OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Neolamprologus pectoralis

Neolamprologus pectoralis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Tanganyika (República Democràtica del Congo)

## Referències

* ↑ Colombé, J. & R. Allgayer 1985. Description de Variabilchromis, Neolamprologus et Paleolamprologus genres nouveaux du Lac Tanganyika, avec redescription des genres Lamprologus Schilthuis, 1891 et Lepidiolamprologus Pellegrin, 1904. Rev. Fr. Cichlido. Núm. 49: 9-28.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Neolamprologus pectoralis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A. (1998): Tanganyikan cichlids in their natural habitat. Cichlid Press.
* Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Neolamprologus. p. 274-294. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Ribbink, A. 1991. Distribution and Ecology of the Cichlids of the African Great Lakes. Pp. 36-59 a M. Keenleyside, ed. Cichlid Fishes: Behavior, Ecology and Evolution. Londres, Gran Bretanya: Chapman and Hall.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bruno Saltor i Grau

Bruno Saltor Grau, més conegut com a Bruno Saltor, (El Masnou, 1 d'octubre de 1980) és un futbolista català retirat, que jugava de defensa i es va retirar al Brighton.

## Història

La seva infantesa transcorregué a les poblacions ebrenques de Flix i Móra d'Ebre (Ribera d'Ebre), on jugà a les categories inferiors de la Joventut Esportiva de Flix i del Club Esportiu Olímpic Móra d'Ebre. Passà pel futbol base del RCD Espanyol, on arribà a jugar un partit amb el primer equip davant el Rayo Vallecano el 29 de setembre de 2001. Posteriorment jugà al Gimnàstic de Tarragona (cedit), UE Lleida, i UD Almería. El 2009 fitxà pel València CF de l'entrenador Unai Emery. L'any 2012, es convertí en agent lliure, i ingressà al Brighton & Hove Albion FC.

## Equips professionals

* 2000-2001: RCD Espanyol B
* 2001-2002: Gimnàstic
* 2002-2003: RCD Espanyol B
* 2003–2006: UE Lleida
* 2006–2009: UD Almería
* 2009-2012: València CF
* 2012-2019: Brighton

## Referències

* ↑ «El Espanyol eleva su caché ante un Rayo hundido» (en castellà). El Mundo, 29-09-2001. [Consulta: 10 febrer 2016].
* ↑ «"Sólo tengo palabras de agradecimiento hacia Unai"» (en castellà). Diario de Almería, 08-09-2008. [Consulta: 10 febrer 2016].
* ↑ Mestalla calls for Moyá and Saltor; UEFA.com, 1 juliol 2009
* ↑ «Bruno será el primer fichaje de los béticos» (en castellà). Diari AS, 14-05-2009. [Consulta: 10 febrer 2016].
* ↑ «El Barcelona negocia el fichaje de Bruno» (en castellà). Diario AS, 01-06-2009. [Consulta: 10 febrer 2016].
* ↑ «Es el lateral derecho que más partidos ha jugado» (en castellà). Super Deporte, 21-01-2012 [Consulta: 7 abril 2016].
* ↑ «Albion agree Bruno deal». Brighton & Hove Albion F.C, 25-06-2012. Arxivat de l'original el 28 de juny 2012. [Consulta: 25 juny 2012].
# Búnquers del turó de Sant Joan

Els Búnquers del turó de Sant Joan és una obra de Tarragona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Búnquer situat al capdamunt del turó de Sant Joan a la punta de la Mora, les restes d'aquesta construcció defensiva estan envoltades de vegetació al mig de la urbanització Platja de Tamarit dins el terme municipal de Tarragona.
El conjunt està format per dos seccions d'entramats de passadissos i estances subterranis desconnectats. Aquests búnquers allotjaven les bateries que formaven part de la línia defensiva marítima del tarragonès durant la Guerra Civil. Estan construïts amb formigó.

## Referències

* 1 2 «Búnquers del turó de Sant Joan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# Cal Notari (Bàscara)

Cal Notari és una casa del municipi de Bàscara (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli antic de la població de Bàscara, a la banda est del terme i delimitat entre el carrer del Mar i el desnivell existent entre el carrer i la carretera N-II al seu pas per la població.
Edifici entre mitgeres de planta rectangular, format per quatre cossos adossats, amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa i pis. L'edifici principal consta de dues crugies i presenta un portal d'accés rectangular, amb els brancals bastits amb carreus ben desbastats i la llinda plana gravada: "IHS HONORAT LLORENS 1630". Al pis hi ha dues finestres rectangulars, emmarcades amb pedra i amb els ampits motllurats. Dels cossos laterals que completen el conjunt cal destacar dos portals més d'arc rebaixat, un d'ells adovellat i l'altre bastit amb maons. Els cos situat a l'extrem sud del conjunt presenta les obertures rehabilitades, bastides amb maons. La façana posterior, orientada al sud, presenta trams del llenç oriental de la muralla medieval, integrats al parament. Estan bastits amb còdols escapçats, disposats formant filades regulars. La resta del parament és de pedra desbastada disposada irregularment, amb les obertures modernes bastides amb pedra treballada o maons.
La construcció presenta el parament de la façana principal majoritàriament arrebossat. El cos ubicat a l'extrem nord té el parament vist i presenta la tècnica de la maçoneria.

## Història

Els Llorens foren una família d'hisendats rurals que s'anà enriquint, com d'altres patrimonis pagesos de Bàscara, mitjançant aliances matrimonials, deixes testamentàries i compra-vendes. La família es va unir als Ferrer, casta de notaris apostòlics de la vila, vers els segles XVII-XVIII.
La casa està construïda sobre el llenç oriental del segon recinte emmurallat de la població. En aquesta part hi ha la contramuralla, que salva el desnivell de la carretera. Hi ha una altra dada que situa a l'interior de l'edifici, al costat del portal d'accés, restes d'un parament d'opus spicatum del segle xii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Notari». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 gener 2014].
# Naiche

Naiche (1856-1919) va ser l'últim cap hereditari dels apatxes chiricahua.

## Antecedents

Naiche, nom que significa 'tafaner' o 'revoltós', és alternativament anomenat Nache, Nachi, o Natchez. Era el fill més jove de Cochise i la seva esposa Dos-teh-seh (Dos-tes-ey, 'Alguna cosa gairebé cuinada a la foguera', n. 1838), el seu germà gran era el cap Taza. Naiche era un home alt i ben plantat, amb un port digne que reflecteix l'equivalent apatxe d'una línia de sang reial com a fill de Cochise (líder del grup local Chihuicahui dels chokonen i cap principal de la banda chokonen dels apatxe chiricahua) i Dos-teh-seh, filla del gran cap Warm Springs/mimbreño Mangas Coloradas.

## Carrera

El 1872 lluità, a les ordres del seu pare Cochise i del seu germà gran Taza fins a la mort d'aquest, el 1876, i aleshores fou escollit cap dels chiricahua. El 1880, va viatjar a Mèxic amb la banda de Gerónimo, per evitar el trasllat forçós a la reserva índia de San Carlos a Arizona. Es van rendir el 1883, però es va escapar de la reserva el 1885 i marxà de nou a Mèxic. Va ser capturat el 1886, i Naiche i altres van ser empresonats al fort Marion de Saint Augustine (Florida).
Naiche i altres apatxes van demanar tornar a Arizona, mentre encara eren empresonats a fort Marion. Els Estats Units no van permetre el seu retorn, però les tribus kiowes i comanxes es va oferir a compartir les seves reserves al sud-oest d'Oklahoma amb el chiricahua, i així Naiche i 295 membres de la seva banda es va traslladar a fort Sill (Oklahoma), on formaren part de la tribu apatxe Fort Sill. El 1913, Naiche es traslladà a la reserva índia Mescalero a Nou Mèxic.
Naiche tenia la reputació de ser el millor artista indi de l'època. Va pintar els seus quadres en pell de cérvol en color. Els seus temes eren flors, cérvols, altres animals salvatges, galls dindi, i diversos objectes de la natura, com ell els va veure. També tallava bastons de fusta i els va pintar en diferents colors.

## Mort

Naiche va morir el 16 de març de 1919 a Mescalero (Nou Mèxic).

## En la ficció

Naiche és un dels personatges centrals de la novel·la Cry of Eagles de William W. Johnstone. La història presenta Naiche com a líder d'una banda de renegats apatxes en una guerra oberta contra els colons blancs i els miners en el seu intent d'unir-se a Gerónimo a Mèxic. En el capítol final, Naiche és assassinat pel protagonista, Falcon MacCallister. Naiche és interpretat per Rex Reason en la pel·lícula de Douglas Sirk Taza, Son of Cochise.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Johansen, Bruce E. "Naiche (ca. 1857—1919)." Arxivat 2011-07-05 a Wayback Machine. Oklahoma Historical Society's Encyclopedia of Oklahoma History and Culture. (retrieved 25 Sept 2011)
* 1 2 «Chief Naiche». Arxivat de l'original el 2009-03-22. [Consulta: 11 juny 2014].
* ↑ William W. Johnstone Cry of Eagles. Published October 1999, Pinnacle Books/Kennsington Publishing Corp.
# Museu Estatal d'Història (Moscou)

El Museu Estatal d'Història (Государственный Исторический музей) és entre la plaça Roja i la plaça Manege de Moscou. El seu catàleg recull des de relíquies de tribus prehistòriques que ocupaven el territori de l'actual Rússia fins a obres d'art de valor incalculable adquirides per membres de la dinastia Romànov. El nombre total d'objectes de la col·lecció del museu és de l'ordre de milions. El lloc on actualment s'alça el museu va ser anteriorment ocupat per la Principal Botiga de Medicina, construïda segons ordres de Pere el Gran en estil barroc moscovita. Moltes de les seves sales alberguen col·leccions reials d'antiguitats, d'altres van ser ocupades per la Universitat Estatal de Moscou, fundada per Mikhaïl Lomonóssov el 1755.
El museu va ser fundat el 1872 per Ivan Zabelin, Aleksey Uvárov i molts altres eslavòfils interessats en la promoció de la història russa i de la consciència nacionalista. El consell del museu, format per Sergey Solovyov, Vasili Klyuchevski, Uvárov i altres destacats historiadors, presidí la construcció de l'immoble. Després d'una prolongada competició, el projecte guanyador va ser el de Vladimir Osipovich Shervud (o Sherwood, 1833-1997).
L'edifici va ser construït segons els cànons de l'estil neorús entre 1875 i 1881 i inaugurat oficialment pel tsar Alexandre III. L'interior estava intricadament decorat segons el nou romanticisme rus per artistes com ara Víktor Vasnetsov, Henrik Semiradski i Ivan Aivazovski.
Entre les peces destacades, es pot trobar una barcassa portada de les ribes del riu Volga, artefactes d'or dels escites, rotllos d'escorça de bedoll gravats en antic dialecte de Nóvgorod, manuscrits del segle vi, ceràmiques populars russes i objectes en fusta. La biblioteca conté manuscrits de Chludov Psalter (860), miscel·lànies de Sviatoslav (1073), l'Evangeli de Mstislav (1117), l'Evangeli de Yuriev (1119) i l'Evangeli d'Halych (1144). La col·lecció de monedes del museu per si sola inclou 1,7 milions de peces, la major de Rússia.
Una part del museu està allotjada a l'edifici adjacent de l'antiga alcaldia de Moscou, dos més n'estan situats al convent de Novodévitxi i a la catedral de Sant Basili.
La porta de la Resurrecció entre el museu i l'antic ajuntament emmarca l'entrada a la plaça Roja. Va ser destruïda pel règim de Stalin, perquè poguessin organitzar desfilades militars o de la Victòria, entre d'altres, i reconstruïda en els anys 90, quan la nova Rússia sota el règim neoliberal va renunciar totalment al període heroic soviètic. Una estàtua eqüestre del mariscal Júkov es troba enfront del museu, a la plaça Manege.

## Enllaços externs

* Fotografia (1024x768).
* 37.618303 & spn = 0.001159,0.003404 & t = k & hl = en Google Maps, foto satèl·lit.
# Nian gao

El nian gao o niangao (en xinès simplificat: 粘糕 o 年糕; literalment "pastisset enganxós" o "pastís de l'any"), també conegut a Occident com "pastís d'arròs", o pastís de l'Any Nou Xinès, és un dolç tradicional de la Xina.
Es prepara amb arròs glutinós i s'empra com a ingredient en la cuina xinesa. Es venen en supermercats asiàtics tot l'any, però tradicionalment es mengen per l'Any Nou Xinès.
Tot i que hi ha moltes varietats, la recepta és força general: l'arròs glutinós cuinat es mol en una pasta, i depenent de la varietat pot ser que simplement es modele en una forma o es cuine una altra vegada.
El nian gao té moltes subvarietats. L'estil de Xangai és el que té la textura de xiclet. Es ven de diferents maneres i es cuina en un wok o s'afegeix a la sopa. Una altra varietat és l'estil dolç cantonès que s'endolceix amb sucre roig que li dona un color daurat encara que de vegades s'endolceix amb sucre blanc per a mantenir el color blanc de l'arròs. La pasta s'aboca en un paella especial i es cou al vapor. Es pot menjar així, i té una teixidura similar a la del formatge, o es pot fregir en una paella per a daurar-lo. Una altra varietat és un púding dolç i enganxós fet amb farina d'arròs glutinós i sucre bru al qual se li dona sabor amb aigua de roses o pasta de mongetes roges. Es cuina al vapor fins que es solidifica i se serveix en llesques gruixudes.
Corea i el Japó tenen aliments d'arròs glutinós molt coneguts com el tteok i el mochi, respectivament.

## Referències

* 1 2 Roufs, Timothy G. Sweet treats around the world : an encyclopedia of food and culture, 2014, p. 79–80. ISBN 978-1-61069-221-2. OCLC 890981785.
* 1 2 Mcwilliams, Mark. Food and communication : proceedings of the oxford symposium on food 2015.. [S.l.]: Prospect Books, 2016, p. 232. ISBN 978-1-909248-49-6. OCLC 954105485.
* ↑ Fong, Mary «'Luck Talk' in celebrating the Chinese New Year» (en anglès). Journal of Pragmatics, 32, 2, 01-01-2000, pàg. 219–237. DOI: 10.1016/S0378-2166(99)00048-X. ISSN: 0378-2166.
* ↑ Food, cuisine, and cultural competency for culinary, hospitality, and nutrition professionals. Sudbury, Mass.: Jones and Bartlett Publishers, 2011, p. 84. ISBN 978-0-7637-5965-0. OCLC 316824340.
# Niarada

Niarada (ktunaxa: ya·qakxaǂq̓anwuʔkki) és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Montana. Segons el cens del 2000 tenia 50 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Niarada tenia 50 habitants, 18 habitatges, i 12 famílies. La densitat de població era de 0,4 habitants per km².
Dels 18 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50% hi vivien parelles casades, en un 11,1% dones solteres, i en un 33,3% no eren unitats familiars. En el 27,8% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,78 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,5.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 28% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 12% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 105,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.583 $ i la renda mediana per família de 29.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 13.125 $ mentre que les dones 17.083 $. La renda per capita de la població era d'11.388 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «FirstVoices: Nature / Environment - place names: words. Ktunaxa.». [Consulta: 7 juliol 2012].
* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Niarada». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Niarada». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Niasita

La niasita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom per la composició, que conté níquel (Ni) i arsènic (As).

## Característiques

La niasita és un arsenat de fórmula química Ni$^{2+}$$_{4.5}$(AsO₄)₃. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 2020. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 74203, i al Museu Americà d'Història Natural de la ciutat de Nova York (EUA), amb el número de catàleg: 17956.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Johanngeorgenstadt, dins el districte d'Erzgebirge, a Saxònia (Alemanya), on es troba en forma d'agregats ensucrats de grans irregulars, arrodonits o prismes curts, associada a altres minerals com: johanngeorgenstadtita, aerugita, bunsenita, quars, rooseveltita i xanthiosita. Aquest indret alemany és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Niasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 agost 2021].
# Niantic, Inc.

Niantic, Inc. és una companyia nord-americana de desenvolupament de programari amb seu a San Francisco, Califòrnia, coneguda pel desenvolupament i la publicació dels jocs mòbils de realitat augmentada Ingress i Pokémon GO. Pren el seu nom d'un vaixell balener que va arribar a San Francisco durant la febre de l'or. La companyia va ser creada l'any 2010 pel fundador de Keyhole John Hanke, una startup interna de Google abans d'esdevenir una companyia independent a l'octubre de 2015.
En el mes de setembre de 2012 Niantic llança el seu primer producte, una aplicació gratuïta per Android anomenada Field Trip, dos mesos abans del llançament d'Ingress, un joc de realitat augmentada també per a dispositius amb Android que només podia ser adquirit amb invitació. En el mes de juliol de 2014, Ingress arriba de manera oficial a la plataforma iOS, deixant de ser exclusiu per Android. En juliol de 2016 Niantic llança Pokémon GO, la seva aplicació més exitosa.

## Referències

* ↑ Markowitz, Eric. «Exclusive: Inside the Mind of Google's Greatest Idea Man, John Hanke». Inc.com, 20 diciembre 2012. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ Upbin, Bruce. «The Niantic Project: What Is Google Up To?». Forbes. [Consulta: 22 maig 2013].
* ↑ Ingress. «Important Account Information: Niantic Labs is becoming an independent company...». Ingress Google+ page. Google. [Consulta: 12 agost 2015].
* ↑ Hide, Nick «Ingress invades iOS: Google's augmented reality game hits iPhone» (en anglès). CNET, 14-07-2014 [Consulta: 27 gener 2017].
# Night Hunter

Night Hunter (títol de treball original: Nomis) és una pel·lícula thriller psicològic del Canadà de 2018 escrit i dirigit per David Raymond. És protagonitzada per Henry Cavill, Ben Kingsley, Alexandra Daddario i Stanley Tucci, amb Brendan Fletcher, Minka Kelly i Nathan Fillion en papers secundaris. Es va estrenar al Festival de Cinema de Los Angeles el 28 de setembre de 2018 i es va estrenar el 8 d'agost de 2019 per DirecTV en vídeo a la carta i als cinemes el 6 de setembre de 2019 per Saban Films.

## Sinopsi

Quan el detectiu de la policia Marshall (Henry Cavill) i el vigilant local Cooper (Ben Kingsley) arresten un assassí en sèrie de dones, descobreixen que el seu joc acaba de començar. La caça està en marxa mentre l'assassí pensa una sèrie d'atacs mortals entre reixes. En una carrera desesperada contrarellotge, Marshall i Cooper lluiten per mantenir-se un pas endavant del pla mortal del seu sospitós.

## Repartiment

* Henry Cavill com a Walter Marshall
* Ben Kingsley com a Michael Cooper
* Alexandra Daddario com a Rachel Chase
* Stanley Tucci com a commissionari Harper
* Brendan Fletcher com a Simon Stulls / bessó de Simon
* Minka Kelly com a Angie
* Nathan Fillion com a Matthew Quinn
* Mpho Koaho com a Glasow
* Emma Tremblay com a Faye
* Eliana Jones com a Lara
* Daniela Lavender com a Dickerman
* Beverly Noukwu com a Biggs
* Dylan Penn com a Sophia
* Carlyn Burchell com a Amy Stulls

## Referències

* ↑ Ames, Jeff. «Night Hunter Trailer Starring Henry Cavill and Alexandra Daddario», 16-07-2019. [Consulta: 16 juliol 2019].
* ↑ Parlevliet, Mirko. «Còpia arxivada», 15-07-2019. Arxivat de l'original el de juliol 16, 2019. [Consulta: de setembre 21, 2020].
* 1 2 Lodderhose, Diana. «Henry Cavill, Ben Kingsley & Alexandra Daddario Head To 'Nomis' — Berlin», 10-02-2017. [Consulta: 8 març 2017].
* ↑ «Henry Cavill's 'Nomis' to Close L.A. Film Festival».
* ↑ Ford, Rebecca. «Stanley Tucci, Nathan Fillion, Minka Kelly Join 'Nomis' (Exclusive)», 07-03-2017. [Consulta: 8 març 2017].
* ↑ «Night Hunter». Pel·lícules a Google Play. [Consulta: 21 setembre 2020].
# Campament Byers

El Campament Byers és un campament i base estacional de caràcter internacional, però mantingut per la Base Antàrtica Joan Carles I d'Espanya. Està situat a la península Byers, illa Livingston, a les illes Shetland del Sud, Antàrtida. La zona va ser visitada pels primers caçadors de foques del segle xix.
El campament està situat a les platges South i que es troba a 1,2 km al nord-nord-oest del punt Nikopol, 1,04 km al nord-est del turó Sealer, 3,13 km al sud per l'oest de con Chester i 4,38 km a l'oest del punt Dometa (mapatge detallat en castellà de la zona en 1992, cartografia de Bulgària en 2005 i 2009).
Està format per 2 refugis tipus "igloo" de 6 m x 2 m que fan les funcions de cuina/menjador i laboratori.

## Mapes

* Península Byers, Isla Livingston. Mapa topográfico a escala 1:25000. Madrid: Servicio Geográfico del Ejército, 1992.
* L.L. Ivanov et al. Antártida: Isla Livingston y la Isla Greenwich, Islas Shetland del Sur. Mapa topogràfic a escala 1:100000. Sofia: Comissió de Topònims de l'Antàrtida de Bulgària, 2005.
* L.L. Ivanov. Antártida: Isla Livingston y Greenwich, Robert, Snow y las Islas Smith. Mapa topogràfic a escala 1:120000. Troyan: Manfred Wörner Foundation, 2009. ISBN 978-954-92032-6-4
* Antarctic Digital Database (ADD). Mapa topográfico a escala 1:250000. Comitè Científic per la Investigació a l'Antàrtida (SCAR), 1993-2016.

## Referències

* ↑ «ATS. Electronic Information Exchange System». Arxivat de l'original el 2016-06-24. [Consulta: 28 octubre 2018].
* Juan José Durán, Ana Justel Eusebio. La Península Byers: La vida en el Campamento Byers (III). Terralia, Nº 48, 2005, págs. 80-91. ISSN 1138-6223
# Calcioursilita

La calcioursilita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom pel seu contingut en calci i la seva relació amb la ursilita.

## Característiques

La calcioursilita és un silicat de fórmula química Ca₄(UO₂)₄(Si₂O₅)₅(OH)₆·15H₂O.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la calcioursilita pertany a «09.AK: Estructures de nesosilicats (tetraedres aïllats), uranil nesosilicats i polisilicats» juntament amb els següents minerals: soddyita, cuprosklodowskita, oursinita, sklodowskita, boltwoodita, kasolita, natroboltwoodita, uranofana-β, uranofana, swamboïta, haiweeïta, metahaiweeïta, ranquilita, weeksita, coutinhoïta, ursilita, magnioursilita i uranosilita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'urani d'Oktyabr'skoye, a Kyzyltyube-Sai, Khodzhent, a la província de Sughd, al Tadjikistan, la seva localitat tipus. Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Calcioursilite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Foto d'una calcioursilita