OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Um Adeus Português

Um Adeus Português és una pel·lícula portuguesa del gènere drama, dirigida i escrita per João Botelho i Leonor Pinhão. Fou protagonitzada per Maria Cabral, Isabel de Castro, Fernando Heitor i Ruy Furtado, i es va estrenar a Portugal el 17 d’abril de 1986.

## Argument

Anys després de la mort del seu fill a la Guerra colonial portuguesa, una parella d'ancians viatja a Lisboa per començar una nova vida i tornar a trobar la seva vella nora, malgrat el dolorós record del passat.

## Repartiment

* Maria Cabral - Laura
* Isabel de Castro - Piedade
* Fernando Heitor - Alexandre
* Ruy Furtado - Raul
* Cristina Hauser - Rosa
* João Perry - Jorge
* Henrique Viana - Editor
* António Peixoto - Pare
* Luís Lucas - Soldat
* Diogo Dória - Soldat
* Anamar
* Zé da Guiné - Soldat
* André Gomes
* Cremilda Gil - Empleada

## Producció

La pel·lícula es va rodar completament a Portugal, però amb algunes escenes rodades a Àfrica. Entre els diferents assistents del llargmetratge hi havia els directors Margarida Cardoso i Pedro Costa. Les escenes de 1985, a Portugal, es van rodar en color, mentre que les escenes de 1973, a l'Àfrica, es van rodar en blanc i negre, en referència a l'emissió televisiva de la guerra colonial portuguesa.
L'exèrcit portuguès va dubtar inicialment a proporcionar l'assistència necessària amb equips i consultoria. Tanmateix, l'exèrcit no va tenir cap objecció, però els soldats no estaven mentalment preparats a causa del trauma psicològic causat per la guerra.
Maria Cabral, considerada l'actriu símbol del Novo Cinema Portuguès, va fer la seva última aparició al cinema, en aquesta pel·lícula, després de traslladar-se a França.

## Recepció

La pel·lícula es va estrenar a tot el món el 5 d'abril de 1986 als Estats Units i al Festival de Cinema de Londres. Al mateix any, la pel·lícula es va projectar al Festival Inernacional de Cinema de Berlín, on va guanyar el Premi Promocional de l'Organització Internacional del Cinema Catòlic, i al Festival do Rio, on va rebre el premi Tucano de Ouro. També es va emetre al canal alemany Hessischer Rundfunk el 31 de gener de 1987.

## Referències

* ↑ Leitão de Ramos, Jorge. Dicionário do Cinema Português 1962-1988. Lisboa: Editorial Caminho, 1989, p. 426. ISBN 9789722104463.
* ↑ «Cinema Português: Cronologia — 1986». Instituto Camões. Arxivat de l'original el 2021-03-03. [Consulta: 3 abril 2023].
* ↑ «Um Adeus Português». Público.
* ↑ Alcides Murtinheira e Igor Metzeltin. Geschichte des portugiesischen Kinos Gebundene Ausgabe (en alemny). Viena: Praesens Verlag, 2010, p. 240. ISBN 978-3-7069-0590-9.
* ↑ Chevrie, Marc. Entre-Temps (en francès). Cahiers du Cinéma, 1987.
* ↑ «Um Adeus Português (1985)».
* ↑ «João Botelho — Prémios e Distinções». Universidade do Porto.

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
* Um Adeus Português, Rádio e Televisão de Portugal
* Um Adeus Português a Lexikon des internationalen Films
# Uma (casa)

Una uma és una casa tradicional de la part occidental de l'illa de Siberut a Indonèsia. L'illa forma part de les illes Mentawai a la costa occidental de Sumatra.
Les estructures es veuen influenciades per l'estil d'Aceh. Van ser utilitzades com a cases comunals per la tribu Sakuddei abans que fossin obligats a abandonar la seva tradicional forma de vida entre els anys 1950 i 1960. Des de llavors, s'han fet alguns intents per tornar a restablir les antigues zones d'assentament. Les «umes comunals» són rectangulars amb una terrassa a cada extrem. Poden arribar a mesurar tres-cents metres quadrats de superfície. Construïdes sobre pilots, tradicionalment no tenen finestres. L'interior està separat en diferents espais amb portes per interconnectar-los.
Els pobles es construïen al costat del riu i es componien d'una o més umes comunals i cases unifamiliars d'una planta conegudes com a lalep. Als pobles hi vivien fins a tres-centes persones i els pobles més grans es dividien en sectors en utilitzar l'estructura social de clans patrilineals. S'utilitza la mateix paraula uma per a designar aquest clan, i la seva casa. Els rusuk eren habitatges per a les vídues i solters similars a la casa comunal de la família, però sense altar. L'uma era el centre de la vida social, religiosa i política i és aquí on cada membre del poble de la societat igualitària Mentawai es reunia per debatre sobre assumptes que afectaven a tota la comunitat.
Igual que molts indonesis, els Mentawaians creuen en una ànima que abandona el cos després de la mort per esdevenir un fantasma. Per protegir-se d'aquests esperits, es col·locaven tòtems al voltant de les entrades del poble que formen alhora una tanca pel bestiar i una fortificació.

## Bibliografia

* Schefold, R. «The house as a group: Traditional dwellings on Sibarut, Mentawai». A: R. Schefold, Peter Nas & Robert Wessing. Indonesian Houses (en anglès). Volum 2: Survey of Vernacular Architecture in Western Indonesia. Leiden: Brill, 2008, p. 145-174 (N° 251 de: Verhandelingen van het Koninklijk Instituut voor Taal-, Land- en Volkenkunde). ISBN 9789004253988.

## Referències

* ↑ Dawson, Barry; Gillow, John. The Traditional Architecture of Indonesia (en anglès). Londres: Thames and Hudson, 1994, p. 32–33. ISBN 0-500-34132-X.
* ↑ Schefold, 2008, p. 145-146.
* ↑ Schefold, 2008, p. passim.
# Valentina Rastvorova

Valentina Rastvorova (ucraïnès: Валентина Ксенофонтівна Растворова) (Odessa, 17 de juny de 1933 - Moscou, 24 d'agost de 2018) fou una tiradora d'esgrima ucraïnessa, especialista en floret, que va competir sota bandera de la Unió Soviètica durant les dècades de 1950 i 1960. Es casà amb el waterpolista Borís Grixin. Els seus fills, Ievgueni Grixin i Ielena Grixina, també han estat esportistes olímpics.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on quedà eliminat en sèries en la prova del floret individual del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Roma, va disputar dues proves del programa d'esgrima. En la prova del floret per equips va guanyar la medalla d'or, mentre en la del floret individual guanyà la de plata en perdre la final contra l'alemanya Heidi Schmid. El 1964, a Tòquio, va disputar els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics. En la prova del floret per equips guanyà la medalla de plata, mentre en la del floret individual quedà eliminada en sèries.
En el seu palmarès també destaquen nou medalles al Campionat del món d'esgrima, sis d'or, dues de plata i una de bronze, entre les edicions de 1956 i 1967. Fou tres vegades campiona de la URSS, el 1956, 1964 i 1967 i dues de la Copa d'Europa d'esgrima, el 1966 i 1967.
Una vegada retirada exercí d'entrenadora.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Valentina Rastvorova». [Consulta: 9 agost 2023].
* ↑ «РАСТВОРОВА Валентина Ксенофонтовна | Российские спортсмены | Спортивная Россия» (en rus). [Consulta: 9 agost 2023].
* ↑ Растворова Валентина Ксенофонтовна. Great Soviet Encyclopedia
# Uperoleia crassa

Uperoleia crassa és una espècie de granota que viu a Austràlia.

## Referències

* Cogger, H., Roberts, D. & Horner, P. 2004. Uperoleia crassa. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 22 d'abril del 2008.
# Una boda a la Toscana

Una boda a la Toscana (títol original en neerlandès, Toscaanse Bruiloft) és una pel·lícula de comèdia romàntica del 2014 dirigida per Johan Nijenhuis. La banda sonora va ser composta pel violinista i director neerlandès André Rieu. Va guanyar el premi Pel·lícula d'Or després d'haver venut 100.000 entrades i el premi Pel·lícula de Platí després d'haver-ne venut 400.000. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.

## Repartiment

* Sophie van Oers com a Sanne Klaartje van Straaten
* Jan Kooijman com a Jeroen Gerben Beukering
* Simone Kleinsma com a Marla van den Boomgaard
* Ernst Daniël Smid com a Tom Hendrik van Straaten
* Diederik Ebbinge com a Robert Frederik 'Bob' van Aspen
* Lieke van Lexmond com a Lisa Frederique Marianna Geertruida Leidekker
* Dirk Zeelenberg com a Koos Leidekker
* Martine Sandifort com a Bella
* Carolien Spoor com a Dominique Maria Leidekker
* Ruud Feltkamp com a Erik van Aspen
* Matteo van der Grijn com a Camillo
* Alessandro Bressanello com a Burgemeester Vittorio Bellamonti
* Joy Wielkens com a Lot
* Medi Broekman com a Marjolein

## Referències

* 1 2 Títol en català a ésAdir
* ↑ «Toscaanse Bruiloft» (en neerlandès). FilmTotaal.
* ↑ «André Rieu componeerde muziek Toscaanse Bruiloft» (en neerlandès). NU.nl, 20-01-2014 [Consulta: 17 gener 2021].
* ↑ «Lieke van Lexmond bruid in Toscaanse bruiloft» (en neerlandès). NU.nl, 21-05-2013 [Consulta: 17 gener 2021].
* ↑ «Platina Film voor Toscaanse Bruiloft» (en neerlandès). NU.nl, 23-02-2014 [Consulta: 17 gener 2021].
# Una aventura reial

Una aventura reial (títol original: Annie: A Royal Adventure!) és un telefilm estatunidenc dirigit per Ian Toynton, difós l'any 1995. Un DVD del film va sortir l'any 2004 per les regions 1 i 2. Ha estat doblat al català.

## Argument

Annie va a Londres amb el seu pare adoptiu Oliver "Daddy" Warbucks, dues amigues, i el científic Eli Eon que ha inventat una nova formula d'explosius. Durant el viatge, coneix la temible Lady Edwina Hogbottom (Joan Collins), el projecte de la qual és fer saltar el palau de Buckingham amb la finalitat de recuperar el que estima li han de tornar: el tron del Regne Unit. Compta servir-se de la fórmula de Eon per arribar-hi. Però Annie i les seves amigues no hi estan d'acord.

## Repartiment

* Ashley Johnson: Annie Warbucks
* Joan Collins: Lady Edwina Hogbottom
* George Hearn: Oliver "Daddy" Warbucks
* Ian McDiarmid: Eli Eon
* Emily Ann Lloyd: Hannah
* Camilla Belle: Molly
* Crispin Bonham-Carter: Rupert Hogbottom
* Perry Benson: Mean Murphy Knuckles
* Antony Zaki: Punjab
* David Tse: Asp
* Carol Cleveland: Miss Hannigan
* Deborah Maclaren: Madame Charlotte
* Timothy Bateson: Derwood
* Ian Redford: David Webb
* Jayne Ashbourne: Charity

## Referències

* ↑ «Una aventura reial». esadir.cat.
* ↑ «Annie: A Royal Adventure!». Allociné.
# Tubac

Tubac és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Arizona. Segons el cens del 2000 tenia 949 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tubac tenia 949 habitants, 481 habitatges, i 303 famílies La densitat de població era de 44,8 habitants/km².
Dels 481 habitatges en un 12,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,3% hi vivien parelles casades, en un 2,9% dones solteres, i en un 36,8% no eren unitats familiars. En el 32,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 21% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era d'1,97 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,45.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 12,3% tenia menys de 18 anys, un 2,5% entre 18 i 24, un 12,1% entre 25 i 44, un 37,8% de 45 a 60 i un 35,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 58 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.444 $ i la renda mediana per família de 59.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.528 $ mentre que les dones 30.268 $. La renda per capita de la població era de 46.643 $. Aproximadament el 2,1% de les famílies i el 6,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més a prop

El següent diagrama mostra les poblacions més a prop.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tubac». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tubac». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Tulun (Irkutsk)

* Per a altres significats, vegeu «Tulun».
Tulun (en rus Тулун) és una ciutat de l'óblast d'Irkutsk, a Rússia. Es troba al sud de Sibèria, a la vora del riu Ïia, a 350 km al nord-oest d'Irkutsk.

## Història

Tulun fou creada al segle xviii, Tulun significa 'vall' en iakut. A la segona meitat del segle xix Tulun era una ciutat pròspera gràcies a l'activitat mercantil. El 1897 arribà a la vila el Transsiberià, la qual cosa propicià encara més el desenvolupament econòmic.

## Enllaços externs

* (rus) Informació sobre Tulun
* (rus) Mapes topogràfics
# Vallmanya (Pinós)

Vallmanya és un poble i administrativament una de les cinc entitats de població del municipi de Pinós, a la comarca catalana del Solsonès.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| Any | Nucli urbà | Nucli urbà | Nucli urbà | Poblament dispers | Poblament dispers | Poblament dispers | Total |
| Any | Homes | Dones | Total | Homes | Dones | Total | Total |
| 2000 | 0 | 0 | 0 | 31 | 33 | 64 | 64 |
| 2001 | 0 | 0 | 0 | 29 | 36 | 65 | 65 |
| 2002 | 0 | 0 | 0 | 30 | 38 | 68 | 68 |
| 2003 | 0 | 0 | 0 | 30 | 33 | 63 | 63 |
| 2004 | 0 | 0 | 0 | 33 | 34 | 67 | 67 |
| 2005 | 0 | 0 | 0 | 33 | 30 | 63 | 63 |
| 2006 | 0 | 0 | 0 | 36 | 28 | 64 | 64 |
| 2007 | 5 | 6 | 11 | 31 | 21 | 52 | 63 |
| 2008 | 8 | 6 | 14 | 33 | 20 | 53 | 67 |
| Font: INE ||||||||

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya Arxivat 2009-08-16 a Wayback Machine.
# Vicenta del Buen Pastor Fernández Montesinos

Vicenta del Buen Pastor Fernández Montesinos (Hellín, 26 d'abril de 1817 - Hellín, 13 de febrer de 1876) va ser una religiosa clarissa, organista i compositora espanyola.
Va néixer a Hellín el 26 d'abril de 1817. Va esdevenir novícia al monestir de Santa Clara d'Hellín el 5 de setembre de 1826, on va prendre hàbit el 1829 i va professar el 1833. Va ser molt aficionada a la música i va aprendre les primeres lliçons de la mestra de novícies i alhora organista del convent. Més tard va ser deixebla de Robustiano Hernández en harmonia. Després va continuar com a autodidacta i va arribar a ser organista i directora musical del convent. Va ser una compositora hàbil, i segons Saldoni va comprendre algunes misses. Va ser abadessa del convent catorze anys en dos períodes diferents: de 1858 a 1863 i de 1867 a 1876, passant alguns moments difícils per a la comunitat que va aconseguir superar. Va morir el 13 de febrer de 1876. Segons Gregorio García, no es conserva documentació de l'època en què Fernández va estar al capdavant de la secció de música i del cor a l'arxiu del convent, i ho atribueix a la manca de cura, el pas del temps, el trasllat de la comunitat o possibles incendis o a les guerres.

## Referències

* 1 2 3 Saldoni, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 2. Madrid: Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 313-314.
* ↑ Gómez, Pedro Jesús. D. Robustiano Hernández y el fondo de música para guitarra de Tobarra (en castellà). Albacete: Instituto de Estudios Albacetenses "Don Juan Manuel", 2009, p. 75.
* ↑ García Ruiz, Gregorio. La música en el convento de Santa Clara de Hellín en los siglos XIX y XX (en castellà). vol. 1. Albacete: Instituto de Estudios Albacetenses "Don Juan Manuel", 2007, p. 18.
# Vicenta Ronquillo

Vicenta Ronquillo (Madrid, 1760–?, ?) va ser una cantant, actriu i compositora espanyola.
Va néixer a la vila de Madrid el 1760, en el si d'una família distingida, tanmateix òrfena de pare i mare des de la infància.
Va dedicar-se al cant, com a tonadillera, i a la composició musical, tot i que, per exemple, Baltasar Saldoni va afirmar que desconeixia si l'actriu i la compositora eren la mateixa persona. El 28 de desembre de 1773, quan tenia 13 anys –segons sortí anunciat a la Gaceta de Madrid– va publicar a la capital algunes de les seves composicions musicals, un total de sis minuets per a saltiri. Va actuar per primera vegada el 1784 al sainet La bien recomendada, escrit expressament per a ella per Ramón de la Cruz, i durant el qual va cantar tonadilles i va tocar el saltiri. En aquesta representació va tenir força èxit en el cant, però sobretot per la seva habilitat tocant l'instrument. Ja l'any següent va formar part de la companyia de Ribera.
Més tard conegué a Sebastián Briñoli, un italià instal·lat a Espanya de qui va ser deixebla i amb el qual es va casar el 1776, malgrat l'oposició dels seus tutors, Fausto Aguado i Félix Solesio. Actuà a diversos teatres de Madrid, però el 1787 va quedar fora de la companyia i hagué de buscar una feina desvinculada de l'activitat teatral, hom afirma que passant força penúries. Després va passar a un teatre de Barcelona i el 1790 era cantant al teatre d'Alacant. L'any següent està documentada com a cantant d'una companyia al teatre de Cartagena, sota la direcció de l'italià Lázaro Calderi.

## Referències

* 1 2 3 4 Segismundo (en castellà). vol. 8. Madrid: CSIC, 1972, p. 189.
* 1 2 Cotarelo Mori, Emilio; Álvarez Barrientos, Joaquín. Actrices españolas en el siglo XVIII (en castellà). Madrid: Publicaciones de la Asociación de Directores de Escena de España, 2007, p. 248.
* 1 2 3 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 4. Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1881, p. 294.
* ↑ Revista de musicología (en castellà). Madrid: Sociedad Española de Musicología, 1985, p. 107.
* ↑ «Los sainetes de Ramón de la Cruz: un género nuevo» (en castellà). Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes. [Consulta: 21 maig 2021].
* 1 2 3 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 560.
* ↑ Subirá, José. El Gremio de Representantes Españoles y la Cofradía de Nuestra Señora de la Novena (en castellà). Madrid: CSIC i Instituto de Estudios Madrileños, 1960, p. 153.
* ↑ Pina Caballero, Cristina Isabel. El teatro en Murcia bajo el reinado de los primeros borbones (1700-1807) (en castellà). Múrcia: Sociedad Latina de Comunicación Social i Escuela Superior de Arte Dramático de Murcia, 2016, p. 116.
* ↑ Casares Rodicio, Emilio; Alonso González, Celsa. La música española en el siglo XIX (en castellà). Oviedo: Universidad de Oviedo, 1995, p. 145.
# Vi sense alcohol

El vi sense alcohol o vi desalcoholitzat és aquella beguda procedent del vi del qual s'ha tret pràcticament tot el seu contingut alcohòlic. És l'equivalent al cas de la cervesa sense alcohol.
No s'ha de confondre el vi sense alcohol amb el most (o suc de raïm) o el vi baix en alcohol o vins de baixa graduació (que són els que tenen un grau alcohòlic menor que el que hi ha en els vins corrents). Tampoc són “vins cuits” com els que es fan tradicionalment a la Provença. La definició legal d'una beguda “sense alcohol” a Espanya requereix que el producte contingui menys de l'1% d'alcohol en volum.
Legalment els vins desalcoholitzats no es poden anomenar vi perquè aquest ha de tenir sempre un grau alcohòlic mínim (igual o superior als 9° en volum).
Legalment el vi desalcoholitzat rep el nom genèric de beguda desalcoholitzada i tampoc poden portar la denominació de «vi» en la seva etiqueta.
Els vins sense alcohol s'elaboren des de fa menys temps que les cerveses sense alcohol. Les varietats de raïm amb què s'elaboren els vins que després són desalcoholitzats són les mateixes que en el cas dels vins pròpiament dits, és a dir per exemple, Chardonay, Pinot negre, Merlot, Garnatxa, Monastrell, Moscatell o qualsevol altra.
També hi ha vins escumosos desalcoholitzats que no es poden anomenar legalment ni vins escumosos ni cava encara que procedeixen de la desalcoholització d'aquests tipus de vins.
A alguns països amb majoria de població musulmana com Malàisia no es considera que els vins desalcoholitzats siguin permesos per la norma musulmana halal.

## Tecnologia

Hi ha diversos mètodes per treure l'alcohol d'un vi, però no és possible arribar treure’l al 100% encara que s'arriba a quantitats tan baixes de grau alcohòlic com és el 0,3%.
També per desalcoholitzar el vi es fa servir una columna de con rotatori que és una tècnica d'origen australià i es basa en la separació dels diferents components del vi utilitzant l'efecte de la força centrifuga a una temperatura de 20-25 °C. I la destil·lació al buit.
Es considera que les tècniques de llevar l'alcohol sense escalfament són les que conserven millor les propietats organolèptiques dels vins conservant l'aroma i el gust natural del vi. Entre elles es troben la filtració en fred. Certs mètodes de desalcoholitzar requereixen alguna forma de procés d'evaporació amb un escalfament i la calor perjudica el gust natural del raïm.

## Valor nutritiu

Els vins desalcoholitzats tenen una aportació d'energia que és aproximadament d'un terç de la que tenen els vins amb alcohol. Les calories que contenen se situen entre 20 i 28 per 100 ml. Contenen al voltant de 5 grams de carbohidrats per 100 ml, i no tenen greix ni proteïnes.

## Referències

* ↑ Chan, Sook Mun; Adzahan, Noranizan Mohd; Karim, Assistant Professor M. Shahrim Ab; Karim, Roselina; Lasekan, Olusegun «Consumer Preferences and Perceptions on Dealcoholised Wine». Journal of Food Products Marketing, 18, 1, 01-01-2012, pàg. 65–77. DOI: 10.1080/10454446.2012.627292. ISSN: 1045-4446.
* ↑ «Dealcoholised wine launched to combat alcohol abuse - Decanter» (en anglès). Decanter, 05-03-2010.
# Ussun-Kiuiol

Ussun-Kiuiol (en rus: Усун-Кюёль) és un poble de la república de Sakhà, a Rússia, que el 2018 tenia 572 habitants, pertany al districte de Borogontsi.

## Referències

* ↑ Хохлачев В.. Заполярный Помпей.
# Villaricca

Villaricca és un municipi italià, situat a la regió de Campània i a la Ciutat metropolitana de Nàpols. L'any 2004 tenia 28.159 habitants.
# Vetle Skagastølstind

Vetle Skagastølstinden (o Vesle Skagastølstind) és un cims de la serralada d'Hurrungane, el quinzè més elevat de Noruega amb una altura de 2.340 metres. Es troba a la part oriental del municipi de Luster, al comtat de Vestland, Noruega. Es troba just entre les muntanyes de Midtre Skagastølstind, Store Skagastølstind i Sentraltind. Les muntanyes de Store Styggedalstinden i Jervvasstind es troben a 1,5 quilòmetres a l'est, i el poble de Skjolden es troba a 15 quilòmetres a l'oest.

## Referències

* ↑ «Scandinavian Mountains - Hurrungane - Storen or Store Skagastølstind» (en anglès). [Consulta: 27 gener 2017].
# Vox (revista)

Vox va ser una revista musical britànica, publicada per primera vegada l'octubre de 1990. Va ser publicada per IPC Media, i més tard es va presentar com una revista mensual germana del setmanari musical de l'IPC, el ' 'NME.
Tot i que Vox es va veure com la resposta de l'IPC a la revista EMAP Q, no va poder igualar les xifres de publicació generades per Q als anys noranta i es va tancar a finals de la dècada de 1990 quan IPC havia llançat Uncut. Tot i que Uncut es va establir per primera vegada com una revista d'entreteniment dirigida a homes d'entre 25 i 45 anys amb una barreja de pel·lícules i música, aviat es va traslladar a l'espai deixat per Vox al mercat de revistes, convertint-se més en una revista de música dirigida al rival d'EMAP Mojo (ara publicat pel Bauer Media Group).

## Referències

* 1 2 Nigel Cope. «Feature: New rock magazine will pack heavyweight punch». Independent News & Media, 03-10-1993. [Consulta: 16 agost 2009].
* ↑ «Vox magazine advert». NME. IPC Media, December 23/30, 1995, pàg. 42.
* ↑ «Vox (closed)». magforum.com. [Consulta: 16 agost 2009].
* ↑ «Feature: Vox at Rocks Back Pages». rocksbackpages. [Consulta: 16 agost 2009].
* ↑ Frith, Simon «Feature: No biz like the old biz». The Observer. Guardian Media Group, 30 desembre 1990, pàg. 38.
* ↑ https://www.uncut.co.uk
* ↑ https://www.mojo4music.com

## Vegeu també

* Uncut – publicat per IPC/TI Media/BandLab Technologies
* Later – publicat per IPC (1999–2001)
* Mojo – publicat per EMAP/Bauer
* Q – publicat per EMAP/Bauer (1986–2020)
* Select – publicat per EMAP/Bauer (1990–2001)

## Enllaços externs

* List of Vox compilation albums given away free with the magazine at discogs