OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Fernández Enciso

José Fernández Enciso (nascut el 1808 a Torvizcón, província de Granada, Espanya) va ser advocat i polític.

## Ressenya biogràfica

Llicenciat en Dret per la Universitat Literària de Granada. Va ser advocat. Va treballar en el Cos d'Administració civil.
En 1830 va ser Jutge de Primera Instància de Colmenar (Màlaga), i Albuñol (Granada) i, posteriorment, advocat dels Tribunals Nacionals.
En 1843 va ser Cap Polític de Soria, i poc més tard cap polític de Barcelona. En 1846 va ser nomenat cap polític de Valladolid, posteriorment de la província de Còrdova i el 4 de març de 1847 va ser nomenat cap polític de la província de Saragossa. Va prendre possessió del càrrec el 22 de maig de 1847. Del 22 de maig de 1847 al 14 de juliol de 1848 també va ser president de la Diputació Provincial de Saragossa.
El 15 de juliol de 1848 va ser nomenat cap superior de Policia de la província de Madrid, càrrec recentment creat.
En 1849 va ser nomenat governador de la província de La Corunya. En 1850 va ser nomenat Governador de la província de Màlaga i, uns mesos més tard, de la província de Granada.
Amb el cessament del Govern de Narváez al gener de 1851 passa al Consell Real, però és destituït al mes següent pel Govern de Bravo Murillo. L'abril del 1851 el Consell Real va denegar al Tribunal Suprem el suplicatori per a processar-li per una detenció arbitrària quan era cap superior de policia de Madrid. Va ser candidat a diputat pels moderats en les eleccions de maig de 1851 pel districte de Ugíjar, Granada, sense sortir triat, després de la qual cosa es va retirar de la vida pública i es va dedicar al cultiu d'oliveres a Màlaga.
En 1848 va rebre la Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Sánchez Lecha, Alicia. Los presidentes de la Diputación Provincial de Zaragoza (1813-1999). Diputación Provincial de Zaragoza, 1999, p. 216.
* ↑ Izu, Miguel. El crimen del sistema métrico decimal. Berenice, 2017, p. 264.

## Bibliografia

* SÁNCHEZ LECHA, Alicia, 175 años de historia de las Diputaciones Provinciales, Diputación Provincial de Zaragoza, 2008, 57 pp.

## Enllaços externs

* Web oficial de la Diputació Provincial de Saragossa
# Jonquer becdret

El jonquer becdret (Limnoctites rectirostris) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Viu en zones de Canyars i herba alta prop de l'aigua de les terres baixes del sud-est del Brasil, sud i est d'Uruguai i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Jonquer becdret». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Juan March Delgado

Juan March Delgado (Palma, Mallorca, 1940) és un empresari mallorquí.
És el primogènit de Juan March Servera i net de Joan March i Ordinas, fundador de l'imperi familiar valorat 2.400 milions de dòlars. Va estudiar el batxillerat durant dos anys en Sussex (Regne Unit). És doctor Enginyer Industrial.
Ha estat copresident de Corporación Financiera Alba, S. A., societat espanyola que cotitza en Borsa de valors i forma part del Grup March, un dels principals grups privats empresarials i financers espanyols en el qual s'integren: Banca March i la Fundació Juan March de la qual va accedir a la presidència un mes després de la mort del seu pare en 1973. Al desembre de 2006 posseeixen a través d'aquesta societat un 23% del grup de construcció ACS, d'un 23% la multinacional espanyola d'acer inoxidable Acerinox i del 10% de Prosegur. Els March participen també en la constructora Ginés Navarro, Sogecable i Airtel.
Els March figuren entre els 216 més rics del món, segons la coneguda llesta de la revista Forbes. El 1988 va rebre el Premi Juan Lladó per la tasca de mecenatge de la seva fundació.

## Referències

* ↑ El jardín secreto del banquero feliz a El País, 28 de febrer de 2012
* ↑ Juan March recibió el Premio Juan Lladó de apoyo a la cultura El País, 29 de juny de 1988

## Enllaços externs

* Portal Corporació Financera Alba Arxivat 2007-04-29 a Wayback Machine.
* Portal Banca March
* Portal Fundació Juan March
# Josep Cañé i Baulenas

Josep Cañé i Baulenas fou un polític català del segle xix, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Militant del Partit Liberal fou elegit diputat pel districte de Tortosa a les eleccions generals espanyoles de 1893, imposant-se al candidat conservador Teodor Gonzàlez i Cabanne. En 1907 va ser un dels fundadors i primer president del sindicat agrari Comunitat de Regants de l'Esquerra-Sindicat Agrícola.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# John de Mol

Johannes "John" Hendrikus Hubert de Mol (nascut en La Haia, el 24 d'abril de 1955) és un empresari multimilionari neerlandès de mitjans de comunicació. És considerat com un dels fundadors de la telerealitat moderna. També és considerat en la revista Forbes com una de les persones més influents i riques del món, en l'any 2005.

## Referències

* ↑ «John de Mol, le pape de la téléréalité». Le Figaro [Consulta: 19 juliol 2016]. (francès)
* ↑ «The World's Richest People». Forbes, 11-02-2005 [Consulta: 19 juliol 2016]. (anglès)
# Journal de Botanique (Morot)

Journal de Botanique (Morot), (abreujat J. Bot. (Morot)), va ser una revista amb il·lustracions i descripcions botàniques que va ser editada a França. Es van publicar 2 sèries des de l'any 1887 fins al 1913.

## Publicacions

* Sèrie 1a Vols. 1-20, 1887-1906.
* Sèrie 2a vols. 1-3, 1907-1913.

## Referències

* ↑ a Tropicos

## Enllaços externs

* a IPNI
# Barret de bruixa blanc

El barret de bruixa blanc (Inocybe geophylla) és una espècie de fong del grup dels barret de bruixa. Està distribuït a Europa i Amèrica del Nord i apareix en boscos de coníferes i arbres caducifolis a l'estiu i la tardor.

## Toxicitat

Inocybe geophylla conté muscarina. Els símptomes de l'enverinament per la muscarina són l'increment de la salivació, suar i la lacrimació dins dels 15–30 minuts després de la ingestió. Agrans dosis hi pot haver dolor abdominal, dolor, nàusea, diarrea i visió borrosa. No hi ha el deliri. L'antídot específic és l'atropina. Tanmateix,l'administració d'atropina també pot ser perillosa, fins i tot, a grans dosis, mortal.
No hi ha registres que aquesta intoxicació hagi estat mortal.

## Referències

* ↑ Benjamin, Denis R. Mushrooms: poisons and panaceas – a handbook for naturalists, mycologists and physicians. Nova York: WH Freeman and Company, 1995, p. 343. ISBN 0-7167-2600-9.
* ↑ North, Pamela. Poisonous Plants and Fungi in colour. Blandford Press & Pharmacological Society of Great Britain, 1967, p. 111.
* ↑ Benjamin, p. 346–49.
# Cosmic Rough Riders

Els Cosmic Rough Riders són una banda de pop/rock de Glasgow, Regne Unit. Es va formar originalment el 1998 per Daniel Wylie i Stephen Fleming, amb les incorporacions posteriors de Mark Brown i James Clifford. Fins aleshores han enregistrat cinc àlbums, i tenen senzills en el UK Top 40.

## Referències

* ↑ «Biography by Stanton Swihart». Allmusic.com. [Consulta: 17 gener 2009].
# North Hampton (Nou Hampshire)

North Hampton és una població dels Estats Units a l'estat de Nou Hampshire. Segons el cens del 2007 tenia 4.528 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, North Hampton tenia 4.259 habitants, 1.671 habitatges, i 1.234 famílies. La densitat de població era de 118,2 habitants per km².
Dels 1.671 habitatges en un 29,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64,6% hi vivien parelles casades, en un 7% dones solteres, i en un 26,1% no eren unitats familiars. En el 20% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,96.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,3% tenia menys de 18 anys, un 4,4% entre 18 i 24, un 27,4% entre 25 i 44, un 30,5% de 45 a 60 i un 14,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 66.696$ i la renda mediana per família de 72.500$. Els homes tenien una renda mediana de 51.451$ mentre que les dones 31.512$. La renda per capita de la població era de 34.187$. Entorn de l'1,6% de les famílies i el 3,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- North Hampton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- North Hampton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Torre de l'Ametlla

La Torre de l'Ametlla fou una torre de guaita i defensa situada dins del que avui és el poble de L'Ametlla de Mar.

## Història

La torre de l’Ametlla estava situada en un penya-segat vora la cala on avui hi ha la població de l’Ametlla de Mar. Estava equipada per tal de defensar la costa, amb dos canons. A les cartes de navegació l'anomenaven cala de l’Amenla, o de la Merla, si mes no des de les primeries del segle XV.
La Torre de l'Ametlla formava part en aquest tram de costa d'un seguit de torres de guaita i defensa, especialment contra els pirates. D'altres torres amb característiques similars que s'estenien pel litoral eren, cap al sud la Torre de l'Àliga (l'anomenen torre de l'Àlia, localment) encara dins al municipi de l'Ametlla, i la Torre de Cap-roig, al terme de l'Ampolla. Per la banda nord de la torre de l’Ametlla i havia el primitiu castell de Sant Jordi d'Alfama construït al segle xiii (avui pràcticament desaparegut) i la torre del Torn, ja al terme de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant. Cap a l'interior es comunicava amb la Torre de les Guàrdies, que és al poble de el Perelló.
Quan es va erigir, aquesta contrada vora mar no tenia poblacions, i la seva funció com a torre de guaita era la vigilància de la franja costanera, contra l'arribada de vaixells corsaris per efectuar els saqueig a les poques masies interiors del territori o al poble del Perelló. Es comunicava amb senyals visuals amb la Torre de Sant Jordi, la Torre de l'Àliga, i la Torre de les Guàrdies que encara es conserva al Perelló.
Habitualment una familia hi residia i havia de tenir cura de la vigilància i manteniment de la torre.
Va ser bombardejada i ensorrada pels vaixells anglesos durant la Guerra del Francès, just quan feia pocs anys que al seu voltant s'hi havien començat a fer les cases que avui són el poble de l'Ametlla. Al 1850 encara hi quedaven restes, però amb la gran immigració arribada al municipi a finals del segle xix, van reutilitzar-se les pedres que quedaren en la construcció d'edificis.
Avui en dia no hi ha cap testimoni de la torre i la seva ubicació és poc segura, tot i que un dels carrers que conflueixen a la plaça on és l'església, s'anomenà carrer de la Torre fins ben entrat el segle xx, i és ben segur que el seu enclavament era en aquesta part de la vila, anomenada el "Pla".

## Referències

* 1 2 3 «l’Ametlla de Mar». Enciclopèdia.cat. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 21 juny 2022].
* ↑ Figueres i Frasnedo, Xavier. Notes Històriques de l'Ametlla de Mar. 2a. Tortosa: Ajuntament de l'Ametlla de Mar, 01-12-2000, p. 72. ISBN 84-606-0153-6.
* ↑ Madoz, Pascual. Diccionario Geográfico-Estadístico-Histórico de España yo sus posesiones Tomo II (en castellà). Madrid: Establecimiento tipográfico de P. Madoz un L. Sagasti, 01-01-1845, p. 246. ISBN CDU 908(460)(038).
# Cascades de Virgínia

Les Cascades de Virgínia, en anglès: Virginia Falls. (en idioma Slavey: Nailicho) són una cascada de la Reserva Nahanni als Northwest Territories del Canadà. Es troben al riu Sud Nahanni a 500 m d'altitud. Estan a 120 km de la frontera de Yukon. Tenen una caiguda de 96 m.

## Referències

* ↑ Nahanni National Park Reserve of Canada
* ↑ «World Waterfall Database: Virginia Falls». Arxivat de l'original el 2008-12-23. [Consulta: 19 setembre 2017].
* ↑ Encyclopædia Britannica. «Virginia Falls». Encyclopædia Britannica.
# Torre Kollhoff

La Torre Kollhoff, també coneguda com a Kollhoff-Tower, és un edifici de 103 metres d'alçada i 25 plantes situat a Berlín, capital d'Alemanya. Es va finalitzar el 1999 en el reconstruït barri Potsdamer Platz, al centre de la ciutat.
Juntament amb l'edifici BahnTower (103 metres) al nord i la torre d'oficines debis-Haus (106 metres) al sud, constitueix un conjunt de gran alçada al centre de la capital. L'edifici porta el nom del seu arquitecte Hans Kollhoff de la signatura d'arquitectes Kollhoff Timmermann. Signatura que també ha participat en projectes propers pel centre de Berlín i per tota Alemanya, els seus dissenys s'inspiren el dels gratacels de principis del segle XX que van ser construïts als Estats Units.
Els pisos inferiors estan destinats a les botigues, mentre que els pisos superiors són reservats per a oficines. Al nivell superior hi ha una plataforma d'observació, al que s'accedeix mitjançant l'ascensor més ràpid d'Europa, que transporten els passatgers 8,65 metres per segon.
A principis de 2008 es van alçar diversos bastides per a la reparació de la façana de l'edifici. En penetrar a la façana la humitat dels maons, això pot causar danys per congelació, el que porta a la caiguda d'elements de la façana. La vorera a tot l'edifici estava oculta sota una estructura de bastides fins a 2009 per protegir els vianants. Des de principis de juny de 2010 la plataforma d'observació va tornar a obrir al públic.
A més, a la torre hi ha una exposició permanent ("Berlín Vista a la plaça Potsdamer Platz") sobre la història de la Potsdamer Platz, així com una cafeteria totalment envidrada panoràmica.

## Referències

* ↑ «/ 34083.asp Referenzseite des Aufzugsinstallateurs». Arxivat de l'original el 2013-10-07. [Consulta: 28 juny 2021].
* ↑ panoramapunkt.de web de Panoramapunkt
# Clemente Monari

Clemente Monari (Bolonya (Emília-Romanya), vers al 1660 - Forlì (Emília-Romanya), després del 1728), va ser un compositor i violinista italià.
Probablement era el germà petit de Bartolomeo Monari. Va començar la seva carrera musical com a músic de violoncel al servei del marquès Guido Rangoni de Mòdena i va escriure les seves primeres obres el 1686, una col·lecció de Ballets i moviments de cambra, per a 2 violins i baix continu, op.1). El 1692 va entrar al servei del duc Antoni Ulric de Brunsvic-Lüneburg, on va romandre fins al 1703. De 1703 a 1706 va ser actiu com a mestre de capella de la catedral de Reggio Emilia i posteriorment, de 1713 a 1729, va ocupar el mateix càrrec. a la catedral de Forlì.
Totes les seves obres operístiques s'han perdut, excepte el drama musical Il Pirro, que es va representar a Venècia o Bolonya el 1719. Entre els seus oratoris recordem especialment Il splendido depresso', representat per primera vegada a Mòdena el 1692. Les seves composicions sagrades restants es caracteritzen per l'ús del diàleg entre veus i instruments solistes (trompeta i cordes), una característica típica de la tradició musical bolonyesa.

## Composicions
### Obres

* Gli amori innocenti (pastoral, 1692, Brunswick)
* La Libussa (drama per a música, 1692, Brunswick)
* Il Muzio Scevola (drama per a música, llibret de Nicolò Minato, 1692, Brunswick)
* L'Aretusa (òpera pastoral, llibret de Pietro d'Averara, 1703, Milà)
* L'amazzone corsara (drama per a música, llibret de Giulio Cesare Corradi, 1704, Milà)
* Il Teuzzone (2n i 3r acte) (drama per a música, llibret d'Apostolo Zeno, 1706, Milà; en col·laboració amb Paolo Magni (1r acte))
* L'Atalanta (drama pastoral, llibret d'Apostolo Zeno, 1710, Mòdena)
* I rivali generosi (1r acte) (drama per a música, llibret d'Apostolo Zeno, 1710, Reggio Emilia; en col·laboració amb Francesco Antonio Mamiliano Pistocchi (2n acte) i Giovanni Maria Capelli (3r acte))
* Il Pirro (1r acte) (drama per a música, llibret d'Apostolo Zeno, 1719, Venècia o Bolonya; en col·laboració amb Andrea Stefano Fiorè (2n acte) i Antonio Caldara (3r acte)

### Oratoris

* La lite de' fiori (1691, Cremona)
* L'esplendor deprimit (1692, Mòdena)
* Il fasto depresso (1711, Mòdena)
* Santa Cecilia (1713, Forlì)
* La Clotilde (1721, Forlì)
* Il ripudio di Vasti (1724, Bolonya)
* La fuga gloriosa di San Pellegrino Laziosi (1728, Forlì)
* Le gare della fortezza e dell'umiltà (1728, Forlì)
* Il Beato Stanislao Kostka (1729, Bolonya)

## Bibliografia

* F.S. Quadrio, Della storia e della ragione d'ogni poesia, vol. V, pp. 512, 519 (Bolonya e Milà, 1744)
* C. Vitali, Clemente Monari in DEUMM
* E. Surian, Clemente Monari in New Grove Dictionary of Music and Musicians

## Enllaços externs

* Francesco Lora, MONARI, Clemente, a Biographical Dictionary of Italians, vol. 75, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 2011.-(italià)
* Partitures o llibrets de Clemente Monari, al Projecte International Music Score Library, Project Petrucci LLC.-(anglès)
# Berkheim

Berkheim és un municipi de Suàbia situat al districte rural (Landkreis) de Biberach, a l'estat federat alemany de Baden-Württemberg. Es troba a cinc quilòmetres a l'oest de la ciutat baveresa fronterera de Memmingen.
Al municipi s'hi troben, més enllà del nucli de Berkheim, els nuclis de Bonladen, Illerbachen i Eichenberg.

## Política
### Consell municipal

El consell municipal de Berkheim està format pels regidors elegits i l'alcalde com a president. L'alcalde té dret a votar al consell municipal. Les eleccions locals del 26 de maig de 2019, amb una participació del 58,2% (2014: 55,5%), van donar els resultats següents:
| Partit | Percentatge de vot | Regidors (12) | Resultats 2014 |
| CDU | 53,0% | 6 | 57,2% 7 regidors |
| Freie Wähler | 29,2% | 4 | 26,6% 3 regidors |
| Wir Frauenliste ("Nosaltres; Llista de dones) | 17,8% | 2 | 16,2% 2 regidors |

### Alcalde

A l'abril de 2011, Walther Puza va ser elegit successor de Michael Sailer amb el 91,46% dels vots en les eleccions a alcalde, en què es vota directament la persona. Des de llavors, n'és l'alcalde.

## Cultura i llocs d'interès

* Monestir de Bonlanden
* Festival de Willebold (amb processó de relíquies)
* Església de Sant Josep (Illerbachen)
* Església de Sant Konrad (Berkheim)
* Capella de Sant Martí (Eichenberg)

## Enllaços externs

* Web del Municipi de Berkheim (en alemany)

## Referències

* ↑ Kommunalwahldaten 2019 des Statistischen Landesamtes
* ↑ Arxivat [Date missing], at www.gemeinde-berkheim.de Error: unknown archive URL
# Missió de les Nacions Unides pel Referèndum al Sàhara Occidental

La Missió de les Nacions Unides pel Referèndum al Sàhara Occidental (MINURSO) és una missió de pacificació de les Nacions Unides, establerta el 1991 per observar l'alto el foc i organitzar un referèndum entre el poble saharaui que determini el futur estatus del territori del Sàhara Occidental, elegint entre la integració en el Marroc o la independència. El nom és un acrònim en francès: "Mission des Nations unies pour l'organisation d'un référendum au Sahara occidental" - Missió de les Nacions Unides per a l'organització d'un Referèndum al Sàhara Occidental.
La durada d'aquesta missió ha tingut una cinquantena d'extensions que s'han anat produint amb resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides aprovades les vigílies del termini expressat per la corresponent anterior resolució.
Després de presentar nombroses propostes sense èxit, l'enviat de l'ONU James Baker, comissionat de la missió, renuncià al seu càrrec el juny de 2004, i fou substituït pel neerlandès Van Walsum. El mediador de Nacions Unides per al Sàhara que el substituí l'any 2008 fou l'estatunidenc Christopher Ross.
Té una plantilla de 500 persones, però davant els obstacles posats per l'administració marroquina s'estudia la seva reducció. La missió sobre el terreny ha estat renovada fins al juny de 2011, continuant amb els mateixos objectius que fins ara, malgrat que durant la discussió de la seva renovació diversos Estats del Consell de Seguretat de Nacions Unides demanaren que s'ampliés el seu mandat per a vetllar pel compliment dels drets humans.

## Referències

* ↑ United Nations Security Council Resolution 690 S-RES-690(1991) on 29 abril 1991 (retrieved 2008-05-02)
* ↑ «Security Council Resolutions and Statements» (en anglès). MINURSO. [Consulta: 29 abril 2019].
# Missió dramàtica

Missió dramàtica (títol original en italià: Un giorno da leoni) és una pel·lícula italiana de Nanni Loy, estrenada el 1961. Ha estat doblada al català.

## Argument

Roma, 8 de setembre de 1943: Danilo, estudiant a la universitat, escapa a l'allistament mentre el seu amic Michele, un jove comptable espantadís, que era ja en un tren en direcció al Nord amb altres empleats del seu ministeri, aconsegueix tornar a Roma, on ha deixat la seva promesa Ida. Vençut per la por, tanmateix, s'ajunta a Danilo per intentar passar la Línia gòtica. Per casualitat, coneixen Gino (Tomás Milián), que s'hi ajunta quan el tramvia dels Castells en el que viatgen és aturat pels alemanys. Tots tres es refugien en un celler on s'amaga un grup de soldats desertors, comandats per Orlando (Renato Salvatori). Se'ls uneix el partissà Edoardo (Romolo Valli), que els dona l'encàrrec de fer saltar un pont utilitzat per avituallar les tropes alemanyes. El grup es procura l'explosiu necessari al sabotatge però es dispersa quan s'assabenta de la captura d'Edoardo pels alemanys. Danilo, Michele i Gino tornen a Roma, on s'assabenten de la mort d'Edoardo, que ha confiat als seus camarades la cura de complir el sabotatge. Havent madurat, els tres joves protagonistes decideixen portar a terme la missió: havent-se ajuntat Orlando, aconseguiran fer saltar el pont. En l'operació, Michele perdrà la vida, recuperant amb un gest de verdader heroi una vida viscuda en el terror.

## Repartiment

* Renato Salvatori: Orlando
* Carla Gravina: Mariuccia
* Tomás Milián: Gino Migliacci
* Nino Castelnuovo: Danilo
* Saro Urzì: el sergent
* Romolo Valli: Edoardo
* Corrado Pani: Mortati
* Franco Bucceri
* Bruno Scipioni
* Anna Maria Ferrero: Ida
* Valeria Moriconi: Dona d'Orlando
* Leopoldo Trieste: Michele
* Carlo D'Angelo: el Capellà
* Régina Bianchi: Dona d'Edoardo
* Gondrano Trucchi
* Enzo Turco: Comissari de policia
* Silla Bettini
* Tino Bianchi
* Claudio Biava: Oficial alemany
* Ester Carloni
* Isarco Ravaioli
* Elvira Tonelli
* Gigi Ballista: el monjo

## Referències

* ↑ esadir.cat. Missió dramàtica. esadir.cat.
# Millville (Ohio)

Millville és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 817 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Millville tenia 817 habitants, 312 habitatges, i 247 famílies. La densitat de població era de 534,7 habitants/km².
Dels 312 habitatges en un 35,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,6% hi vivien parelles casades, en un 15,1% dones solteres, i en un 20,8% no eren unitats familiars. En el 17,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,62 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,93.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,6% tenia menys de 18 anys, un 6,7% entre 18 i 24, un 30,5% entre 25 i 44, un 25,8% de 45 a 60 i un 11,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.341 $ i la renda mediana per família de 45.972 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.306 $ mentre que les dones 25.208 $. La renda per capita de la població era de 18.835 $. Aproximadament el 6,5% de les famílies i el 7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Millville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Millville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].