OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rafael Sanus Abad

Rafael Sanus Abad (Alcoi, 29 d'agost de 1931 - València, 13 de maig de 2010) fou un bisbe auxiliar emèrit de València i teòleg valencià.

## Biografia

Va nàixer a Alcoi (l'Alcoià) el 29 d'agost de 1931, al si d'una família molt important a la vida política i social de la localitat, de fet el seu nebot Josep Sanus arribà a ser alcalde d'Alcoi durant més de 20 anys. Sanus va estar vinculat al cristianisme progressista, i destacà pel seu tarannà humanista, la seua formació intel·lectual i la seva disposició al diàleg, el que li reportà problemes amb la jerarquia eclesiàstica.
Va cursar els estudis eclesiàstics al Seminari Metropolità de València, després d'haver cursat estudis de dret civil. És llicenciat en Teologia per la Universitat Gregoriana de Roma. Un desgraciat accident en plena joventut el va deixar privat d'un braç, de manera que per ser ordenat sacerdot va haver de demanar dispensa a Pius XII. El dia 22 juny 1958 va oficiar a València la seva primera missa.
Ha estat professor a la Facultat de Teologia, rector del Col·legi Major Sant Joan de Ribera de Burjassot de 1960 a 1969, professor i rector del Seminari Metropolità de València de 1969 a 1976, director del Convictorio Sacerdotal, col·legial perpetu i rector del Col·legi del Corpus Christi de València de 1985-1989, canonge de l'Església Catedral i vicari general de l'Arquebisbat de Valencia 1978 a 1984 i President Delegat del Sínode Diocesà de València de 1986 a 1989.
En 1989 fou nomenat Bisbe auxiliar, un càrrec que aprofità per defensar postulats progressistes i propers al Concili del Vaticà II.
Les discrepàncies amb l'aleshores arquebisbe de València, Agustín García Gasco, molt conservador, li van dur a presentar al novembre de 2000 la renúncia com a bisbe auxiliar, que li va ser acceptada pel papa cinc anys abans de l'edat habitual de jubilació dels prelats (75 anys). Sanus va parlar llavors de "cansament moral" per la seva marginació i va criticar la falta del "més mínim sentit de la col·legialitat" en l'arxidiòcesi. Arran de la seva renúncia, va ser expulsat del Col·legi del Corpus Christi, on va viure 24 anys, i li va ser prohibit confirmar. Va quedar-se al carrer amb 70 anys.
Finalment, Rafael Sanus va morir de manera sobtada als 78 anys al seu domicili de València el 13 de maig de 2010.

## Referències

* ↑ La saga dels Sanus, a Las Provincias dels 12/08/2007.
* 1 2 Mor Rafael Sanus, un bisbe sese por a la llibertat, a El País del 14/05/2010.
* ↑ Llin Cháfer, Arturo. «D. Rafael Sanus Abad (1988-2000)». archivalencia.org/. Arxivat de l'original el 2 de gener 2017. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ «Bishop Rafael Sanus Abad». catholic-hierarchy.org. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ L'església en un estat aconfessional, article d'opinió de Rafel Sanus publicat a El País de 14/03/2005.
* ↑ «Tal dia com hui del 1931 va nàixer a Alcoi Rafael Sanus, bisbe valencianista i heterodox», 29-08-2023. [Consulta: 12 desembre 2023].
* ↑ Don Rafael Sanus article de Sal·lus Herrero a Levante-EMV del 18 de maig de 2010
* ↑ Mor Rafael Sanus, bisbe auxiliar emèrit de València, a Levante-EMV de 14/05/2010.
# Song of Love

Song of Love és una pel·lícula biogràfica estatunidenca del 1947 basada en la relació entre els músics Robert Schumann i Clara Wieck. Va ser dirigida per Clarence Brown, protagonitzada per Katharine Hepburn, Paul Henreid i Robert Walker, i produïda per la Metro-Goldwyn-Mayer. El guió va ser coescrit per Ivan Tors, Irma von Cube, Allen Vincent i Robert Ardrey, basant-se en una obra teatral de Bernard Schubert i Mario Silva. La banda sonora va ser dirigida per Arthur Rubinstein

## Argument

La vida de la pianista i compositora Clara Wieck i del seu marit Robert Schumann, estudiant de piano del pare de la noia. Amb prou feines amb vint-i-un anys, Clara es casa no obstant l'oposició paternal i ben aviat la seva casa es converteix en un punt de trobada pels artistes del temps, entre els quals un compositor, Johannes Brahms, lligat a la parella amb una profunda amistat.

## Producció

La pel·lícula va ser produïda per la Metro-Goldwyn-Mayer (MGM).
Va ser rodada del 5 de novembre de 1946 al 30 de gener de 1947 als estudis de la Metro-Goldwyn-Mayer, al 10202 de W. Washington Blvd. a Culver City.

## Distribució

Distribuïda per la Metro-Goldwyn-Mayer (MGM), va ser estrenada en sales cinematogràfiques dels EUA el 9 d'octubre de 1947.

## Repartiment

* Katharine Hepburn: Clara Schumann
* Paul Henreid: Robert Schumann
* Robert Walker: Johannes Brahms
* Henry Daniell: Franz Liszt
* Leo G. Carroll: Professor Friedrich Wieck
* Elsa Janssen: Bertha
* Gigi Perreau: Julie
* Tinker Furlong: Felix
* Ann Carter: Marie
* Janine Perreau: Eugenie
* Henry Stephenson: El rei Albert

## Referències

* ↑ «Song of Love». The New York Times.
* ↑ AFI
* ↑ IMDb Locations
# Ramon Marinel·lo i Capdevila

Ramon Marinel·lo i Capdevila (Terrassa, 1911 – Barcelona, 2002) fou un dissenyador i escultor català. Va ser una de les figures històriques del surrealisme a Espanya i va destacar per les seves activitats dins el grup ADLAN. Després de la Guerra Civil Espanyola centra la seva activitat en l'interiorisme i el disseny de mobiliari.
Va ser un dels impulsors de la creació de l'ADI/FAD i va ser vocal (1960-1967) de la primera junta directiva sota la presidència d'Antoni de Moragas. Molt vinculat al FAD, va ser vocal (1961-62), tresorer (1962-63), vicesecretari (1963-66) i vicepresident (1966-68) sota la presidència d'Alfons Serrahima i va rebre la medalla d'aquesta institució el 1968.
Els seus productes han rebut diversos premis Delta ADI-FAD. Entre els seus dissenys cal destacar la cadira (1962), dissenyada en col·laboració amb Ignacio de Rivera. El 1955, juntament amb el seu germà Antoni, crea l'empresa ARM dedicada a la venda i fabricació de mobiliari modern tant de creació pròpia com de productes estrangers sota llicència.

## Referències

* ↑ «Ramon Marinel·lo i Capdevila». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 15 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona
* Fons personal de Ramon Marinel·lo i Capdevila a l'Arxiu del Museu Nacional d'Art de Catalunya
# Sortida de la processó del Corpus de l'església de Santa Maria

Sortida de la processó del Corpus de l'església de Santa Maria és una pintura a l'oli realitzada per Ramon Casas el 1897 a Barcelona i que actualment s'exposa al Museu Nacional d'Art de Catalunya de Barcelona, on va arribar per adquisició a la «IV Exposició de Belles Arts i Indústries Artístiques» de Barcelona de 1898, on va obtenir una Primera medalla. Existeixen diversos esbossos d'aquesta pintura.
Es tracta d'una obra dins del realisme social que Casas va conrear per a reflectir l'ambient de conflictivitat social de finals del segle xix.

## Descripció

El 7 de juny de 1896, un cop la processó del Corpus Christi havia sortit de l'església barcelonina de Santa Maria del Mar, es va produir un atemptat amb bomba al carrer del Canvis Nous. La bomba va esclatar a mitja processó, va matar dotze persones i va sembrar el pànic a la ciutat. Com a conseqüència de l'atemptat es varen detenir centenars de sospitosos per a ser jutjats al Procés de Montjuïc, un fet representat figurativament per Casas a la seva obra La càrrega. El fet forma part del turbulent panorama social de la Catalunya del tombant de segle, dominat per atemptats anarquistes com aquest o com la bomba del Liceu quatre anys abans.
Aquesta vegada, Casas elegeix el moment de la sortida de la processó de l'església, abans del seu pas pel carrer de Canvis Nous, on es produí l'atemptat. Com també va fer a l'obra Garrot vil, l'escena està enquadrada de dalt estant i el pintor es recrea en el joc cromàtic i festiu dels estendards, els domassos dels balcons i els vels de les nenes vestides de primera comunió que acompanyen la processó. Al·ludeix així de forma el·líptica al caos i la desesperació que es produirà poc després, dels quals les víctimes són ignorants. La tècnica, molt solta, de pinzellades ràpides i poc carregades de matèria, és pròpia de quadres de petit format, però resulta molt més difícil d'aplicar en una tela de les dimensions d'aquesta. Casas aplica, una vegada més, amb una gran audàcia, els recursos de la pintura moderna a un gènere que hi semblava vedat.

## Referències

* Doñate, Mercè; Mendoza, Cristina. MNAC. Ramon Casas. El pintor del modernismo, 2001. ISBN 84-8043-077-X.
* ↑ «Corpus. Sortida de la processó de l'església de Santa Maria | Museu Nacional d'Art de Catalunya». [Consulta: 22 abril 2021].

## Vegeu també

* Atemptat anarquista del carrer dels Canvis Nous
* La càrrega

## Enllaços externs

* Fitxa de l'obra 010903-000 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
# Tallanassos gros

El tallanassos gros (Onychogomphus uncatus) és una espècie d'odonat anisòpter de la família Gomphidae.

## Descripció

Aquesta libèl·lula és una mica més grossa i més rara que el tallanassos petit (Onychogomphus forcipatus). Els adults assoleixen els 65 mil·límetres de llargada.
Els ulls de Onychogomphus uncatus estan àmpliament separats i són de color blau o gris-blau brillant, no verds. Al costat del tòrax hi té una línia de color negre que no toca la línia mitjana. El collaret groc a la part davantera del tòrax és interrompuda per una franja de color negre. Té quatre cel·les en el triangle anal de l'ala posterior, però no hi ha una línia groga al vèrtex. Els cercoides són sempre de color groc. El seu cicle de vida dura uns tres anys.

## Hàbitat

Viuen prop de rierols i estanys des de mig abril fins a finals d'agost.

## Distribució

És present a Bèlgica, França, Alemanya, Itàlia, Espanya, Portugal i Suïssa.
És una espècie present a Catalunya i a la península Ibèrica.

## Galeria

* Mascle
* Femella
* Detall ulls i tòrax
* Detall cap i tòrax
* Cercoides
* Nimfa
* Exúvia

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 6 novembre 2021].
* ↑ «Oxygastra, grup d'estudi dels odonats de Catalunya». [Consulta: 2 gener 2016].
* ↑ «Biodiversidad Virtual». [Consulta: 2 gener 2016].
* Schutte, C., P. Schridde & F. Suhling. 1998. Life history patterns of Onychogomphus uncatus (Charpentier) (Anisoptera: Gomphidae). Odonatologica, 27:71-86.
* Suhling, F. 1995. Temporal patterns of emergence of the riverine dragonfly Onychogomphus uncatus (Odonata: Gomphidae). Hydrobiologia, 302:113-118
* Manuel Ferreras-Romero; Philip S. Corbet - Seasonal patterns of emergence in Odonata of a permanent stream in Southwestern Europe Aquatic Insects: International Journal of Freshwater Entomology Volume 17, Issue 2, 1995, Pages 123 - 127

## Enllaços externs

* Fauna Europaea Arxivat 2021-06-16 a Wayback Machine.
# Svetlogorsk

Svetlogorsk (en rus: Светлогорск) és un poble (possiólok) del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, que el 2017 tenia 876 habitants. És un assentament poblat pels enginyers de la central hidroelèctrica del Kureika.
# Sovkhoz Pojarski

Sovkhoz Pojarski (en rus: Совхоз Пожарский) és un poble del krai de Primórie, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 tenia 212 habitants.

## Referències

* ↑ Законодательное собрание Приморского края. Сборник «Муниципальные образования Приморского края»
# Síndrome de Lown-Ganong-Levine

La síndrome de Lown-Ganong-Levine (SLGL) és una síndrome de preexcitació del cor. Les persones amb SLGL tenen episodis de batec cardíac anormal amb un interval PR curt i complexos QRS normals vists al seu electrocardiograma quan estan en un ritme sinusal normal. Originalment es pensava que la SLGL es devia a una connexió elèctrica anormal entre les aurícules i els ventricles, però ara es creu que es deu a una conducció accelerada a través del nòdul auriculoventricular en la majoria dels casos. La síndrome porta el nom de Bernard Lown, William Francis Ganong, Jr. i Samuel A. Levine.

## Pronòstic

Les persones amb aquesta síndrome no tenen un major risc de mort sobtada. L'única morbiditat associada a la síndrome és l'aparició d'episodis paroxístics de taquicàrdia que poden ser de diversos tipus, com ara taquicàrdia sinusal, taquicàrdia de reentrada del nòdul auriculoventricular, fibril·lació auricular o aleteig auricular.

## Referències

* ↑ Josephson, Mark E.. «Chapter 10 - Preexcitation syndromes». A: Josephson's clinical cardiac electrophysiology : techniques and interpretations. Fifth, 2015-08-10. ISBN 9781496326614. OCLC 938434294.
* ↑ Rull G. «Lown–Ganong–Levine Syndrome». Patient UK. EMIS, 2009. Arxivat de l'original el 2014-01-22. [Consulta: 29 maig 2011].
* ↑ «The syndrome of short P-R interval, normal QRS complex and paroxysmal rapid heart action». Circulation, 5, 5, 01-05-1952, pàg. 693–706. DOI: 10.1161/01.cir.5.5.693. PMID: 14926053.
* ↑ Wiener, Isaac «Syndromes of Lown-Ganong-Levine and enhanced atrioventricular nodal conduction». Am J Cardiol, 52, 5, Sep 1, 1983, pàg. 637–639. DOI: 10.1016/0002-9149(83)90042-5. PMID: 6613890.
# Síndrome de Liddle

La síndrome de Liddle és un trastorn poc freqüent, o malaltia minoritària, causat per mutacions d'herència autosòmica dominant en les subunitats de la cadena epitelial de sodi (ENaC). Els pacients afectats presenten hipertensió, alcalosi metabòlica i hipocalèmia per pèrdua renal de potassi, baixos nivells d'aldosterona i supressió de l'activitat de la renina plasmàtica.

## Referències

* ↑ «Síndrome de Liddle». Orphanet: Enfermedades raras [Consulta: 24 setembre 2019].
* ↑ «Síndrome de Liddle». EcuRed [Consulta: 24 setembre 2019].
# Raron

Raron (Rarogne en francès) és un municipi del cantó suís del Valais, cap del Semidistricte de Raron Occidental, a la confluència del Bietsch amb el Roine. Té dos nuclis, Raron i Sankt German així com els disseminats de Turtit i Rarnerchumma.
El primer esment escrit Rarogni data del 1101. El poeta austríac Rainer Maria Rilke hi és enterrat al cementiri municipal. El poeta català Marià Manent (1898-1988) va dedicar un poema al seu sepulcre.

## Referències

* 1 2 3 Riva, Anton. «RaronGemeinde». A: Historisches Lexikon der Schweiz (en alemany, francès italià), 06.03.2007 [Consulta: 7 gener 2024].
* ↑ «La Tomba de Rilke». Imatges de pedra i de silenci. [Consulta: 7 gener 2024].
* ↑ «Marià Manent (1898-1988): La tomba de Rilke (Rarogne, Valais)». Selecció de Poesia Catalana / Catalan Poetry Selection. Lletra - Universitat Oberta de Catalunya. [Consulta: 7 gener 2024].
# Raruto

Raruto és un dôjinshi paròdic del manga Naruto de Masashi Kishimoto, creada per l'espanyol Jesús Garcia Ferrer (Jesulink). el 30 de novembre de 2005. Raruto està dibuixat amb un estil Super Deformed, caricaturitzant el dibuix manga de Naruto. Ha estat traduït a l'anglès, francès, català, italià, portuguès, i polonès . La historieta era seguida per uns quaranta mil lectors a Espanya.
Va néixer com a paròdia de Naruto per Internet seguint a les altres ja conegudes paròdies Haruto (publicada en botigues de còmic) i Joputo. Naruto es presenta com un dels mangues més parodiats actualment. Alguns lectors que han llegit Raruto acostant-se de les antigues paròdies com Dragon Fall, i han qualificat el seu humor com un humor anglès, com el que es presenta en series d'humor com South Park o Pare de Família. Ha arribat a traduir-se a l'anglès, el francès i al català, i a més s'ha trobat un usuari que l'ha començat a traduir al xinès, probablement és la paròdia més llegida de Naruto, i per a molts, la millor. A part dels capítols, també existeix un databook, amb les fitxes de tots els personatges, els seus atacs, les seves característiques i estadístiques, a part d'altres curiositats. Té un pilot de versions doblades (tant dels capítols com dels openings), un MMORPG anomenat Raruto Online, un joc de lluita en construcció, fet amb el mugen i també un RPG en construcció, fet amb RPG Maker.
El 2010 el còmic va obtenir el premi al millor fanzine de la 16a edició del Saló del Manga de Barcelona, en la que fou la primera convocatòria d'aquest guardó anual concedit per Ficomic.

## Referències

* ↑ Israel Punzano. «El cómic nipón triunfa en las bibliotecas». El País, 02-11-2008. [Consulta: 9 octubre 2009].
* ↑ Raruto en otros idiomas, en la pàgina oficial de Raruto.
* ↑ Ana Aitana Fernández. «Rebeldía y creatividad». información.es. [Consulta: 15 octubre 2009].
* ↑ Universia. «La Universidad de Huelva acoge el I Ciclo de Cultura Japonesa», 15-04-2009. Arxivat de l'original el 26 de novembre de 2015. [Consulta: 28 octubre 2009].
* ↑ «Premios del Salón del Manga de Barcelona ». RTVE.es. [Barcelona], 30-10-2010 [Consulta: 8 gener 2023].

## Enllaços externs

* Raruto
* Raruto Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine. (castellà)
# Rarities 1994–1999

Rarities 1994–1999 és una col·lecció de rareses i cares-B de la banda australiana Silverchair. Originalment era un disc bonus d'edició limitada envasat amb el The Best of Volume 1, però finalment es va publicar individualment el 2002. Aquest treball va ser una iniciativa de la discogràfica Sony, i com en el recopilatori anterior, el grup no va estar involucrat en l'elecció de cançons perquè va abandonar el segell a principis del 2000.
# Redneck

El redneck, de l'anglès red (vermell) i neck (coll), és el nom que s'utilitza al Canadà i els Estats Units per referir-se a l'estereotip de l'home blanc que viu a l'interior del país i que té una baixa renda. L'origen del mot es deu al treball constant dels rednecks de cara al sol, fent que es quedin amb els colls rogencs.
Avui dia s'acostuma a usar el terme per designar de forma pejorativa els blancs sudistes conservadors. El terme també s'ha usat àmpliament per menysprear la classe treballadora i els blancs rurals que són percebuts pels suposats "progressistes" urbans com a no liberals. També s'ha utilitzat molt recentment el terme per designar els programes de tele-realitat de seguiment als "rednecks". Serien els rednecks shows.

## Bibliografia

* Weston, Ruth D. «The Redneck Hero in the Postmodern World» (en anglès). South Carolina Review, 1993.
* Wilson, Charles R.; Ferris, William. Encyclopedia of Southern Culture (en anglès), 1989.

## Enllaços externs

* http://www.lapresse.ca/debats/chroniques/hugo-dumas/201308/15/01-4680141-la-montee-de-la-tele-redneck.php
# Tapacul de Pacheco

El tapacul de Pacheco (Scytalopus pachecoi) és una espècie d'ocell de la família dels rinocríptids (Rhinocryptidae).

## Hàbitat i distribució

Habita en sotabosc prop de corrents fluvials i espesures de bambú del sud de Brasil i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Tapacul de Pacheco». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Taushiro

El taushiro, també conegut com pinche o pinchi, és una possible llengua aïllada gairebé extingida de l'Amazònia peruana vora l'Equador. L'any 1975 es van registrar set parlants. Un reportatge mostrat en el 2014 per América Televisión va indicar l'existència d'una persona que parla aquesta llengua i finalment el 2017 Amadeo García (l'últim parlant), va ser entrevistat al New York Times el 2017 i el mateix any va ser condecorat pel Ministeri de Cultura en el dia de la llengua materna.
El primer glossari de Taushiro contenia 200 paraules i va ser recollit per Daniel Velie el 1971.

## Classificació

Seguint Tovar (1961), Loukotka (1968), i Tovar (1984), Kaufman (1994) assenyala que, tot i que el taushiro ha estat vinculat a les llengües zaparoanes, comparteix correspondències lèxiques més grans amb Candoshi-Shapra i especialment amb l'omurano. El 2007 va classificar taushiro i omurano (però no Kandoshi) com a llengües saparo-yawan.
Jolkesky (2016) també assenyala que hi ha semblances lèxiques amb tequiraca i leco.

## Alfabet

El taushiro compta amb un alfabet oficial fet pel Ministeri de Cultura del Perú i establert mitjançant Resolució Ministerial Núm. 110-2020-MINEDU, del 25 de febrer de 2020, amb 17 lletres i una apòstrof conformen l'alfabet tuashiro: a, ch, e, h, i, j, k, n, ñ, o, r, sh, t, o, w, i, '.

## Gramàtica

El Taushiro és una llengua que usa postposicions en lloc de preposicions, i a més usa l'ordre sintàctic verb-subjecte-objecte (VSO)

## Amadeo García García

El juny de 2015, l'únic parlant nadiu que quedava, Amadeo García García, residia a "Intuto al riu Tigre a la regió peruana nord-est de Loreto". Zachary O'Hagan va fer treballs de camp específics amb ell sobre temes com etnohistòria, genealogia, pràctiques socioculturals, lèxic i gramàtica.
Des del desembre de 2017, lingüistes governamentals del Ministeri de Cultura, en col·laboració amb Amadeo, han creat una base de dades de 1.500 paraules taushiro, 27 històries i tres cançons.

## Referències

* 1 2 3 Casey, Nicholas «Thousands Once Spoke His Language in the Amazon. Now, He’s the Only One.». New York Times, 26-12-2017.
* ↑ Loukotka, Čestmír. Classification of South American Indian languages. Los Angeles: UCLA Latin American Center, 1968.
* ↑ Jolkesky, Marcelo Pinho de Valhery. Estudo arqueo-ecolinguístico das terras tropicais sul-americanas. 2. Brasília: University of Brasília, 2016.
* ↑ «Taushiro» (en castellà). Ministeri de Cultura (Perú).
* ↑ Alicea, Neftalí. 1975. Análisis preliminar de la gramática del idioma Taushiro. (Datos Etno-Lingüísticos, 24.) Datos Etno-Lingüísticos. Lima: Instituto Lingüístico de Verano.
* ↑ O’Hagan, Zachary. «Taushiro and the Status of Language Isolates in Northwest Amazonia» (PDF). University of California, Berkeley, November 17, 2015. [Consulta: December 26, 2017].

## Bibliografia

* Neftalí, A. (1975). Vocabulario taushiro (Datos Etno-Lingüísticos, 22). Lima: Summer Institute of Linguistics.
# Quiéreme y verás

Quiéreme y verás és una pel·lícula de comèdia de migmetratge cubana del 1995 dirigida per Daniel Díaz Torres amb un guió de Guillermo Rodríguez Rivera i produïda per l'ICAIC. Fou exhibida com a part de la secció oficial a la III Mostra de Cinema Llatinoamericà de Lleida.

## Sinopsi

Tres individus intenten assaltar un banc a l'Havana Vella, el 31 de desembre de 1958 però una demora imprevista frustra el gran cop. Anys més tard, un nou incident despertarà la passió aventurera d'aquests tres amics senten renéixer les seves velles il·lusions perdudes. Divertida comèdia de cinema negre a ritme del bolero que li dona el nom.

## Repartiment

* Reynaldo Miravalles
* Rosita Fornés
* Raúl Pomares
* Litico Rodríguez
* Martha Farré.

## Reconeixements

* Premio Caracol a la fotografia (ex-aequo). Festival Nacional UNEAC de Cinema, Ràdio i Televisió. l'Havana, Cuba. 1995.
* Gran Premi (ex-aequo). Festival Internacional de Cinema de Friburg 1995.
* Premi El Quixot atorgat per la FICC. Festival Internacional de Cinema de Friburg 1995.
* Premi (ex-aequo) de la UCCA. Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana 1995.
* Premi a millor curtmetratge. Sundance Film Festival. 1995.

## Referències

* ↑ III Mostra de Cinema Llatinoamericà de Lleida a digilander.libero.it
* ↑ Recordando el mediometraje Quiéreme y verás, de Daniel Díaz Torres, cubarte, 7 de setembre de 2020

## Enllaços externs

* Quiéreme y verás a YouTube
* Quiéreme y verás a Ecured, editada sota projecte Mediawiki.