OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marazoleja

Marazoleja és un municipi de la província de Segòvia, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 172 | 160 | 152 | 132 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Segovia (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 12 març 2021].
# Castell d'Olorda

El castell d'Olorda, situat a la serra de Collserola vora el Puig d'Olorda i la Pedrera dels Ocells, pertany al municipi de Barcelona, és un castell desaparegut de localització incerta. Algunes fonts el situen al mateix cim del puig d'Olorda. En canvi, d'altres l'identifiquen com el casalot situat al costat de l'ermita de Santa Creu d'Olorda.

## Història

A Olorda hi hagué castell tal com ho confirma el fogatge de 1365-70, si bé sabem que el 1355 el Castell Delorda havia estat venut a Pere des Llor, pare de Simó, pel rei Pere el Cerimoniós, i uns vint anys després el Castell de Lorda pertanyia a Berenguer de Relat, que també posseïa el Castell Ciuró.
El 1471 aquests dos castells pertanyien a Lluís de Relat, el 1537 al donzell Lluís Pou i el 1542 a Lluís Desvalls qui va vendre els termes dels dos castells als Requesens-Zúñiga, família mestressa aleshores de la baronia de Castell Vell de Rosanes.
Queda ben clar que els castells de Ciuró i d'Olorda sempre anaren de bracet pel que fa a la història comuna, si bé el d'Olorda sempre va tenir una funció més de guaita per la qual es malmeté abans en perdre més aviat la funció per la que va ser edificat. Informacions del 1430 ja ens parlen d'un edifici molt malmès sota el nom de Castro del Orde.
La jurisdicció del castell d'Olorda incloïa els territoris de Vallvidrera i Sant Bartomeu de la Quadra, però no tingué mai una vida pròpia perquè els senyors preferiren sempre viure al castell Ciuró on hi havia més facilitats i una millor comunicació amb la resta de viles de la comarca.

## Referències

* 1 2 Català i Roca, Pere. Els Castells Catalans. 2a ed.. Rafael Dalmau Editor, 1990, p. vol.1, p.441. ISBN 978-84-232-0290-4.
* ↑ Castell d'Olorda al Bloc de CastellsCatalans
* ↑ Castell d'Olorda a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català

## Enllaços externs

* Document PDF del Castell d'Olorda de CastellsCatalans
# Lluís Valls-Taberner Arnó

Lluís Valls-Taberner Arnó (Barcelona, 5 de juny de 1926 - 25 de febrer de 2006) fou un financer espanyol. President del Banco Popular de 1972 a 2004, fou també professor de la Universitat de Madrid i de la Universitat de Barcelona.

## Biografia
### Primers anys

Era fill de Ferran Valls i Taberner (jurista, historiador i polític) i de Marcelina Arnó Maristany. Va cursar els estudis primaris i secundaris en diverses ciutats (Barcelona, Gènova, Roma i Còrdova), a causa dels viatges que va haver de fer el seu pare.
Es va llicenciar en Dret per la Universitat de Barcelona. Es va doctorar en Dret en la Universitat de Madrid amb una memòria que portava per títol La cesión de contratos en el derecho español. Va ser professor d'Economia política i Hisenda Pública a les universitats de Madrid i Barcelona entre 1948 i 1956.

### Carrera professional en la banca

El 1957 es va incorporar al Banco Popular com a vicepresident executiu, fins que el 1972 va ser nomenat President de l'entitat financera, càrrec que va abandonar en 2004. Després de la seva retirada, va passar a ocupar la Presidència de la Junta d'Accionistes.
Quan va ingressar al Banc, va escometre la separació de funcions i responsabilitats del Consell d'Administració i la direcció executiva. Des de la Presidència va influir decisivament que els processos de decisió es basessin en criteris estrictament professionals, va promoure una organització flexible i amb pocs graons jeràrquics i va forjar un estil propi de fer banca. El Banc Popular ha estat considerat tres vegades el millor banc del món i en quatre ocasions el millor Banc d'Europa.
Va presentar la seva renúncia als càrrecs de conseller i president del Banc a l'octubre de 2004, sent nomenat Ángel Ron president executiu pel Consell d'Administració. La defunció de Luis Valls al febrer de 2006, que havia conservat la presidència de la junta d'accionistes, i la renúncia del seu germà Javier als càrrecs de conseller i copresident, fan que Ángel Ron quedi com a president únic del Banc.
En la seva trajectòria professional va destacar com un dels banquers més importants d'Espanya en la segona meitat del segle XX i impulsor de l'Associació Espanyola de Banca Privada.

### Altres dades

Era membre numerari de l'Opus Dei des de 1945, any en què va conèixer al seu fundador, Josepmaria Escrivá de Balaguer.
Valls va ajudar a salvar un poble, Morillo de Tou (Osca), que estava a la zona afectada per la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre, en col·laboració amb CCOO.

## Referències

* ↑ Vegeu.
* ↑ Vegeu

## Enllaços externs

* Lluís Valls-Taberner Arnó - Lloc web oficial
# Vimara d'Astúries

Vimara o Vimarà (Astúries, s. VIII—Cangues d'Onís, 767) fou un infant d'Astúries.

## Orígens familiars

Va ser fill d'Alfons I d'Astúries i de la seva muller Ermessenda. Fou germà del rei Fruela I i d'Adossenda i germanastre de Mauregat.

## Assassinat

No es coneix res de la seva vida tret del seu assassinat a mans del seu germà a Cangues d'Onís el 767. D'acord amb les cròniques, el motiu de l'assassinat hauria estat a causa l'augment de simpaties de l'infant i la possibilitat que aquest li disputés el tron al monarca. Tanmateix, el fratricidi va tenir conseqüències per a Fruela, perquè els seus propis parents es van rebel·lar contra ell i el van assassinar l'any següent per venjança de la mort de Vimara.

## Descendència

Vimara va tenir un fill, Beremund, que hom ha identificat com a Beremund I el Diaca, que va regnar més tard. Abans del regicidi, Fruela el va adoptar com a reparació de l'assassinat del seu germà.

## Referències

* 1 2 Salazar y Acha, Jaime de. «Vimarano» (en castellà). Diccionario Biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 16 octubre 2020].
* 1 2 Floriano, Antonio C. «Cronología y genealogía de los Reyes de Asturias». Archivum. Revista de la Facultad de Filosofía y Letras. Universitat d'Oviedo, vol. 6, 1956, pàg. 259. ISSN: 0570-7218.
* ↑ Flórez, Enrique. Memorias de las reynas catholicas. Madrid: Antonio Marín, 1761, p. 50.
* ↑ Menéndez Pidal, Ramón. Primera Crónica General: Estoria de España que mandó componer Alfonso el Sabio y se continuaba bajo Sancho IV en 1289. Madrid: Bailly-Bailliére e hijos editores, 1906, p. 343.
# Nando Rafael

Nando Rafael (nascut el 10 de gener de 1984 en Luanda) és un futbolista angolès-alemany, que ha jugat al FC Augsburg.

## Referències

* ↑ «Nando Rafael» (en alemany). kicker. [Consulta: 27 gener 2016].
* ↑ «TERBENTUR REGULASI, BALI UNITED RESMI LEPAS NANDO RAFAEL» (en indonesian), 03-02-2017.

## Enllaços externs

* Perfil de l'AGF Arxivat 2009-02-15 a Wayback Machine. (danès)
* Estadístiques oficials a la lliga danesa (danès)
# Ceiba

Ceiba és un gènere d'arbres que són plantes natives de moltes zones tropicals incloent Mèxic, Amèrica Central, Amèrica del Sud, Les Bahames, Belize, i el Carib, Àfrica Occidental i sud-est d'Àsia. Algunes espècies poden arribar a fer 70 m d'alt. L'espècie més cultivada és el kapok Ceiba pentandra.
Recentment els especialistes incorporen el gènere Chorisia dins Ceiba.

## Taxonomia

* Ceiba aesculifolia (Kunth) Britten i Baker, 1896
* Ceiba glaziovii (Kuntze) K. Schum., 1900
* Ceiba insignis (Kunth) P. E. Gibbs & Semir, 1988 o corísia
* Ceiba pentandra (L.) Gaertn.—Kapok
* Ceiba rosea (Seem.) K. Schum., 1886
* Ceiba speciosa (A. St.-Hil.) Ravenna, 1998—Palo borracho
* Ceiba trichistandra Bakh., 1924

## Ceiba

No s'ha de confondre el gènere Ceiba amb el nom comú ceibo (Erythrina crista-galli), que és l'arbre nacional de l'Argentina i l'Uruguai.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture, 05-06-2003. Arxivat de l'original el 2009-05-07. [Consulta: 13 març 2014].
* ↑ https://dlc.iec.cat/Results?IdE=0103384&DecEntradaText=cor%C3%ADsia
* ↑ «Subordinate Taxa of Ceiba». TROPICOS. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 13 octubre 2009].
# Lluís Vergés i Soler

Lluís Vergés i Soler (Barcelona, 1953) és un músic i compositor que s'ha dedicat principalment a la pedagogia musical.

## Biografia

Estudià al Conservatori Municipal de Música de Barcelona. Ha tocat la trompeta en diverses orquestres i conjunts de jazz, i també s'ha dedicat a la composició i a l'ensenyament de la música. A finals dels anys 70, i juntament amb Joan Albert Amargós, Lluís Vidal, Jordi Bonell, D.Pybus, A.Pereira, M.Simon, Quim Solé, J.Cortadellas va fundar La Factoria Musical, un punt de referència en la vida musical del país.
Ha estat autor, arreglista i orquestrador de música per a la publicitat i el cinema, gèneres que ha compartit amb la música simfònica i de cambra. Ocasionalment ha fet d'instrumentador per a l'Orquestra de Cambra del Gran Teatre del Liceu i ha col·laborat amb l'Orquestra Simfònica del Vallès i l'Orquestra Simfònica de Lleida.
En la seva vessant educativa ha estat professor de diverses escoles, i fruit de la seva experiència ha estat la publicació de diversos textos pedagògics. Ensenyà al Centre d'Estudis Musicals de Barcelona, a l'"Escola de Música Zeleste", durant tretze anys va ser director pedagògic del Taller de Músics, i en l'actualitat (2009) és professor de l'ESMUC en les assignatures de Tècniques i Estils del Jazz, Arranjaments de Jazz I i II, Composició de Jazz i Film Scoring. Entre els seus molts deixebles ha tingut Pau Castanyer i Bachs, Mario Rossy, Jordi Rossy, Joan Monné Joan Díaz, Raimon Ferrè, Pep Pérez, Gorka Benítez, Pau Casares, Àlex Tenas, Iñaki Salvador, Marc Miralta, Alfons Conde,Cesc Miralta...

## Obres

* Diada (1996), obra lliure per a cobla
* Fantasieta (1982), per a trompeta en do, i piano i trompeta en si bemoll
* Vilamajor, sardana

## Bibliografia

* El lenguaje de la Armonia de los inicios a la actualidad Barcelona: Boileau, 2007. ISBN 978-84-8020-826-0
* Solfeig preparatori 1-2-3 Barcelona: Taller de Músics, 1992. ISBN 8488206054
* Tècniques del Jazz: exercicis nivell 2 Barcelona: Escola de Música Zeleste
* Diversitat Barcelona.

## Referències

* ↑ «Conciertos celebrados desde 1975 – Música • Fundación Juan March».
* ↑ «Taller de Músics on Vimeo».
* ↑ «www.esmuc.net».
* ↑ «Curriculums».
* ↑ «Biografía — Gaztelupeko Hotsak». Arxivat de l'original el 2010-02-27. [Consulta: 30 març 2010].
* ↑ «www.narcisvidal.com».

## Enllaços externs

* Breus notes biogràfiques Arxivat 2009-12-31 a Wayback Machine. (castellà)
* Notes biogràfiques (castellà)
* Llista de sardanes
# Vexin

El Vexin és una regió de França. A l'edat mitjana va constituir el comtat de Vexin que el 911 va quedar dividit entre França i Normandia. La part francesa va passar a la corona el 1077 i la part normanda el 1204.

## Vegeu també

* Casa de Vexin
# Martín Enríquez de Almansa

Martín Enríquez de Almansa (Alcanyís, Aragó, 1525 - Lima, Perú, 1583) va ser virrei de Nova Espanya, entre el 1568 i 1580, i virrei del Perú, entre el 1581 i el 1583.
Va iniciar el seu mandat a Nova Espanya el 5 de novembre de 1568, on va centrar els seus esforços en la lluita contra els indis huatxiles, que havien realitzat algunes incursions en els territoris del virregnat. Cal destacar la seva gran activitat en la fundació de pobles, convents i col·legis. Durant el seu mandat va sufocar moltes revoltes indígenes i va iniciar el procés d'instauració del Sant Ofici a Mèxic, que va ser establert el 1571. El 1573 va iniciar la construcció de la catedral de Mèxic.
Va ser promocionat a virrei del Perú el 4 d'octubre de 1580, i va arribar a Lima el 1581. Un cop al Perú, cal destacar l'establiment del servei postal i la fundació de l'escola de San Martín. El seu mandat com a virrei del Perú va estar marcat pel terratrèmol d'Arequipa, el 1582. Va morir, tot d'un plegat, el 15 de març de 1583, a Lima. Les seves restes van ser incinerades en el convent de Sant Francesc de Lima.

## Vegeu també

* Història del Perú
* Història de Mèxic
* Història d'Espanya
* Llistat de Virreis del Perú
* Llistat de Virreis de Nova Espanya
# Najac

Najac és un municipi del departament francès de l'Avairon, a la regió d'Occitània. Limita al nord-oest amb Castanet, al nord amb Monteils, al nord-est amb Sanvensa, a l'oest amb Ginals, a l'est amb La Fouillade, al sud-oest amb Verfeil, al sud amb Laguépie i al sud-est amb Saint-André-de-Najac. Aquest municipi pertany a l'associació Els pobles més bonics de França.

## Demografia

Evolució de la població Cassini :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2.029 | 2.181 | 2.157 | 2.251 | 2.417 | 2.201 | 2.070 | 2.130 | 2.189 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2.388 | 2.406 | 2.415 | 2.455 | 2.266 | 2.040 | 2.029 | 1.870 | 1.771 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1.660 | 1.623 | 1.515 | 1.246 | 1.207 | 1.138 | 1.098 | 996 | 825 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 767 | 1.029 | 928 | 818 | 766 | 744 | 756 | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1944-1953 | Georges Bories | |
| 1953-1965 | Jean Laroussinie | |
| 1965-2008 | Hubert Bouyssière | UMP |
| 2008- | Raymond Rébellac | |

## Referències

* ↑ Els pobles més bonics de França: Najac
* ↑ Najac al portal de Cassini
# Lines Vejo

Lines Vejo (Caloca, 1931 – 3 de juliol de 2020) fou una de les figures més rellevants de la música tradicional de Cantàbria. Cantava acompanyada del pandero d'ençà els cinc anys, quan la seva tia li'n va regalar un. Va recopilar i difondre el llegat oral del seu país, motiu pel qual va ser homenatjada per diverses institucions locals. La seva veu ha estat enregistrada en àlbums individuals i col·lectius.

## Referències

* ↑ «Fallece Lines Vejo, la panderetera de Caloca» (en castellà). Pedro Álvarez, 03-07-2020. [Consulta: 8 juliol 2020].
* ↑ eldiariocantabria.es. «Fallece Lines Vejo, 'la panderetera de Caloca'» (en castellà). [Consulta: 21 setembre 2020].
* ↑ Vejo, Lines Cantares de Lines Vejo.
* ↑ «Más la quiero pobre y fea». La música popular de las Tierras de Cantabria, 1997.
# Catostomus plebeius

Catostomus plebeius és una espècie de peix de la família dels catostòmids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* ↑ Lesueur C. A. 1817. A new genus of fishes, of the order Abdominales, proposed, under the name of Catostomus; and the characters of this genus, with those of its species, indicated. J. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 1 (pt 1, núms. 5/6). 88-96, 102-111.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Los nuevos españoles

Los nuevos españoles és una pel·lícula espanyola de 1974, dirigida per Roberto Bodegas i produïda per José Luis Dibildos. Va ser protagonitzada (coralment) per José Sacristán, María Luisa San José, Amparo Soler Leal, Antonio Ferrandis, Manuel Zarzo, Manuel Alexandre, Josele Román, Rafael Hernández i William Layton.
És una comèdia social, amb aspectes costumistes. Es plantegen de forma pessimista els canvis de costums i formes econòmiques i laborals en la societat espanyola de finals del franquisme, amb crítiques a la modernització econòmica entesa com a deshumanització, i a la dependència exterior dels Estats Units.
Música de Carmelo Bernaola, i fotografia de Manuel Rojas.

## Premis

30a edició de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics
| Categoria | Candidat | Resultat |
| Millor actor de repartiment | Antonio Ferrandis | Guanyador |

## Referències

* ↑ Los nuevos españoles a Historia de nuestro cine, rtve.es
* ↑ Los nuevos españoles a elmundo.es
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1974». CEC. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 22 desembre 2018].
# Vozrojdénie (Mirskoi)

Vozrojdénie - Возрождение (rus) és un possiólok que pertany al possiólok de Mirskoi (krai de Krasnodar, Rússia). Es troba a la vora dreta del riu Beissug. És a 11 km al nord-oest de Kropotkin i a 120 km al nord-est de Krasnodar.
# Mapimí (municipi)

Mapimí és un municipi de l'estat de Durango. Mapimí és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part sud de l'estat de Durango. Limita al nord amb els municipis de Canatlán, al sud amb Mezquital, a l'oest amb Riva Palacio i a l'est amb Cuencamé.

## Referències

* ↑ Monografia municipal de Mapimí Arxivat 2019-08-14 a Wayback Machine.INAFED, 2015. (castellà)
# Imbringen

Imbringen (en luxemburguès: Amber; en alemany: Imbringen) és una vila de la comuna de Junglinster, situada al districte de Grevenmacher del cantó de Grevenmacher. Està a uns 10,7 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Referències

* ↑ «Imbringen». [Consulta: 26 setembre 2015].
# Matteo da Bascio

Matteo da Bascio, nascut com a Matteo Serafini (Bascio, Pennabili, ca. 1495 - Venècia, 6 d'agost de 1552) va ser un religiós italià, fundador i primer superior de l'Orde de Frares Menors Caputxins.

## Biografia

Nascut a Bascio, municipi de Pennabilli, es va fer franciscà de la branca dels observants al convent de Montefiorentino de Frontino. S'ordenà sacerdot el 1525. Desitjava que la regla franciscana tornés al seu rigor original i el 1525 va deixar el seu convent i obtingué del papa Climent VII el privilegi personal de vestir un hàbit llarg de teixit bast i aspre, com el que havia dut Francesc d'Assís, però amb una caputxa més llarga i punxeguda, i d'observar rígidament la regla en pobresa absoluta, fent vida eremítica i predicant lliurement.
L'exemple va tenir nombrosos seguidors que volien restaurar l'esperit fundacional franciscà, donant lloc a la institució d'un nou orde, el de Frares Menors Caputxins, anomenats així per la caputxa de l'hàbit. Amb el suport de la duquessa Caterina Cybo de Camerino va ser aprovat pel papa el 3 de juliol del 1528 amb la butlla Religionis zelus.
Al primer capítol general de l'orde, celebrat l'abril del 1529 a Santa Maria dell'Acquarella d'Albacina, a Fabriano, va ser elegit primer superior general per aclamació. Va visitar les comunitats establertes i, poc després, va dimitir del càrrec. Cap al 1537 va decidir tornar a l'obediència dels observants que havia deixat anys abans, pel temor d'ésser censurat per l'Església; de fet, va haver-hi veus contràries a la nova reforma, i alguns decrets i butlles s'hi van promulgar en contra.
Va ser un orador brillant i va contribuir notablement al moviment de reforma de la vida religiosa del segle xvi a Itàlia i Alemanya, on també predicà. Va morir a Venècia, a l'església de San Moisè.

## Veneració

Va ser sepultat a l'església de San Francesco della Vigna, a la mateixa ciutat, amb reputació de sant. No obstant això i el fet que habitualment és anomenat beat, no ha estat canonitzat ni tan sols beatificat.
En part, va ser vist per sectors eclesiàstics com un visionari i això n'impedia l'obertura de la causa de beatificació. És un cas poc freqüent: els caputxins són l'únic orde religiós antic cap dels fundadors del qual no rep cap mena de veneració per part de l'Església.
# Nayarit

Nayarit és un dels 31 estats de Mèxic, localitzat a la zona oest del país. Limita al nord amb Sinaloa, l'estat de Durango i l'estat de Zacatecas, al sud amb Jalisco al sud, i a l'oest amb l'oceà Pacífic. Les illes Maries (Islas Marías), un arxipèlag situat a 122 km de la costa, pertanyen a l'estat. El nom prové d'un governant indígena cora del segle xvi que es va oposar al procés d'evangelització dels conquistadors a la serralada on habitava. Nayarit és un dels últims territoris en aconseguir el rang d'estat de la federació mexicana, l'1 de maig, 1917. Abans d'això, era conegut com a "Districte Militar de Tepic". Tepic és la capital de l'estat, i la ciutat més gran. Nayarit està dividit en 20 municipis. Els principals grups ètnics de l'estat són els huitxols, els cores i els tepehuans, però, representen tan sols un petit percentatge de la població total. Els famosos poetes Amado Nervo i Alí Chumacero són originaris de l'estat de Nayarit.

## Vegeu també

* Cores
* Huichols
* Bahía de Banderas

## Referències

* ↑ «Nayarit». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Les Malpodades

Les Malpodades és una partida rural formada per camps de conreu del Pallars Jussà situada en el terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, a l'antic terme d'Aramunt, en l'àmbit del poble d'Aramunt.
Està situada al nord-oest de la vila d'Aramunt, al nord-est de la masia de la Casanova, a la dreta del barranc dels Clops. És a ponent de la Carretera d'Aramunt, al sud-est del Tros d'Ací, al nord-est de l'Abadal i a llevant de Santa Maria d'Horta.
Consta d'unes 10 hectàrees (10,2822) de terres de conreu, amb predomini de les de secà. També hi ha alguns ametllers, algunes parcel·les de vinya, uns quants trossos improductius, pastures i força bosquina.

## Referències

* ↑ «Dades extretes de la Sede virtual del Catastro». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 15 juny 2010].

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Charles Cailler

Charles Cailler (Ginebra, 20 de febrer de 1865 - Ginebra, 30 de gener de 1922) va ser un matemàtic suís.

## Vida i Obra

Cailler va estudiar a les universitats de Ginebra i de Berlín, obtenirnt el doctorat el 1887. A la mort de Charles Cellèrier el 1889 va començar la seva docència a la universitat de Ginebra. També va ser l'editor dels treballs pòstum de Cellèrier.
La tardor de 1921 es va veure obligat a retirar-se per malaltia i va morir uns mesos després, al començar el 1922. En morir va deixar sense publicar un tractat de mecànica analítica, que va ser editat pel seu deixeble Henri Fehr.
Els seus treballs van ser sobre equacions diferencials i cinemàtica.

## Referències

* ↑ Fehr, 1922, p. 4.
* ↑ Plancherel, 2010, p. 7-8.
* ↑ Fehr, 1922, p. 6.
* ↑ Rossier, 1953, p. 238.

## Bibliografia

* Fehr, Henri «Charles Cailler (1865-1922)» (en francès). Actes de la Société Helvétique des Sciences Naturelles, Vol. 103, 1922, pàg. 4-9. ISSN: 0080-7362.
* Plancherel, Michel. «Mathématiques et Mathématiciens en Suisse (1850-1950)». A: Bruno Colbois, Christine Riedtmann, Viktor Schroeder (eds.). Math.ch/100 (en francès). European Mathematical Society, 2010, p. 1-22. ISBN 9783037190890.
* Rossier, Paul «Coup d'œil sur l'histoire des sciences exactes à Genève» (en francès). Revue d'histoire des sciences, Vol. 6, Num. 3, 1953, pàg. 231-249. ISSN: 0151-4105.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Charles Cailler» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.