OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ali Kemal

Ali Kemal (Istanbul, 1867 - İzmit, 6 de novembre de 1922) fou un periodista i polític turc otomà. Decidit partidari del sultà i oposat al Comitè Unió i Progrés, va celebrar la caiguda d'aquest el 1918. Va ocupar el càrrec de Ministre d'Educació i de Ministre de l'Interior, per uns mesos, en el govern de Damat Ferit Paixà en Istanbul sota ocupació. Es va oposar al moviment nacional liderat per Mustafà Kemal Atatürk, que en va ordenar el seu segrest a Istanbul, sent dut secretament a Ankara. El cap del I Exèrcit nacionalista, Sakallı Nurettin Paşa, el va fer matar a İzmit per una multitud, abans de ser sotmès a judici.
A Londres es casa el 1903 amb la seva primera esposa, una anglesa anomenada Wilfred Brun, amb qui tenen una filla, i un fill Osman Kemal (després Osman Wilfred Johnson) que es va convertir en avi patern del polític Boris Johnson. Wilfred Brun mor un temps després del naixement del fill.
Ali Kemal es casa el 1912, en segones nupcies, amb Sabiha Hanım, filla d'un ministre otomà, Zeki Paixà. La parella tenen un fill, Zeki, a 1914, qui fou diplomàtic en temps de la República i ocupar els càrrecs d'ambaixador turc a Londres i Madrid, i com a Secretari General del Ministeri d'Afers Exteriors de Turquia.

## Referències

* ↑ Nermin Abadan-Unat; Deniz Kandiyoti; Mübeccel Belik Kıray Women in Turkish Society. Brill, 1981, p. 9–. ISBN 90-04-06346-3.
* ↑ Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Kemāl, ʿAlī".
* ↑ Osman Özsoy, Gazetecinin İnfazı [The Execution of a Journalist], Timaş Yayınları, Istanbul 1995
* ↑ http://www.haberturk.com/yazarlar/murat-bardakci/1258608-ingilterenin-mustakbel-basbakaninin-turk-dedesinden-parasizlik-mektubu

## Enllaços externs

* My dream for Turkey, a “The Spectator”, Norman Stone, 23 d'abril de 2008 Arxivat 2009-01-11 a Wayback Machine.
# Picotet puntejat

El picotet puntejat (Picumnus nigropunctatus) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita la selva humida i vegetació secundària del nord-est de Veneçuela.

## Taxonomia i sistemàtica

La taxonomia del picotet puntejat no està resolta. El Handbook of the Birds of the World de BirdLife International tracta aquest tàxon com una espècie. La Unió Internacional d'Ornitòlegs i la taxonomia de Clements la tracten com la subespècie de picotet P. squamulatus obsoletus. El Comitè de Classificació Sud-americà de l'American Ornithological Society no la reconeix com a espècie.

## Descripció

El picotet puntejat s'assembla a altres membres del gènere Picumnus. El seu tret característic són les parts inferiors de color groc pàl·lid amb punts negres dispersos per la part inferior del pit i generalment al ventre i les cobertores inferiors de la cua. La capçada és negra amb estretes ratlles escarlata a la part davantera i punts blancs conspicus a la part posterior. Les parts superiors són de color marró oliva clar, lleugerament groguencs, amb taques fosques a les espatlles i l'esquena.

## Distribució i hàbitat

Es troba de manera habitual a les zones arbrades o arbustives, prop de l'aigua o inundades d'aigua, a les terres baixes costaneres veneçolanes entre el sud-est de Sucre i el sud de Delta Amacuro, sempre per sota dels 100 metres.

## Estat

La UICN ha avaluat el picotet puntejat de risc mínim, tot i que té una distribució limitada i es desconeix la quantitat exacta de la seva població. Amb tot, es creu que està disminuint. No s'han identificat amenaces immediates.

## Referències

* 1 2 «The IUCN Red List of Threatened Species» (en anglès). International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. [Consulta: 26 abril 2009].
* 1 2 «Woodpeckers», 01-08-2022. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ HBW and BirdLife International (2022) Handbook of the Birds of the World and BirdLife International digital checklist of the birds of the world. Version 7. Available at: http://datazone.birdlife.org/userfiles/file/Species/Taxonomy/HBW-BirdLife_Checklist_v7_Dec22.zip retrieved December 13, 2022
* 1 2 Clements, J. F., T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, T. A. Fredericks, J. A. Gerbracht, D. Lepage, S. M. Billerman, B. L. Sullivan, and C. L. Wood. 2022. The eBird/Clements checklist of birds of the world: v2022. Downloaded from https://www.birds.cornell.edu/clementschecklist/download/ retrieved November 10, 2022
* ↑ Remsen, J. V., Jr., J. I. Areta, E. Bonaccorso, S. Claramunt, A. Jaramillo, D. F. Lane, J. F. Pacheco, M. B. Robbins, F. G. Stiles, and K. J. Zimmer. Version 24 July 2022. A classification of the bird species of South America. American Ornithological Society. https://www.museum.lsu.edu/~Remsen/SACCBaseline.htm retrieved July 24, 2022
* 1 2 Hilty, Steven L. Birds of Venezuela. Princeton University Press, 2003, p. 464–465. ISBN 0-691-09250-8.
# Raimondo D'Inzeo

Raimondo D'Inzeo (Poggio Mirteto, Itàlia, 2 de febrer de 1925 − Roma, 15 de novembre de 2013) va ser un genet italià, guanyador de sis medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 8 de febrer de 1925 a la ciutat de Poggio Mirteto, població situada a la província de Rieti. És germà del també genet i medallista olímpic Piero D'Inzeo.

## Carrera esportiva

Especialista en el concurs de salts va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1948 celebrats a Londres (Regne Unit), on va finalitzar trentè a la prova individual i no pogué finalitzar la prova per equips. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia) finalitzà setè en la prova individual de salts, no participant en la prova per equips. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia), si bé les proves eqüestres es realitzaren a Estocolm (Suècia), va aconseguir guanyar dues medalles de plata en les proves individual i per equips amb el cavall Merano. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova individual de salts i la medalla de bronze en la prova per equips amb el cavall Posillipo, amb el qual també participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó), on revalidà la medalla de bronze per equips i finalitzà onzè en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic) finalitzà cinquè en la prova per equips, guanyant així un diploma olímpic, i vint-i-sisè en la prova individual. Posteriorment participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental), on aconseguí una nova medalla de bronze en la prova per equips i finalitzà vint-i-dosè en la prova individual amb el cavall Fiorello. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà), els seus vuitens i últims Jocs, finalitzà novè en la prova per equips i dotzè en la prova individual.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat quatre medalles en el Campionat del Món de salt a cavall, entre elles dues medalles d'or, així com vuit torneigs internacionals de salts.

## Referències

* ↑ «Legendary showjumper Raimondo D'Inzeo dies at 88». Horsetalk, 16-11-2013. Arxivat 2013-11-18 a Wayback Machine. (anglès)
# El Bac de la Roda

El Bac de la Roda és una masia situada al municipi d'Ogassa, a la comarca catalana del Ripollès.
# Camargo (Oklahoma)

Camargo és un poble dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 115 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Camargo tenia 115 habitants, 57 habitatges, i 33 famílies. La densitat de població era de 177,6 habitants per km².
Dels 57 habitatges en un 22,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,1% hi vivien parelles casades, en un 10,5% dones solteres, i en un 42,1% no eren unitats familiars. En el 42,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 24,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,02 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,76.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,9% tenia menys de 18 anys, un 11,3% entre 18 i 24, un 17,4% entre 25 i 44, un 27,8% de 45 a 60 i un 22,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.750 $ i la renda mediana per família de 36.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.083 $ mentre que les dones 28.125 $. La renda per capita de la població era de 20.417 $. Entorn del 20,6% de les famílies i el 24,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Camargo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Camargo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Aixurnirari V

Aixurnirari o Aššur-nirari V va ser rei d'Assíria del 755 aC al 745 aC. Era fill d'Adadnirari III i va succeir al seu germà Aixurdan III, segons la Llista dels reis d'Assíria.

## Biografia

Es creu que va heretar una situació difícil pel país i la monarquia, amb l'autoritat en gran part en mans dels alts dignataris, especialment Xamxi-Ilu, tartan o comandant en cap de l'exèrcit. Segons el cànon dels limmu (o epònims) va haver de restar quatre anys seguits a la terra, és a dir sense fer les habituals expedicions anuals, cosa que demostraria la debilitat de l'estat.
Al primer any va fer campanya contra Arpad, capital de Bit Agusi, on regnava Mati-Ilu (Matiel) que va pagar tribut. El rei de Meliddu, Khilaurada, va fer aliança amb Urartu i el va seguir el rei de Kummukhi, (o sigui Commagena, en urartià Qumakha), Kastaixpili. Gumgum també va entrar a l'aliança. El rei Mati-Ilu de Bit Agusi va establir també lligams amb Urartu. Cap als anys 749 aC i 748 aC va fer campanyes a Namri, a la part oriental. Sembla que després (potser el 747 aC) s'hauria produït una gran revolta dirigida per Nabu Daimani, que hauria agafat el títol reial i el conflicte va acabar amb l'assassinat del rei (745 aC) a Kalah (Nimrud). Va ser posat al tron Teglatfalassar III. No se sap si aquest era un usurpador, un germà o un fill del rei assassinat.

## Notes

* ↑ després de l'expedició assíria el rei Matiel es va aliar a Bargaya, rei de Katak

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 6 novembre 2021].
* ↑ Cassin, Elena (et al.) (eds.). Los imperios del antiguo Oriente III: la primera mitad del primer milenio. Madrid: Siglo XXI, 1979, p. 37, 40. ISBN 8432301183.

## Bibliografia

* Robert William Rogers A History of Babylonia and Assyria.
* C. Dreys, Historia Universal, Barcelona: Labor, 1894

## Vegeu també

* Itua.
# Piuí gros

El piuí gros (Contopus pertinax) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de coníferes, bosc de rivera i clars del bosc a les terres altes des del centre d'Arizona i sud-oest de Nou Mèxic, cap al sud, a Chihuahua, sud de Coahuila, centre de Nuevo León i sud de Tamaulipas, cap al sud, a través de Mèxic, Guatemala, Belize, El Salvador, i Hondures fins al nord de Nicaragua.

## Referències

* ↑ «Piuí gros». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Berthe Sylva

Berthe Sylva, pseudònim artístic de Berthe Faquet, (Brest, el 7 de febrer de 1885 - Marsella, el 26 de maig de 1941) va ser una cantant francesa de cafè concert, que es va fer popular amb la «cançó realista» durant el període d'entreguerres. És coneguda sobretot per les seves cançons Comment passer à la télé o Les Roses Blanches.
Nascuda a Lambézellec, prop de Brest, Berthe Faquet era filla d'un mariner i una modista. Tot i que els seus pares esperaven que es fes mestra, preferí, amb 16 anys, unir-se a la seva germana gran a prop de Saumur per convertir-se en cambrera. Al vespre, les dues germanes actuaven en un cabaret. A partir de 1910 va viatjar per Amèrica de Sud, Rússia i Egipte i va cantar al Casino de Montmartre i el Casino-Montparnasse.
A a partir del 1928, quan va cantar al Caveau de la République de París, l'acordionista i compositor Léon Raiter la va convidar a interpretar, a l'estudi de Radio Tour Eiffel, les cançons que ell li va compondre i que ella enregistrà en 78 discos. Léon Raiter li va compondre Les Roses blanches, i es consagrà venent-ne 200 000 exemplars. Després d'aquests èxits va fer concerts a molts llocs de París i del territori francès. Tot seguit es van publicar altres cançons, com Frou frou i C'est mon gigolo, a les quals seguirien altres èxits com Du gris, Le tango des fauvettes, La légende des flots bleus, La voix de maman, Les nocturnes, Comme un moineau...

## Repertori de cançons

* 1929. Celosa.
* 1929. Si je pouvais n'avoir plus d'yeux.
* 1929. Adieu Paris (Adiós muchachos)
* 1931. Du gris.
* 1931. La légende des flots bleus.
* 1931. Viens maman.
* 1931. Le tango des fauvettes.
* 1932. Ferme tes jolis yeux.
* 1932. Le jouet.
* 1933. Les mômes de la cloche.
* 1933. Frou-Frou.
* 1934. Mon vieux Pataud.
* 1934. Les nocturnes.
* 1935. Le p'tit Boscot.
* 1935. Où sont mes mamants?
* 1935. On n'a pas tous les jours vingt ans
* 1937. Les roses blanches.
* 1937. Arrêter les aiguilles.
* 1937. Lilas blanc.

## Referències

* ↑ «Berthe Francine Ernestine “Berthe Sylva” Faquet» (en anglès). Find a Grave. [Consulta: 29 març 2021].
* ↑ lesgensducinema.com
* ↑ «L'Artiste lyrique : organe de l'Union syndicale et mutuelle des artistes lyriques : concerts, cirques et music-halls», 04-11-1911. [Consulta: 31 juliol 2016].
* ↑ «Berthe Sylva - Biographie» (en francès). Du Temps des cerises aux Feuilles mortes. [Consulta: 29 març 2021].
* 1 2 «Les femmes qui ont marqué la Bretagne. 4. Berthe Sylva, la voix des Années folles» (en francès). Le Télégramme, 06-08-2017. [Consulta: 29 març 2021].
* ↑ «Berthe Sylva». Passion Chanson. [Consulta: 29 març 2021].

## Enllaços externs

* Berthe Sylva canta Le tango des fauvettes (youtube)
* http://rateyourmusic.com/release/ep/berthe/les_emberthements/
* http://rateyourmusic.com/artist/berthe
# Ananda Gotrika

La dinastia Ananda Gotrika (també coneguts com a Anandes o Anandes Gotrikes i com a dinastia de Kandaraja) foren una nissaga de l'Índia que va governar la costa d'Andhra. La seva capital fou Kapotapuram i el seu govern es va estendre entre vers el 300 i el 425. La forma telugu de Kapotapuram és Pittalapuram. Avui dia el centre dels seus dominis correspon al districte de Guntur, i la capital es trobava al mandal de Chejerla. El seu símbol era una mona. Els reis portaven els títols de Krishnaveni Adipatulu i Trikuta Parvadathipatulu (Trikutaparvatam - kotappakonda).
Se suposa que eren feudataris dels Andhra Ikshvaku, i es van independitzar a la caiguda dels seus sobirans a la part final del segle iii. Van deixar tres inscripcions, la de Chezerla on el príncep Satsabhamalla esmenta com a rei al seu avi Prithviyuvasat Kanda Raja i que havia derrotat els seus enemics en una batalla lliurada a Dhanyakataka; la segona inscripció a Goruntla esmenta al rei Attivarma (Hiranyagarbodbava), un devot de Xiva (vankeshwara). I una tercera inscripció a Mattipadu esmenta al rei Damodara Varma (Hiranyagarbodbavodbava), que era budista però va fer donacions a temples hindús.
El temple hindú de Kapoteshwara o de Chazerla és atribuït a aquesta dinastia i seria el temple més antic d'Andhra Pradesh que encara subsisteix; hauria estat un temple budista després modificat i dedicat a Xiva.

## Referències

* Ananda Gotrika
# Medalla Darwin-Wallace

La Medalla Darwin-Wallace és un guardó que la Societat Linneana de Londres atorga cada cinquanta anys, començant en el 1908. En aquest any se celebrà el mig segle de la presentació conjunta a la Societat Linneana de Londres de dos articles de Charles Darwin i Alfred Russel Wallace: On the Tendency of Species to form Varieties; and on the Perpetuation of Varieties and Species by Natural Means of Selection (que aplegava Extract from an unpublished Work on Species de Darwin i On The Tendency of Varieties to Depart Indefinitely from the Original Type de Wallace) l'1 de juliol del 1858. La medalla es concedeix per "avenços importants en biologia evolutiva". El 2008, la Societat Linneana anuncià que es proposava atorgar anualment la distinció a partir del 2010.

## Medallistes
### 1908

El primer destinatari va ser Alfred R. Wallace a qui s'atorgà una medalla d'or. Sis medalles de plata distingiren altres científics:
* Alfred Russel Wallace (1823-1913)
* Joseph Dalton Hooker (1817-1911)
* Francis Galton (1822-1911)
* Ernst Haeckel (1834-1919)
* Edwin Ray Lankester (1847-1929)
* Eduard Adolf Strasburger (1844-1912)
* August Weismann (1834-1914)

### 1958

Es donaren 20 medalles de plata:
* Edgar Shannon Anderson (1897-1969)
* Maurice Caullery (1868-1958)
* Ronald Aylmer Fisher (1890-1962)
* Carl Rudolf Florin (1894-1965)
* John Burdon Sanderson Haldane (1892-1964)
* Roger Heim (1900-1979)
* John Hutchinson (1884-1972)
* Julian Huxley (1887-1975)
* Ernst Mayr (1904-2005)
* Hermann Joseph Muller (1890-1967)
* Evgueni Pavlovski (1884-1965)
* Bernhard Rensch (1900-1990)
* George Gaylord Simpson (1902-1984)
* Carl Johan Fredrik Skottsberg (1880-1963)
* Erik Stensiö (1891-1984)
* Hugh Hamshaw Thomas (1885-1962)
* Göte Wilhelm Turesson (1892-1970)
* Victor Van Straelen (1889-1964)
* David Meredith Seares Watson (1886-1973)
* John Christopher Willis (1868-1958) (pòstuma)

### 2008

13 medalles de plata, 2 de pòstumes:
* Nick Barton (1955)
* M.W. Chase (1951)
* Bryan Clarke (1932)
* Joseph Felsenstein (1942)
* Stephen Jay Gould (1941-2002) (pòstuma)
* Peter Raymond Grant (1936)
* Barbara Rosemary Grant (1936)
* James Mallet (1955)
* Lynn Margulis (1938)
* John Maynard Smith (1920-2004) (pòstuma)
* Mohamed A.F. Noor
* H. Allen Orr
* Linda Partridge (1950)

## Referències

* ↑ Parlament d'acceptació de la medalla Arxivat 2008-10-06 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Nota de premsa (anglès)
* ↑ Notes biogràfiques de Mohammed A.F. Norr Arxivat 2010-06-10 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Notes biogràfiques de H.Allen Orr Arxivat 2010-02-12 a Wayback Machine. i Atorgament de la Medalla (anglès)

## Enllaços externs

* Presentació de la medalla en la plana de la Societat Linneana (anglès)
** Llista de medallistes Arxivat 2008-08-28 a Wayback Machine.
# Regió de Gash-Barka

Gash-Barka és una regió (zoba) d'Eritrea, en la part sud-oest del país. La seva capital és la ciutat de Barentu.

## Departaments

Aquesta regió posseeix una subdivisió interna composta pels següents districtes:
* Agordat
* Barentu
* Dghe
* Forto
* Gogne
* Haykota
* Logo Anseba
* Mensura
* Mogolo
* Molki
* Omhajer (Guluj)
* Shambuko
* Tesseney
* Upper Gash

## Territori i població

La regió de Gash-Barka té una superfície de 33200 km². Dins de la mateixa hi habita una població de 1,103,742 persones (xifres del cens de l'any 2006).

## Referències

* ↑ population-statistics.com (2006)
# Mária Frank

Mária Frank (hongarès: Frank Mária) (Zrenjanin, 8 de setembre de 1943 - Eger, 20 de novembre de 1992) és una nedadora hongaresa, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1960.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze en la cursa dels 4×100 metres lliures del Campionat d'Europa de natació de 1962, així com dues medalles de plata a les Universíades.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on disputà dues proves del programa de natació. Fou quarta en els 4x100 metres lliures, mentre en els 400 metres lliures quedà eliminada en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Tòquio, repetí la quarta posició en els 4x100 metres lliures.
El 1964 es va retirar de la natació i més tard es va convertir en una reconeguda pediatra. Després de la seva prematura mort, el 1992, el seu marit, el doctor Renn Oscar, va ajudar a crear el Premi Mária Frank pels èxits en la curació infantil.

## Referències

* ↑ «European Swimming Championships (Men)». [Consulta: 20 juliol 2020].
* 1 2 «Olympedia – Mária Frank». [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ Kozák, Péter. Ki kicsoda a magyar sportéletben : sportolók, edzők, sportvezetők, sportújságírók, sportorvosok, sportszakemberek. [Szekszard]: Babits, 1994-1995. ISBN 963-495-007-8.
* ↑ XVI. Frank Mária Emlékülés Arxivat 2022-01-03 a Wayback Machine.. mfkh.hu
# Mária Gulácsy

Mária Gulácsy (Bèrehove, 27 d'abril de 1941 - Budapest, 13 d'abril de 2015) fou una tiradora d'esgrima hongaresa, especialista en floret, que va competir durant la dècada de 1960.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on va guanyar la medalla de plata en la prova del floret per equips del programa d'esgrima.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del món d'esgrima, dues d'or i una de plata, entre les edicions de 1962 i 1967. També guanyà una medalla d'or i una de plata a les Universíades

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Mária Gulácsy». [Consulta: 11 agost 2023].
* ↑ Pyramid, A. W. E. «Magyar Olimpiai Bizottság» (en hongarès). [Consulta: 11 agost 2023].
# Mária Telkes

Mária Telkes (12 de desembre de 1900 – 2 de desembre de 1995) era un inventora i científica húngaro-americana que va treballar en tecnologies d'energia solar.

## Educació i vida primerenca

Nascuda a Budapest, Hongria, va marxa als Estats Units després de completar el seu Doctorat en fisicoquímica.

## Carrera professional

Als Estats Units va treballar de biofísica i, entre 1939 i 1953, va fer recerca en energia solar a Institut de Tecnologia de Massachusetts.
És coneguda per crear el primer generador d'energia elèctrica termoelèctric l'any 1947, quan va dissenyar la primera calefacció solar per a la Dover Sun House de Dover, Massachusetts, (construïda totalment amb calefacció solar, amb l'arquitecta Eleanor Raymond i la primera nevera termoelèctrica l'any 1953 utilitzant els principis de termoelectricitat de semiconductor.
Va ser una inventora prolífica de dispositius tèrmics pràctics, incloent una dessaladora en miniatura per als bots salvavides, la qual utilitzava energia solar i condensació per recollir aigua potable condensada. L'invent ha salvat les vides d'aviadors i mariners que s'haurien quedat sense aigua en quedar-se sols al mar.
Una de les seves especialitats eren els materials de canvi de fase, incloent sals foses per emmagatzemar energia tèrmica. A les seves classes, un dels seus materials preferits era la Sal de Glauber (sulfat sòdic). Se la considera una de les fundadores dels sistemes d'emmagatzematge d'energia tèrmica solars, fet pel que es va guanyar el sobrenom de «reina de sol». Es va mudar a Texas el 1970s i va assessorar diverses empreses d'energia solar, incloent Northrup Solar, qui amb el temps va esdevenir ARCO Solar i, finalment, BP Solar.

## Premis

* 1952 Premi de la Societat de Dones Enginyeres
* 1977 Premi Greeley Abbot de la American Solar Energy Society
* 2012 Ingrés al Saló de la fama d'inventors Nacionals

## Referències

* 1 2 3 «Inductee Detail | National Inventors Hall of Fame» (en anglès). National Inventors Hall of Fame.
* ↑ «[solarhousehistory.com THE SOLAR HOUSE: Pioneering Sustainable Design]» (en anglès). [Consulta: 3 desembre 2017].
* ↑ Rooney, Anne. Solar Power. 2008. Gareth Stevens Inc..

## Enllaços externs

* "Maria Telkes Resources". solarhousehistory.com.