OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# SystemC

SystemC és un conjunt de classes i macros C++ que proporcionen una interfície de simulació basada en esdeveniments (vegeu també simulació d'esdeveniments discrets). Aquestes instal·lacions permeten al dissenyador simular processos concurrents, cadascun descrit utilitzant la sintaxi C++ senzilla. Els processos SystemC es poden comunicar en un entorn simulat en temps real, utilitzant senyals de tots els tipus de dades que ofereix C++, alguns addicionals que ofereix la biblioteca SystemC, així com els definits per l'usuari. En certs aspectes, SystemC imita deliberadament els llenguatges de descripció de maquinari VHDL i Verilog, però es descriu més adequadament com un llenguatge de modelatge a nivell de sistema.
SystemC s'aplica al modelatge a nivell de sistema, exploració arquitectònica, modelatge de rendiment, desenvolupament de programari, verificació funcional i síntesi d'alt nivell. SystemC s'associa sovint amb el disseny a nivell de sistema electrònic (ESL) i amb el modelatge a nivell de transacció (TLM).

## Especificació del llenguatge

SystemC està definit i promogut per l'Open SystemC Initiative (OSCI, ara Accellera), i ha estat aprovat per l'IEEE Standards Association com a IEEE 1666-2011, el SystemC Language Reference Manual (LRM). El LRM proporciona la declaració definitiva de la semàntica de SystemC. OSCI també ofereix un simulador de prova de concepte de codi obert (de vegades conegut incorrectament com a simulador de referència), que es pot descarregar des del lloc web de l'OSCI. Tot i que la intenció d'OSCI era que els venedors comercials i el món acadèmic poguessin crear programari original compatible amb IEEE 1666, a la pràctica la majoria de les implementacions de SystemC s'han basat almenys en part en el simulador de prova de concepte OSCI.

## En comparació amb els HDL

SystemC té similituds semàntiques amb VHDL i Verilog, però es pot dir que té una sobrecàrrega sintàctica en comparació amb aquests quan s'utilitza com a llenguatge de descripció de maquinari. D'altra banda, ofereix un ventall d'expressió més gran, similar a la partició de disseny orientat a objectes i classes de plantilles. Tot i que estrictament una biblioteca de classes C++, SystemC de vegades es veu com un llenguatge per dret propi. El codi font es pot compilar amb la biblioteca SystemC (que inclou un nucli de simulació) per donar un executable. El rendiment de la implementació de codi obert OSCI és normalment pitjor que els simuladors comercials VHDL/Verilog quan s'utilitzen per a la simulació de nivell de transferència de registre.

## Referències

* ↑ «systemc.org» (en anglès). [Consulta: 13 desembre 2023].
* ↑ «Learn SystemC» (en anglès). [Consulta: 13 desembre 2023].
* ↑ «Browse Standards» (en anglès). standards.ieee.org. Arxivat de l'original el 2010-11-02. [Consulta: 13 desembre 2023].
* ↑ «SystemC» (en anglès). [Consulta: 13 desembre 2023].
# Marta Fernández

Marta Fernández és el nom dels següents personatges:
* Marta Fernández Farrés (Barcelona 1981), jugadora de bàsquet
* Marta Fernández Vázquez (Madrid, 1973), periodista
# Formes diferencials tancades i exactes

A l'entorn del càlcul vectorial i dins la topologia diferencial, els conceptes de forma tancada i forma exacta són definits per les formes diferencials, per les equacions
    d α = 0
perquè una forma donada α sigui una forma tancada, i
    Α = d β
per a una forma exacta, amb α donada i β desconeguda.
Com d ² = 0, ser exacta és condició suficient de ser tancada. En termes abstractes, l'interès principal d'aquest parell de definicions és de preguntar si aquesta és també una condició necessària és una manera de detectar la informació topològica per condicions diferencials. No té cap sentit real preguntar si una 0-forma és exacta, ja que d augmenta el grau en 1.
Els casos de formes diferencials en R ² i R ³ eren ja ben conegudes a la física matemàtica del segle xix. En el pla, 0-formes són simplement funcions, i les 2-formes són funcions per l'element d'àrea bàsica dx.dy , de manera que són les 1-formes
    Α = f ( x , i ) dx + g ( x , i ) di
les que són d'interès real. La fórmula per a la derivada exterior d és
    d α = ( f $_i$ - g $_x$) dx . di
on els subíndexs denoten derivades parcials per tant la condició perquè α sigui tancada és
    f $_i$ = g $_x$.
En aquest cas si h ( x , i ) és una funció llavors
    dh = h $_x$ dx + h $_i$ di .
La implicació de 'exacta' a 'tancada' és llavors una conseqüència de la simetria de les segones derivades, pel que fa a x i i .
El resultat topològic fonamental aquí és el lema de Poincaré . Estableix que per a un subconjunt obert contractista de X , qualsevol p -forma diferenciable definida en X que sigui tancada, és també exacta, per a qualsevol nombre enter p > 0 (això té contingut només quan p és a màxim n ).
Això no és veritat per a un anell obert en el pla, per a algunes 1-formes que no s'estenen suaument al disc sencer, de manera que una certa condició topològica és necessària.
En termes de la cohomologia de De Rham, el lema diu que els conjunts contractives tenen els grups de cohomología d'un punt (considerant que els 0-formes constants són tancades però vacu no són exactes).
# Suprun

Suprun (en rus: Супрун) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 601 habitants, pertany al municipi de Iúlovski. Suprun es troba a la vora del riu Mali Iegórlik, a 11 km a l'oest de Iúlovski.

## Referències

* ↑ Указ президиума ВС РСФСР от 22.12.1987 г. "О наименовании некоторых населенных пунктов в Ростовской области", 1987.
# Casa al carrer Major, 19 (l'Arboç)

La Casa al carrer Major, 19 és una obra de l'Arboç (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de grans dimensions. La façana principal que dona al carrer Major consta de tres plantes. Els baixos tenen dues portes allindades. El pis noble presenta una gran balconada que recorre tota la façana i que és compon d'una barana de ferro forjat i de dues portes balconeres. El segon pis té dos balcons amb barana de ferro i una sola porta balconera. El tercer pis presenta dues portes balconeres amb barana de ferro. Els darreres de l'edifici donen al carrer Andreu Lleonart. Podem observar-hi dues plantes, les dues compostes per unes grans galeries porticades amb quatre arcs de mig punt.

## Història

L'edifici és deshabitat i molt abandonat, sobre tot la façana principal.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Major, 19». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# Illa Margarita

Illa Margarita (en castellà Isla Margarita o Isla de Margarita) és l'illa principal de l'estat veneçolà de Nueva Esparta, al Mar Carib, al nord-est de la costa de Veneçuela. L'estat també conté dues illes menors: Coche i Cubagua. La capital és La Asunción. Les principals activitats econòmiques són el turisme, la pesca i la construcció. La seva població és aproximadament 420.000 habitants.

## Ciutats principals

* Porlamar és la ciutat més gran d'Illa Margarita, coneguda pel seu centre comercial; botigues i restaurants. Té una població estable de 85.000 habitants en temporada baixa; i arriba a uns 125.000, en temporada alta. Té dues platges urbanes.
* Juan Griego té una població al voltant de 45.000 habitants, petits centres comercials i platges. La Galera és una fortalesa vora el centre del municipi, on el 1814 es va lliurar una coneguda batalla per la independència d'Espanya.
* Pampatar és un dels municipis més grans de l'illa. Pampatar té una població aproximada de 50.000 habitants.
* La Asunción és la capital de l'estat federal de Nueva Esparta, amb uns 25.000 habitants. És la seu del govern regional.

## Toponímia

Colom va batejar l'illa amb el nom de La Asunción, per haver estat descoberta en la data en la qual es van fer cristians. A l'any següent, en 1499, Peralonso Niño i Cristóbal Guerra la van rebatejar amb el nom de "La Margarida" a causa de l'abundància de perles trobades a la regió, altres hipòtesis suggereixen que el nom de "Margarita" es refereix a la reina Margarida d'Àustria. Una altra de les hipòtesis és que el català Pere Margarit, que va viatjar al costat de Colom en les seves expedicions, les bategés amb el nom de Margarides. I finalment pels defensors del Colom català afirmen que el nom fou posat en honor de la primera muller de Joan Colom Bertran que es deia Margarida d'Alós.

## Història

El 19 d'abril de 1810 va ser una de les set províncies veneçolanes que va declarar la independència de la Corona Espanyola, i durant la Guerra d'independència de Veneçuela els espanyols comandats per Pablo Morillo no aconseguiren capturar-la, i en dissoldre's en la Gran Colòmbia sorgir la República independent de Veneçuela, també fou una de les seves 13 províncies originals.

## Referències

* ↑ Archer, Christon I. The Wars of Independence in Spanish America (en anglès). Rowman & Littlefield, 2000, p. 221. ISBN 0842024697.

## Vegeu també

* Platja El Yaque.

## Enllaços externs

* Feliz Viage Arxivat 2013-05-10 a Wayback Machine. (castellà)
# Stella Rimington

Stella Rimington (Londres, 13 de maig de 1935), nom de naixement Stella Whitehouse, és una agent i escriptora britànica.

## Biografia

Stella Whitehouse neix a Londres. Va estudiar literatura anglesa a la Universitat d'Edimburg. Va ser la primera dona a ser directora de l'MI5, els serveis de seguretat britànics que principalment es dedica a la seguretat interna del país, des del 1992 al 1996. Després ha treballat a Mark&Spencer i BG Group. És també autora de diverses novel·les policials. Va contreure matrimoni amb John Remigton en 1961, van ser pares de dues filles, la parella després se separà.

## Publicacions

* Rimington, Stella. At Risk. Londres: Hutchinson, 2004. ISBN 0-09-179996-1.
* Rimington, Stella. Secret Asset. Londres: Hutchinson, 2006. ISBN 0-09-180024-2.
* Rimington, Stella. Illegal Action. Londres: Hutchinson, 2007. ISBN 0-09-179722-5.
* Rimington, Stella. Dead Line. Londres: Quercus Publishing, 2008. ISBN 978-1-84724-310-2.
* Rimington, Stella. Present Danger. Londres: Quercus Publishing, 2009. ISBN 978-1-84724-994-4.
* Rimington, Stella. Rip Tide. Londres: Bloomsbury Publishing, 2011. ISBN 978-1-4088-1112-2.
* Rimington, Stella. The Geneva Trap. Londres: Bloomsbury Publishing, 2012. ISBN 978-1-4088-3218-9.
* Rimington, Stella. Close Call. Londres: Bloomsbury Publishing, 2014. ISBN 978-1-4088-4104-4.
* Rimington, Stella. Breaking Cover. Londres: Bloomsbury Publishing, 2016. ISBN 978-1-63286-526-7.

## Referències

* ↑ «First lady of espionage». BBC News Online, 8 September, 08-09-2001 [Consulta: 26 octubre 2008].
* ↑ «1993: Secret Service goes public» (BBC News Online: On This Day (16 July)). , 16-07-1993 [Consulta: 26 octubre 2008].
# Fiães (Melgaço)

Fiãés és una freguesia portuguesa del concelho de Melgaço, amb 11,85 km² de superfície i 300 habitants (2001). La seva densitat de població és de 25,3 hab/km².
# Sup’Internet

Sup’Internet és una escola privada de postgrau d'Internet amb seu a París. Fundada l'any 2011.
La creació de l'escola es va anunciar el gener de 2011. Els líders del Groupe Ionis, fundadors de l'escola, van justificar aquesta obertura per dos motius principals: Internet ha tingut una proporció tan gran en l'economia que aquest sector requereix personal específicament França, que no tenia una escola dedicada, es va contractar a l'estranger. Aquesta anàlisi personal va ser compartida per Xavier Niel, Marc Simoncini i Jacques-Antoine Granjon, que van obrir el mateix any la École européenne des métiers de l'Internet amb un pla d'estudis comparable. La primera classe de SUP'Internet es va unir a l'escola el 2012. El 2014, es va incorporar al campus de París del grup, juntament amb E-Artsup i l'ISEG.
El 2018, l'escola ofereix tres cursos en 3 anys després del Batxillerat i un altre en 5 anys.

## Referències

* ↑ (francès)SUP’Internet, trois métiers du web à la carte
* ↑ (francès)Deux nouvelles écoles dédiées à l'Internet
* ↑ (francès)Les nouvelles « écoles de l'Internet » vont devoir faire leurs preuves
* ↑ (francès)SUP'Internet déménage ! L'école s'installe au sein du Campus Numérique & Créatif Arxivat 2018-03-30 a Wayback Machine.
# Catherine Robbin

Catherine Robbin (Toronto, 28 de setembre de 1950) és una mezzosoprano canadenca. Va ser elegida oficial de l'Orde del Canadà el 2011.
Nascuda a Toronto, Robbin va estudiar al "Royal Conservatory of Music" i va rebre classes particulars a París i Londres. Gran part del seu treball ha estat en el camp de la música antiga; sovint ha cantat i enregistrat amb John Eliot Gardiner i el cor Monteverdi, i ha treballat amb Christopher Hogwood i l'Acadèmia de Música Antiga. Ha interpretat papers en nombroses òperes de Händel, incloses Medoro a Orlando, el paper principal de Giulio Cesare i Floridante i Eduige a Rodelinda; també ha cantat Annio a La clemenza di Tito i Dido a Dido and Aeneas. En concert ha cantat l'Alto Rhapsody de Brahms, el Sea Pictures d'Edward Elgar, i cançons i cicles d'Hector Berlioz i Gustav Mahler. El seu darrer concert va ser el maig de 2003 al "Glenn Gould Studio". Va ser professora de cant a la Universitat de York entre 2000 i 2018.

## Enregistrament

* Mahler Lieder, CBC Records. Els cantants Andreas Schmidt i Catherine Robbin i la "KW Symphony" dirigits per Raffi Armenian.

## Referències

* ↑ Gillis, Wendy (30 de desembre de 2011). "Voluntari" completament humiliat "per l'Ordre del Canadà". Toronto Star. Consultat el 4 de juny de 2019.
* ↑ Laura Williams Macy (2008). El llibre dels cantants d'òpera del Grove. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-533765-5
* ↑ Poole, Elissa (12 de maig de 2003). "Una diva fa el seu últim arc". Globe & Mail. Toronto. pàgines R3. ProQuest 1369096895
* ↑ Concert de celebració de Catherine Robbin l'1 de març". Universitat de York. 20 de febrer de 2018. Consultat el 26 de març de 2018.
* ↑ Mahler Lieder". Gramophone, reviewed May 1992
# Perles (Fígols i Alinyà)

Perles és un nucli de població del municipi de Fígols i Alinyà, a l'Alt Urgell. A 780 m sobre el nivell del mar. Si us hi fixeu veureu que està edificada damunt d'una elevació, tots els indicis ens fan pensar que en aquell lloc hi havia el Castell dels Templers, que hi van viure fins al 1319, any en què el Papa Climent VII en va decretar la dissolució i per això els fogatges de 1497 i 1553 parlen encara del Castell de Perles. Quan es va produir la dissolució, aquests indrets restaren deshabitats al llarg d'uns 100 anys. No va ser fins que es van començar a explotar els boscos que no es va repoblar la zona, i llavors la casa comtal de Cardona, propietària dels terrenys, no deixava edificar arran dels boscos, per això i per l'existència del castell templer, la gent que va anar arribant es va establir a Perles. Actualment té 16 habitants. Es troba aigua avall d'Alinyà, a la dreta del riu Perles. S'hi pot trobar l'església de Sant Romà, envoltada pel cementiri. Sobre un tossal a 1.178 metres d'altitud hi ha la capella de Sant Ponç d'Alinyà i al sud, prop del Coll de Boix, hi ha la capella romànica de Santa Pelaia.

## Referències

* ↑ GGCC, Fígols i Alinyà: Perles.
* ↑ Catalunya Romànica XI, p. 210-211.
Viccionari
# Okiya

Una okiya (置屋) és la casa on resideixen les geishes i les maikos durant la duració del seu nenki o contracte. Les okiyes es troben habitualment en els barris de geishes o hanamachi.
El primer pas d'una jove per arribar a ser geisha és ser acceptada per una okiya, una casa de geishes propietat de la dona que pagarà el seu aprenentatge. La cap de l'okiya és anomenada okasan, que traduït al català vol dir mare. Normalment l'okiya paga totes les despeses que comporta el seu ensinistrament, incloent-hi el manteniment, el vestuari i les classes. L'Okiya és una part molt important de la vida de les geishes i les maikos perquè les dones que hi viuen formen part de la seva família, i l'okasan arranja la seva carrera al Karyukai (món de la flor i el salze). La geisha paga un percentatge dels seus emoluments per mantenir la casa i sostenir tota la gent que hi viu que no són geishes, incloent-hi les maiko, geishes retirades i serventes.
Poden haver més d'una geisha o maiko vivint simultàniament en una okiya. De la mateixa manera, hi ha cases amb la llicència d'okiya en les quals no es troba vivint cap geisha. Generalment, una geisha que hagi satisfet totes les seves obligacions financeres amb l'okiya pot escollir de viure independentment de la casa, però continuarà afiliada a l'okiya per la resta de la seva carrera.
Tot i mantenir tota la seva atenció en els homes degut a la seva feina, les geishes i les maikos viuen en una societat matriarcal. Les dones gestionen les okiyes, les dones ensenyen les arts necessàries per a esdevenir una geisha, i les dones introdueixen a la nova maiko en les cases de te (ochaya) que serà on es guanyaran el pa. Les dones gestionen les cases de te i poden fer prosperar o arruïnar la carrera d'una geisha. Si una geisha ofèn a la propietària d'una casa de te on ella treballa, pot perdre completament la seva forma de guanyar-se la vida.
L'okasan de l'okiya pot adoptar una de les geishes com a filla (musume), amb la finalitat d'instituir-la hereva seva, així la jove viurà a la okiya i tot els diners que pugui guanyar aniran a la okiya. Sota aquest arranjament, els deutes de la geisha són assumits per la okiya.
# Idaho Falls

Idaho Falls és una població dels Estats Units a l'estat d'Idaho. Segons el cens del 2008 tenia 57.133 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Idaho Falls tenia 50.730 habitants, 18.793 habitatges, i 13.173 famílies. La densitat de població era de 1.147,4 habitants/km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,3% tenia menys de 18 anys, un 10,1% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 20,9% de 45 a 60 i un 11,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,8 homes.
Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- Idaho Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Idaho Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Sínia del Mas de la Serra

La Sínia del Mas de la Serra és una obra del municipi de Talamanca (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt format per una bassa, una sínia, un aqüeducte i un dipòsit. La sínia té planta quadrangular amb coberta a dues aigües (actualment ensorrada). El parament és de pedra i morter, té una porta d'accés amb arc rebaixat de maons i dues petites finestres. A l'exterior conserva el mecanisme al capdamunt d'un mur estret i allargat situat al mig de la bassa d'on es recollia l'aigua. Des de la paret de llevant surt un aqüeducte de 36 metres de llarg, format per pilars rectangulars, vuit voltes amb l'intradós fet de maons en plec de llibre i una estreta canalització per on circulava l'aigua. El dipòsit on es guardava l'aigua és quadrangular, reforçat a l'exterior per dos petits contraforts.
Aquesta sínia permetia regar els horts que antigament hi havia en aquest terreny: l'aigua era recollida per la bassa, remuntada pel sistema mecànic de la sínia i conduïda per l'aqüeducte cap a un dipòsit.

## Referències

* 1 2 «Sínia del Mas de la Serra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 novembre 2015].
# Marta Elka

Marta Elka Calafell López (Palma, 1983), de nom artístic Marta Elka, és una compositora, cantant i violinista mallorquina. La seva obra és una síntesi de folk, cultura mediterrània i literatura. Eix d'una família de músics. Amb la seva mare, Pilar Reiona, dirigeix el grup Xaloc Música. Amb el grup Posidònia recupera el repertori popular amb un tast contemporani.

## Discografia

* 2006 Moments (Audiovisuals de Sarrià)
* 2007 Cançonetes de Nadal (Audiovisuals de Sarrià)
* 2010 Que plogui! (Blau)
* 2014 Quartet de coses (Audiovisuals de Sarrià)
* 2017 Música Mediterrània amb el grup Posidònia (Blau Discmedi)
* 2017 25 anys en un sospir amb el grup Xaloc Música
* 2018 Sonen les campanes! (Blau Discmedi)
* 2019 Cançons de maternitat: amb el productor i llaütista Toni Pastor, poemes de Carme Riera (Blau Discmedi)

## Recopilatoris amb diversos autors

* 2010 Manual Inacabat (per anar per la vida). Guillem d'Efak sentit per Joan Martorell
* 2014 Canten Giné (Angelets de la Terra)
* 2016 L'inquilí del gel (Blau)

## Premis i reconeixements

* Premi Enderrock de les Illes Balears (2018) per al disc 25 anys en un sospir
* Premi Enderrock de les Illes Balears (2019) al millor disc folk Sonen les campanes!
* Finalista al IX Certamen Terra i Cultura (Premi Miquel Martí i Pol) del Celler Vall Llach, amb la cançó «Ales útils» musicant uns versos del poeta Miquel Àngel Lladó Ribas i candiata a la XII edició dels «Premis de la Música independent» (2020).

## Referències

* ↑ «Marta Elka». Institut de la Llengua i la Cultura de les Illes Balears (ILLENC). [Consulta: 11 maig 2017].
* ↑ Capellà, Ll. «Marta Elka: "Me apropio del folk y lo reconvierto en lenguaje actual"» (en castellà). Última Hora | Quién es quién, 23-04-2011 [Consulta: 18 juny 2020].
* 1 2 3 Albet, Isaïes «Marta Elka dona a llum «Cançons de maternitat»». EDR Balears, 37 [Consulta: 21 juny 2020].
* ↑ Rodas, Gabi «Marta Elka, experiencia al servicio de la renovación» (en castellà). Diario de Mallorca, 01-02-2019.
* ↑ Navarro, Elena «La cantant Marta Elka i l'escriptora Carme Riera s'uneixen en el disc 'Cançons de maternitat'». Ara Balears, 25-07-2019.
* ↑ «Marta Elka» (en castellà). Premios de la Música Independiente (Min). Unión Fongráfica Independiente. [Consulta: 21 juny 2020].
# Amolops chapaensis

Amolops chapaensis és una espècie de granota que viu a la Xina, Vietnam i, possiblement també, a Laos, amenaçada d'extinció per la destrucció de l'hàbitat natural.

## Referències

* ↑ van Dijk, P.P., Truong, N.Q., Ohler, A., Shunqing, L. &, Datong, Y. 2004, Amolops chapaensis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 17 d'abril del 2008
# Casa al carrer d'en Pere Almeda, 6 (Roda de Ter)

La Casa al carrer d'en Pere Almeda, 6 és una obra noucentista de Roda de Ter (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. Presideix el primer pis un balcó d'obertura d'arc de mig punt, decorat amb motllures que en ressegueixen el perfil i motius geomètrics sobreposats a la clau de l'arc. La barana és de balustres de pedra i l'ampit acaba amb una motllura que segueix ressaltant el forjat. Al pis superior s'obre una finestra triforada d'arcs de mig punt amb ampit motllurat. La façana acaba amb una barbacana de colls de fusta decorada amb rajoles de ceràmica vidriada.

## Història

Aquesta casa segueix la tipologia dels habitatges del nucli antic de Roda, edificis entre mitgeres i de dos pisos. Durant els segles XVII i XVIII, amb la vinguda de la industrialització i la implantació de les fàbriques tèxtils a Roda, s'edificà la majoria de cases del nucli antic. Moltes d'aquestes foren restaurades o modificades durant el segle XX sense variar substancialment la seva estructura.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer d'en Pere Almeda, 6». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Piedecuesta

Piedecuesta és un municipi del departament de Santander, Colòmbia.
Es troba a 17 quilòmetres de Bucaramanga, i forma part de la seva àrea metropolitana. La seva extensió territorial és de 344 quilòmetres quadrats.
El municipi limita pel nord amb Tora i Floridablanca.Pel sud amb Guaca, Cepita, Aratoca i Los Santos. Per l'orient Santa Bárbara, i per l'occident amb Girón.
Piedecuesta té 129.000 habitants (Dane 2009).

## Enllaços externs

* Alcaldia de Piedecuesta