OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# John Dudley

John Dudley KG (1501 - 22/23 d'agost de 1553) fou el primer Duc de Northumberland i polític anglès que fou executat per alta traïció per ordre de la reina Maria I d'Anglaterra.
John Dudley fou el fill gran d'Edmund Dudley, que fou executat el 1510 per Enric VIII. Fou adoptat per Edward Guilford amb la filla de la qual, Jane Guilford, es casaria el 1520. Va ser en el naixement del seu cinquè fill (1532/1533) quan John Dudley va ser assignat Mestre de l'Armeria de la Torre de Londres, essent el Comandant més competent que havien tingut fins aleshores els Tudor. Això ajudà a reahibilitar el nom de la família Dudley. La seva importància com a polític el dugué a conduir la processó en el bateig de la Princesa Elisabet, futura Elisabet I d'Anglaterra.
Quan Edward Guildord va morir el 1534 sense cap fill, s'inicià una disputa per la seva herència entre John Dudley i el nebot d'Edward. Dudley reclamà Halden i altres territoris a Kent i Sussex. Cinc anys més tard vendria algunes de les seves propietats a Thomas Cromwell, que el convertí en un dels seus protegits. El 1549, ja sota el regnat d'Eduard VI, John Dudley es guanyà la fama gràcies a la victòria sobre els rebels de Norfolk que lluitaven contra la privatització (l'anomenat enclosure) de les terres comunals que la corona portava fent des del segle xii. Finalment, el 1551 li concediren el títol de Duc de Northumberland.
John Dudley redactà juntament amb Eduard VI un document que inhabilitava a Maria i Elisabet del tron d'Anglaterra, beneficiant a Jane Grey, que s'havia casat amb el fill menor de John Dudley, Guilford Dudley. El 10 de juliol de 1553, a la mort d'Eduard VI d'Anglaterra, Jane Grey va ser proclamada reina per Dudley i els seus partidaris, i el mateix dia la carta de Maria al consell donant ordres per a la seva proclamació va arribar a Londres. El 12 de juliol, Maria i els seus partidaris havien reunit una força militar al castell de Framlingham, Suffolk i com el suport de Northumberland es va esfondrar, Jane va ser deposada el 19 de juliol i empresonada com Northumberland a la Torre de Londres. Fou executat el 1553. També morí amb ell el seu fill Guilford Dudley, marit de Jane Grey.

## Referències

* ↑ Porter, p. 210.

## Bibliografia

* Porter, Linda. Mary Tudor: The First Queen (en anglès). Londres: Little, Brown, 2007. ISBN 978-0-7499-0982-6. OCLC 230990057.
# Los Conscrits del Lengadòc

Los Conscrits del Lengadòc (Els Reclusos del Llenguadoc en català, Les Conscrits du Languedoc en francès) és una cançó llenguadociana, cantada pel grup musical Lou Dalfin (de les Valadas Occitanas), que també té una versió en francès.

## Descripció

La cançó, emmarcada en l'antimilitarisme occità, torna a l'època de Napoleó, i pertany a l'àlbum de Lou Dalfin anomenat L'Oste del Diau.

## Vegeu també

* Antimilitarisme
# Los Comellassos

Los Comellassos és una coma del terme municipal de Tremp, del Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Sapeira.
Està situada al nord-est del poble de Tercui, a la dreta del barranc de Solà i a sota -sud- del Serrat de Puig Forniga.
# Josep Maria Morlius Borràs

Josep Maria Morlius Borràs (Lleida, 1828 - Barcelona, 6 de febrer de 1882) va ser un industrial i polític català que desenvolupà la seva activitat a Reus.

## Biografia

De família reusenca, nasqué accidentalment a Lleida. Era fill de Josep Morlius i de Gertrudis Borràs. Oncle del pintor Miquel Utrillo Morlius. De jove, el 1849, s'instal·là a Reus, on va ser un dels promotors de "Gas Reusense" el 1854, donà suport a la línia de ferrocarril Reus-Lleida el 1856, i el 1867 va recuperar una idea que venia d'antic, un canal que havia de dur l'aigua del Noguera Pallaresa fins a Reus, per benefici de l'agricultura, la indústria i el comerç. Va prendre una part molt activa a la revolució de 1868, i per la seva afiliació republicana va ser elegit comandant de la Milícia Nacional reusenca el 1869 i senador per Tarragona el 1871-1872. Va ser també diputat provincial, primer tinent d'alcalde, president del Comitè Democràtic de Reus el 1872 i el 1873 nomenat governador civil d'Alacant. En cessar del càrrec tornà a Reus, on ingressà voluntari a la Milícia Nacional i lluità a la Tercera guerra carlina, on per mèrits de combat va ser nomenat capità. Abandona la política activa i es trasllada a França, on es dedica al comerç de vins. El 1881 va ser elegit vicepresident del Comitè Democràtic Federal i acompanyà Figueras en la visita que va fer aquell any a Reus. Havia estat president del Centre de Lectura i un dels fundadors de la Societat El Círcol.
Es va casar amb Margarida Vidal. Morí en una estada a Barcelona el 1882, però, complint la seva voluntat, va ser enterrat a Reus, al Cementiri Municipal, entre una gran manifestació de dol.
La ciutat de Reus li ha dedicat una plaça en uns terrenys que havien estat de la seva propietat.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 470-471.
* ↑ Anguera, Pere. La burgesia reformista: Reus en els fets de l'any 1868. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1980, p. 206. ISBN 8430029400.
* ↑ Duarte, Àngel. Possibilistes i federals: política i cultura republicanes a Reus (1874-1899). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1992, p. 80. ISBN 8460418499.
* ↑ Anguera, Pere. El Círcol: 125 anys d'una societat. Reus: Societat El Círcol, 1977, p. 22-23. ISBN 844002749X.
* ↑ Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1882, número de registre 1180.
* ↑ «Necrológica». Diario de Reus, 8-II-1882, pàg. 1-2.
* ↑ Tricaz, Enric. Homes i dones pels carrers de Reus. Valls: Cossetània, 2010, p. 106. ISBN 9788497916929.
# Josep Maria Morreres i Boix

Josep Maria Morreres i Boix (Barcelona, 1952) és un escriptor en llengua catalana, professor i crític literari català. Exerceix la docència en centres educatius. En l'àmbit de la novel·lística ha conreat la novel·la de gènere eròtic, negre, històric i juvenil.

## Obra

* Gaudeamus Igitur. Pòrtic, Barcelona, 1990. Premi La piga, 1989 (Thriller eròtic)
* Cinc Lais. Bromera, Alzira, 1995. Premi de Narrativa Eròtica La Vall d'Albaida, 1994 (Eròtica cavalleresca)
* La decisió. La Magrana, Barcelona, 1996 (Novel·leta)
* El laberint d'Adriana. Tabarca, València, 1998. (Novel·la psico-sentimental)
* Deixem-ho aquí. Alfaguara, Barcelona, 1999. (Novel·la subversivo-juvenil)
* Més enllà de Chiapas. Cruïlla, Barcelona, 1999- Finalista del Premi Gran Angular, 1998 (Novel·la psico-política)
* Pell bruna. La Galera, Barcelona, 2000) (Thriller juvenil)
* A la recerca d'Angèlica. Tabarca, València, 2000. Finalista del Premi Ciutat de Torrent, 1999 (Novel·la cavalleresca-metaliterària)
* L'ombra a la paret. Columna, Barcelona, 2001. XXII Premi Goleta i Bergantí, 2000 (Thriller sentimental)
* Sense malícia. Bromera, València, 2001. IX Premi "Vila de Teulada" de narrativa breu, 2000 (Relats introspectius)
* Tot el vi de la vida. VIII Premi Sant Just Desvern, 2005
* El fil de seda. Proa, Barcelona, 2007. Premi Pere Calders de Literatura Catalana 2006
* Temps era temps. Planeta&Oxford, Barcelona, 2006 (Narrativa d'aventures juvenil)
* Nascut per perdre. Barcanova, Barcelona, 2007 (Novel·la negra)
* L'abadia del diable. Proa, Barcelona, 2009. Premi Ciutat de Badalona de Narrativa'08 (Premis Literaris Ciutat de Badalona)
* Qui dia passa. Trípode, Barcelona, 2022

## Referències

* 1 2 «Josep Maria Morreres i Boix». Diccionari de la literatura catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ Argemí, Raúl «Josep Maria Morreres: «Els meus llibres sempre els inspiren les meves lectures»». El Periódico de Catalunya, 16-09-2009.

## Enllaços externs

* «Josep Maria Morreres i Boix». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* Article 'La narrativa eròtica catalana'
* La Vanguardia entrevista J.M.Morreres
# José Antonio Hernández-Díez

José Antonio Hernández-Díez (Caracas, 1964) és un escultor, fotògraf i instal·lador de Veneçuela, que resideix i treballa entre Caracas i Barcelona.

## Biografia

Va estudiar al Centre de Formació Cinematogràfica de Caracas. Va començar a despuntar dins l'escena internacional quan comença a arrelar la idea de l'art contemporani com un llenguatge global i es qüestiona el domini dels artistes europeus i nord-americans. Participa en mostres cabdals com Aperto ’93: Emergency/Emergenza a la 45 Biennal de Venècia (1993), Beyond Borders, la primera Biennal de Gwangju (1995), i Cocido y crudo al Museu Nacional Centre d'Art Reina Sofia, Madrid, el 1994. Les seves exposicions inclouen fotografia, escultura, vídeo i dibuix; metafísica combinada amb un humor adolescent; produccions de luxe al costat de materials «pobres» no gaire convencionals.
El 2016 es va organitzar al MACBA l'exposició No tinc por de cap mal, on es van presentar obres de finals dels vuitanta i principis dels noranta, algunes de les quals no s'havien vist des que es van exposar per primera vegada, junt amb un nou projecte desenvolupat específicament per a l'ocasió. L'exposició recuperà els primers treballs experimentals amb vídeo d'Hernández-Díez, al costat d'altres obres primerenques realitzades amb suport de pantalles i vitrines. Es van incloure per exemple, tres peces que es van presentar en la seva primera exposició monogràfica, San Guinefort y otras devociones, que va tenir lloc a la Sala RG de Caracas entre juliol i agost de 1991 i que va constituir una autèntica fita. Aquesta exposició proclamava el que l'artista va qualificar de «nova iconografia cristiana» i oferia –amb paraules del seu col·lega Meyer Vaisman– «una visió tecnopop dels símbols més venerats del catolicisme».

## Obra

L'obra d'Hernández-Díez sembla secundar i alhora sotmetre a un qüestionament perpetu la idea que, a l'Amèrica Llatina, l'empenta racionalista i científica de la Il·lustració no va trencar el progrés del Barroc cap a la modernitat. Al llarg dels últims anys de segle xx, es veu com el seu art sincrètic forceja amb la superstició, la moralitat i la religió, mentre es mostra fascinat per l'ètica i la tecnologia. Els seus treballs tracten tant de la desigualtat social, la violència i l'agitació com de la cosmètica i els béns de consum, i inclouen objectes domèstics i quotidians al costat d'altres provinents de la cultura urbana o del camp dels esports. Hernández-Díez sembla confirmar amb la seva obra la teoria que la discontinuïtat és més probable que la continuïtat. En comptes d'una ortodòxia intrínseca, demostra una inacabable seqüència d'invencions visuals i iconogràfiques, com si cada peça estigués dissenyada per articular unes circumstàncies culturals, personals i històriques específiques. Les seves obres negocien amb la creació artística com una pràctica carregada amb el pes de l'opacitat, la veneració i la mortalitat, però també aposten per una cultura viva que es reanima contínuament.

## Referències

* 1 2 3 «No tinc por de cap mal». MACBA. [Consulta: 12 febrer 2016].
# Malaltia de transmissió aèria

Una malaltia de transmissió aèria és qualsevol malaltia causada per patògens que es poden transmetre a l'aire tant per partícules petites i seques com per gotetes de líquid més grans. Els patògens rellevants poden ser virus, bacteris o fongs, i es poden propagar per la respiració, una conversa, tos, esternuts, augment de pols, polvorització de líquids, rentat del vàter o qualsevol altra activitat que generi partícules i gotes d'aerosol. Les malalties de transmissió aèria no inclouen les afeccions causades per la contaminació de l'aire com els compostos orgànics volàtils (COV), els gasos i altres partícules de l'aire.
Moltes infeccions comunes es poden propagar per transmissió a l'aire, almenys en alguns casos, incloent: l'àntrax (inhalatòria), la varicel·la, la grip, el xarampió, la verola, la criptococcosi i la tuberculosi.

## Rutes de transmissió

Hi ha dues vies principals d'infecció per a la malaltia aèria classificada per la mida de les partícules (que porten l'agent infecciós):
* Infeccions per partícules molt petites (<5 µm de diàmetre), amb l'agent present en aerosols. Inclou les partícules seques, sovint les restes d'una partícula humida evaporada, i les partícules humides (aquestes últimes es mantenen a l'aire durant llargs períodes).
* Infecció per gotetes de >5 µm de diàmetre: normalment partícules humides, i considerades per exposició directa (al moc d'algú), per exemple en el refredat. Es mantenen en l'aire durant un curt període.

## Referències

* ↑ «2007 Guideline for Isolation Precautions: Preventing Transmission of Infectious Agents in Healthcare Settings».
* ↑ «Prevention of hospital-acquired infections».
# Josep Padró i Parcerisa

Josep Padró Parcerisa és un egiptòleg, arqueòleg i historiador català. Introductor de l'egiptologia a la universitat catalana, és doctor en filosofia i lletres (especialitat d'història) per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) des de 1975, obtenint premi extraordinari.
És catedràtic d'Història Antiga a la Universitat de Barcelona (UB), d'on fou professor, a la Universitat de Lisboa i a la UNED.
El 1975 va fer el seu primer viatge a Egipte, amb Martín Almagro, per embarcar peces del Museu Egipci del Caire per a l'exposició Art faraònic que es va presentar a Madrid, Saragossa, Barcelona (Drassanes) i València. Ha dirigit nombroses excavacions arqueològiques a Europa i Àfrica. El 1992 va començar a excavar, amb els egipcis i la UB, a Oxirrinc, juntament amb la Societat Catalana d'Egiptologia, de la qual ha estat president, També ha excavat a Heracleòpolis Magna, Egipte. És membre de diversos instituts i societats d'Egipte Antic i del Pròxim Orient Antic.
És autor d'unes tres-centes publicacions i llibres, entre elles:
* Egyptian-type documents from the Mediterranean littoral of the Iberian Peninsula before the Roman conquest. Leiden (Holanda), 1980-85.
* Escarabeos del Museo Arqueológico de Ibiza, en col·laboració amb Jorge H. Fernández, Madrid, 1982.
* Amuletos de tipo egipcio del Museo Arqueológico de Ibiza, en col·laboració amb Jorge H. Fernández, Eivissa, 1986.
* El poblado ibérico del Tossal del Moro de Pinveres (Batea, Terra Alta, Tarragona), amb Oswaldo Arteaga i E. Sanmartí, Barcelona, 1990.
* La transcripció catalana dels noms propis egipcis (Revista Nilus 01), en col·laboració amb Concepció Piedrafita, Barcelona, 1992.
* Apunts de llengua Egípcia clàssica, Barcelona, 1998, 2000, 2a edició.
* Historia del Egipto faraónico, 1999. Alianza Editorial, S.A. ISBN 84-206-8190-3.
* Études historico-archéologiques sur Héracléopolis Magna. La nécropole de la muraille méridionale, Barcelona, 1999.
* Excavacions arqueològiques a Júlia Líbica (Llívia, La Cerdanya), Girona, 2000.
* El Egipto del Imperio Antiguo, Madrid, 2005, ISBN 84-95921-97-9

## Referències

* 1 2 Hernández i Gasch, Jordi «Josep Padró i Parcerisa». Gran Enciclopèdia Catalana (GEC). Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 22 octubre 2020].
* 1 2 Antón, Jacinto «Josep Padró: “M’hauran de treure arrossegant d’Egipte”». El País [Madrid], 13-09-2012. ISSN: 1134-6582.
* ↑ La missió d'Oxirrinc descobreix els primers dipòsits de peixos sagrats de l'Antic Egipte. Societat Catalana d'Egiptologia.
* ↑ Pérez Vives, Dolors. «Entrevista a Josep Padró, presidente de la Societat Catalana d’Egiptologia: «Egipto tuvo una sociedad desarrollada»» (en castellà) p. 11. La Vanguardia, dissabte, 21 juliol 1990. [Consulta: 2 abril 2022].

## Enllaços externs

* Universitat d'Alacant. Currículum
* La Vanguardia 14/03/2013
* La Vanguardia 13/5/2013
# Josep Palau

Josep Palau és el nom dels següents personatges:
* Josep Palau i Fabre (Barcelona, 1917 - 2008), poeta i escriptor català
* Josep Palau i Francàs (Ripoll, 1926 - Calonge, 2012) enginyer i empresari català
* Josep Palau i Busquets (La Llacuna, 1943), futbolista català
# José Luis Acquaroni Bonmatí

José Luis Acquaroni Bonmati (Madrid, 1919 - Madrid, 1983) va ser un escriptor espanyol.

## Biografia

Va néixer a Madrid de pares gaditans, encara que des de molt jove va marxar a Sanlúcar de Barrameda, on va passar la seva infància i part de la seva joventut. Va estudiar a l'Escola Naval Militar, que va haver d'abandonar per motius de salut. Va exercir el periodisme en el diari Ayer de Jerez de la Frontera. Entre 1953 i 1956 va residir a Madrid i posteriorment en Iberoamèrica quatre anys.
La seva novel·la Copa de sombra, que va ser Premi Nacional de Literatura en la modalitat de Narrativa en 1977, el títol de la qual prové d'un vers de Antonio Machado, a més d'estar brillantment escrita, té com a teló de fons la crueltat de la guerra, la misèria de la postguerra, la repressió política i sexual del Franquisme i els canvis socials i econòmics de la Transició Espanyola. Així mateix, queda patent una crítica oberta a la demagògia dels polítics, a la Postmodernitat i a la voracitat amb què destrueix la identitat tradicional de les societats. Va morir d'hepatitis a Madrid en febrer de 1983.

## Obres

* La corrida de toros (1951), assaig
* La rueda Catalina (1952), contes
* Muerte de trompeta (1954), contes
* El cuclillo de la madrugada (1954), contes
* El armario y 24 cuentos más (1967), contes
* Nuevas de este lugar (1965),
* El turbión (1967)
* El caballo andaluz (1970), narració
* Copa de sombra (1977), novel·la
* Andalucía, más que una nacionalidad (1980)
* A la hora del crepúsculo (1983)

## Premis

* Premio Nacional de Narrativa (Ministeri de Cultura) en 1977 per Copa de sombras
* Premi Hucha de Oro en 1968 Cuentos
* Premi Blasco Ibáñez en 1967 per El turbión
* Premi Ateneo en 1955 Narració Breu
* Premi Ínsula en 1954 Narració Breu
* Premi Camilo José Cela en 1954 Cuentos
* Premi Platero de contes en 1952

## Referències

* ↑ José Luis Acquaroni, mcnbiografias
* ↑ Crónica de la desmemoria: un escritor llamado José Luis Acquaroni, Tierra de nadie, setembre de 2016
* ↑ José Luis Acquaroni
* ↑ José Luis Acquaroni, escritor, El País, 17 de febrer de 1983
# Manasabal

Manasabal és un llac de Caixmir famós per la seva bellesa. A la seva vora nord hi les restes d'un palau construït per Nur Jahan, esposa de Jahangir. A la rodalia passa la carretera de Srinagar. Mesura 1,5 km d'ample i 5 km de llarg. El llac desaigua al riu Jhelum.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# José Gutiérrez Guirau

José Gutiérrez Guirau (Barcelona, 19 de març de 1940 - Granollers, 27 de juny de 2023), conegut futbolísticament com a Pedrín, fou un futbolista català de la dècada de 1960.

## Trajectòria

Es formà al futbol base del FC Barcelona, arribant a jugar a l'equip d'aficionats. A continuació fitxà pel CE Europa, on jugà sis temporades en diverses etapes, tres de les quals a segona divisió. Al final de la temporada 1963-64 jugà al RCD Espanyol, disputant cinc partits a primera divisió. Entre 1965 i 1967 jugà dues temporades al CF Badalona, també a segona divisió. Finalitzà la seva carrera al CF Gavà i a la UDA Gramenet.

## Referències

* ↑ «Dol per la mort de l'exjugador Pedrín». ce europa, 27-06-2023. [Consulta: 27 juny 2023].
* 1 2 3 4 5 «Fitxa a la web del CF Gavà». cfgava. Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 9 gener 2017].
* 1 2 3 4 5 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# José Gutiérrez Solana

José Gutiérrez Solana (Madrid, 1886 - 24 de juny de 1945), pintor, gravador i escriptor expressionista espanyol.

## Biografia

El seu pare, nascut a Mèxic, va venir a Espanya gràcies a una herència. En José va estudiar en l'Escola de Belles Arts de San Fernando; després va alternar estades entre Santander i Madrid i va viure folgadament amb els diners del seu pare. Per fi s'instal·la a Madrid a finals de 1917, on freqüenta els museus del Passeig del Prado.
Gutiérrez Solana va fer una primera exposició a París el 1928 que va resultar un fracàs. En una altra a la qual va acudir Alfons XIII, els seus quadres es van penjar darrere d'una porta perquè no incomodessin al monarca. Però el 1936, quan comença la Guerra Civil, Solana és famós i reconegut internacionalment.
Es trasllada a València i després a París, on publica París (1938). El 1939 torna a Madrid, on mor el 24 de juny de 1945.

## Obra

La seva pintura reflecteix, com la de Darío de Regoyos i la de Ignacio Zuloaga, una visió subjectiva, pessimista i degradada d'Espanya similar a la de la Generació del 98. Fora de la influència que en ell exerceixen els pintors del tenebrisme barroc, especialment Juan de Valdés Leal, tant pel seu temàtica lúgubre i desenganyada com per les composicions d'acusat clarobscur, és palès la influència de les pintures negres de Francisco de Goya o del romàntic Eugenio Lucas.
En la seva pintura destaca la misèria d'una Espanya sòrdida i grotesca, mitjançant l'ús d'una pinzellada densa i de traç gruixut en la conformació de les seves figures. La seva es pot dividir en tres temes: les festes populars (El soterrament de la sardina), els usos i costums d'Espanya (La visita del bisbe) i els retrats (1920, Els meus amics).
La seva pintura, de gran càrrega social, intenta reflectir l'atmosfera de l'Espanya rural més degradada, de manera que els ambients i escenaris dels seus quadres són sempre ravals atroços, aparadors amb maniquís o rastres, tavernes, "cases de dormir" i menjadors de pobres, balls populars, corregudes, coristes i cupletistes, ports de pesca, crucifixions, processons, carnavals, execucions i osseres. Treballa també el gravat, generalment l'aiguafort, insistint en una tècnica directa i més aviat ruda, de traços gruixuts.
Com escriptor posseïx un estil semblant, de grans qualitats descriptives, vigorós i enèrgic, apropiat per a l'estampa costumista. Per això la majoria de les seves obres són llibres de viatges. Els seus escrits més importants són Madrid: escenes i costums (1913 i 1918, dos vols.), L'Espanya negra, 1920, Madrid rondaire, 1923 i Dos pobles de Castella, 1925. També va escriure una novel·la, Florencio Cornejo (1926).
Al Museu Nacional d'Art de Catalunya es pot veure la seva obra Les coristes.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial S. L. (RBA), 2003, p. 279. ISBN 8483323907 [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ Museu Nacional d'Art de Catalunya (anglès), (castellà) i (català)
* ↑ Mercè Doñate a Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Barcelona: MNAC, 2004. ISBN 8480431369. Pàgs. 276-277.

## Vegeu també

* Les coristes (Gutiérrez Solana)
# Macedònia

«Macedònia o Macedonia» té aquests significats:
* Macedònia de fruita, amanida de diversos tipus de fruita i, en alguns països, plat fred o calent de verdures diverses
* Macedònia (grup), grup català juvenil de pop rock
* Toponímia:
** Regne de Macedònia, regne de l'antiguitat.
** Província romana de Macedònia, província de l'Imperi Romà creada el 168 aC.
** Macedònia (tema), tema o divisió civil i militar de l'Imperi Romà d'Orient.
** Macedònia (regió), regió dels Balcans, dividida entre Grècia, Macedònia del Nord i Bulgària, hereva de les anteriors i actualment dividida en tres estats:
*** Macedònia (Grècia), Macedònia grega o Macedònia de l'Egeu, regió de l'estat modern de Grècia, dividida administrativament en tres perifèries:
**** Macedònia Occidental, perifèria o regió de Grècia.
**** Macedònia Central, perifèria o regió de Grècia.
**** Macedònia Oriental i Tràcia, perifèria o regió de Grècia.
*** Macedònia del Nord, estat independent del sud-est d'Europa, que coincideix aproximadament amb la regió geogràfica de la Macedònia del Vardar.
**** República Socialista de Macedònia, antic estat constitutiu de la República Federal Socialista de Iugoslàvia.
*** Macedònia (Bulgària) o Macedònia de Pirin, regió de Bulgària, que actualment coincideix aproximadament amb la província de Blagoevgrad.
** Macedònia Unida, concepte polític irredemptista del nacionalista eslavo-macedoni que reclama la unió de tota Macedònia.
** Poblacions dels Estats Units d'Amèrica:
*** Macedonia (Illinois)
*** Macedonia (Iowa)
*** Macedonia (Ohio)