
També és coneguda com La Casa del Temple, ja que pertanyia a cavallers d'aquest orde militar. Com el seu nom indica es tracta d'una casa fortificada, és a dir, un edifici residencial però amb elements defensius que li donen un marcat caràcter militar.

## Història

La localitat de les Coves de Vinromà, té el seu origen en un assentament musulmà, que va ser conquistat per les tropes de Jaume I el Conqueridor l'any 1233, juntament amb la resta de territoris que formaven part de la batllia del mateix nom. Un cop reconquerida la zona, el rei va cedir a 1235 a Blasco d'Alagó, malgrat que posteriorment va acabar en mans de l'Ordre de Calatrava i després a la del Temple. L'Orde del Temple, pel seu caràcter militar va acabar fortificant moltes dels territoris que li eren cedits o que simplement comprava, per la qual cosa aixecada construccions defensives de diverses característiques. Quan l'Orde de Temple va començar a tenir problemes i va acabar desapareixent, gran part de les seves possessions van passar a l'Orde de Montesa, que va crear en el seu castell una Comanda Major. El poble va rebre diverses cartes de poblament, malgrat això, no es coneixia l'atorgada a 1281. Cal destacar que en 1421 les Corts del Regne d'Aragó es van reunir provisionalment en aquesta localitat.

## Descripció

El pas del temps ha quedat marcat en l'aspecte d'aquesta casa fortificada, fins al punt de ser difícil trobar avui aspectes que indiquin el seu caràcter defensiu, per haver-se perdut la fesomia original de l'edifici fortificat i la seua ubicació.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=1464
* ↑ Castillos, torres y fortalezas de la Comunidad Valenciana. — Valencia : Prensa Valenciana, 1995
* 1 2 http://www.monumentalnet.org/comunidad_valenciana/castellon_castello/coves_de_vinroma_les/coves_de_vinroma_les/casa_del_temple.php Arxivat 2014-06-05 a Wayback Machine.
* 1 2 3 http://www.castillosnet.org/espana/informacion.php?ref=CS-CAS-184 Arxivat 2014-06-05 a Wayback Machine.
* ↑ Espinosa Rufat, Gaspar; García Gil, Víctor «Còpia arxivada». Homologación a la ley 6/1994, L.R.A.U. con ordenación pormenorizada del suelo urbano y urbanizablede les Coves de Vinromà, 01-08-2005, pàg. 22. Arxivat de l'original el 2011-09-03 [Consulta: 11 gener 2015]. Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.
# Casa Gironès (Cassà de la Selva)

La Casa Gironès és una obra del municipi de Cassà de la Selva (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge urbà unifamiliar. Plantes desenvolupades entorn de l'escala i distribució a partir de la utilització de tres crugies com a sistema estructural. Hi ha una utilització d'ornamentació en obertures exteriors emfatitzant l'accés principal. Compta amb elements decoratius mitològics i florals sobre llindes de porta i finestres i balconeres. Conté un coronament de façana amb cornisa i frontó.

## Història

La construcció lliga al creixement urbà de finals del s. XIX i relacionat amb el desenvolupament de la indústria del suro. El recull els estilemes de l'arquitectura culta del moment.

## Referències

* 1 2 «Casa Gironès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Castell de Montornès (la Pobla de Montornès)

El castell de Montornès o de Puigperdiguers és al costat de l'ermita de la Mare de Déu de Montornès. Són al cim d'un turó a gairebé un km de la Pobla de Montornès.

## Història

El lloc és esmentat l'any 1066 en una donació per la qual el comte de Barcelona, Ramon Berenguer I, i la seva esposa Almodis donaren a Ramon Transunyer i a la seva muller Rotlenda i a llur descendència el puig anomenat Puigperdiguers, amb l'obligació de construir-hi una fortalesa. L'indret que segons A Virgili constituïa un castell termenat, fou anomenat posteriorment Montornès i fou l'origen del municipi de la Pobla de Montornès. L'any 1099 Ramon Transunyer en vengué els drets a Berenguer de Rajadell i el 1173 un fill o net de l'anterior, Ponç de Rajadell va vendre el "castrum quod vocatur Montem Tornes" al cenobi de Santes Creus que arribà a posseir pràcticament tot el terme de Montornès.
El 1259, l'abat Berenguer Aimeric atorgà una carta de poblament als habitants d'aquest assentament. Durant molt temps, Montornès fou una granja del monestir que hi nomenà un majoral administrador. En el fogatjament de 1365-70, s'hi comptaven 37 focs. L'any 1391 el monestir comprà al monarca Joan I la jurisdicció civil i criminal i Montornès restà en poder de Santes Creus fins a l'extinció de les senyories. D'ençà d'aquest segle xv el castell anà entrant en declivi fins al segle xix en què va restar del tot abandonat, quedant destruït durant les Guerres Carlines.

## Arquitectura

Les restes són força escasses. Hi ha dos elements: un recinte gran i una construcció massissa a l'angle sud-oest del clos de muralles. La construcció massissa fa 2,2 m d'ample i 5,1 m de llarg. Es conserva en una alçada de 5 m i ha estat consolidada. La muralla és de planta gairebé quadrada amb els quatre costats d'uns 30 m de llarg i un gruix de 90 cm. En alguns sectors té una alçada de 3 m. Els murs són fets de filades de pedres sense treballar. És difícil d'establir la datació d'aquestes construccions. El recinte de planta quadrada es devia fer cap al segle xiii. La construcció massissa sembla coetània però amb alguns trets probablement més primitius. També és difícil d'esbrinar quina era la seva funció.

## Bibliografia

* Catalunya Romànica ,vol. XXI El Vallès Occidental El Tarragonès i altres. Enciclopèdia Catalana, 1995, p.99.
* Català Roca, Pere [et al.].. Els castells catalans. Vol. IV. Barcelona: Dalmau, 1993. ISBN 978-84-232-0289-8.

## Enllaços externs

* Castell de Montornès (Puigperdiguers) al bloc de Castells Catalans
# Casa Xic (la Vall de Boí)

La Casa Xic és una obra de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa pagesa constituïda per l'edifici principal d'habitatge, situat dins el pati i dos edificis destinats a paller, alineats amb el carrer d'accés.
L'edifici de l'habitatge és de planta rectangular, i té planta baixa, dos pisos i golfes sota una coberta a tres vessants. Pel costat nord es recolza en la roca que tanca el poble i hi té un accés a nivell de golfes.
Els edificis de paller tenen cobertes amb un únic pendent, un cap al carrer i l'altre cap a la mitgera amb Casa Simamet.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Xic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Casa de Ventós I

La Casa de Ventós I és una obra de Begur (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici enclavat en una punta de la cala i amb cistes excel·lents a mar. Se'ns retalla com una gran pendent que s'adrecen al mar (que baixa cap a ell) i que segueix la directriu en planta d'un eix longitudinal que travessa l'edifici, i que neix a l'exterior i va a morir en estar en diferents desnivells (al seu costa t hi ha el menjador amb un gran obertura que permet l'exteriorització del a peça). L'eix longitudinal es va repartint per la casa a manera d'espina de peix i permet l'accés a les diferents estances.
L'entrada es recull per la part lateral esquerra (que és una façana corba i que conté les grans obertures. Quest porxo es pot tancar, i es converteix en l'aparcament i obert a marina.
Sembla con si l'edifici s'emmotllés a les corbes de nivell del terreny, tancant-se a la vila i obrint-se a les vistes.
El terreny es limitat pel camí de ronda de Sa Riera.
A l'interior hi ha un pati triangular (l'edifici necessita de la llum al darrere per evitar l'enfosquiment de la muntanya)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa de Ventós I». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 gener 2019].
# Casa Vincke

La casa Vincke és un edifici de Palamós (Baix Empordà) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una torre amb jardí que ocupa l'espai d'una illa de l'eixample, limita als carrer: Lòpez Puigcerver (façana), President Macià, Enric Vincke i Avió.

## Descripció

L'edifici consta de tres plantes. La primera està dividida en tres cossos, als extrems dos grans finestrals i al centre un porxo amb l'entrada principal, dividits per columnes estriades amb capitell decorat amb fulles d'acant. Un fris, profusament decorat, el separa del segon. Aquest consta de 6 finestrals d'arc de mig punt sostinguts per parelles de columnes molt estilitzades, els intercolumnis laterals estan decorats amb un relleu. Els carcanyols dels arcs també tenen un relleu de motiu vegetal. Com a remat hi ha un ràfec sostingut per 14 mènsules aparellades sobre l'eix de les columnes. El tercer pis, amb terrassa, és un afegit posterior. A l'interior cal remarcar els impressionants artesanats de cassetons de fusta recoberts de guix, diferents a cada habitació.

## Història

La casa data de finals del segle xix i fou construïda per un mestre d'obres de Palamós. Posteriorment s'afegeix el tercer pis destinat a les habitacions del servei, que altera substancialment la composició arquitectònica. Després de la guerra civil l'industrial comprà la casa (1940), ja que la seva havia estat destruïda en un bombardeig. S'ha conservat tal com era, l'únic que s'ha modificat és l'enrajolat del paviment. Tant la casa, recentment pintada, com el jardí estan molt ben cuidats.
El Pla General dissenyat l'any 1984 preveia l'expropiació de l'edifici per fer-hi serveis municipals. Actualment allotja un hotel.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Vincke». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* Casa Vincke
# Casa Villaescusa

La casa Villaescusa, situada al carrer López Pozas número 9 de la ciutat d'Oriola (Baix Segura), País Valencià, és un edifici residencial d'estil modernista valencià construït l'any 1915, que va ser projectat per l'arquitecte oriolà Severiano Sánchez Ballesta.
Es tracta d'una de les obres més destacades de l'estil modernista valencià a Oriola. Situat prop de la pujada al seminari, és popularment conegut amb el nom de Galerías Colón per l'antic comerç que va albergar, ja que l'edifici es troba en el xamfrà del carrer Colón.
Consta de planta baixa, dues altures i àtic de menor altura. Destaca en el seu conjunt l'ampli mirador de forma circular amb finestrals d'estil modernista i el color blau celest de la part superior de la façana. L'edifici ha estat restaurat per complet recentment per Juan Villaescusa Saavedra.

## Referències

* ↑ «Casa Villaescusa (Orihuela, Comunidad Valenciana) – MunDandy» (en castellà). [Consulta: 4 maig 2020].
* 1 2 Jaén i Urban, Gaspar. Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante (en castellano), 1999, p. 231. ISBN 84-7784-353-8 [Consulta: 13 novembre 2017].