OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Unió Duanera del Nord d'Alemanya

La Unió Duanera del Nord d'Alemanya, (en alemany, Zollverein), era una confederació de 38 estats germànics (els membres de la Confederació Germànica, a excepció d'Àustria) que eliminava els aranzels per les mercaderies que travessaven les seves fronteres. Va entrar en vigor l'1 de gener de 1834. Es va dissoldre el 1866, a causa del suport dels estats del sud cap a Àustria en la guerra Austro-Prussiana
Napoleó I va imposar els principis del Codi Civil Francès a la Confederació del Rin, fonamentalment el respecte a la propietat privada. Prússia també va adoptar aquest sistema, abolint la servitud i la distinció entre propietat noble i no noble. Es creaven així les condicions per a l'existència d'un mercat lliure de terres.
La caiguda de Napoleó el 1815 va iniciar una altra etapa. El Congrés de Viena en les terres alemanys la Confederació Germànica, que va ser una unió molt feble, conservant cada Estat la seva sobirania en les decisions executives i judicials. Mentre els Estats alemanys tancaven recíprocament les seves fronteres, romanien oberts a les mercaderies estrangeres.
el 1828 es va organitzar una reforma duanera general, tenint per eix a Prússia. Simultàniament s'havien constituït dues unions duaneres, una entre Prússia i Hesse-Darmstadt i una altra entre Baviera i Wurtemberg, en cadascuna de les quals havia lliure circulació de mercaderies, existint un aranzel comú.
Es va realitzar un acostament entre les dues unions, que va portar a la formació del Zollverein , que va entrar en vigor l'1 de gener de 1834. Àustria va intentar bloquejar i alguns Estats alemanys van crear unions rivals contra la influència de Prússia, però gairebé tots van acabar per integrar-se en el transcurs d'aquesta dècada, excepte Hannover, Oldenburg, Mecklenburg-Strelitz i les tres ciutats que formaven la Lliga Hanseàtica, tots ells sota l'esfera d'Àustria.
Es va transformar gairebé en una unió nacional, ja que va donar certa cohesió política. Va servir de base per al procés de la unificació alemanya, que després de la Guerra Franco-Prussiana donaria lloc al naixement de l'Imperi alemany, els límits territorials van ser essencialment els mateixos de la Zollverein .
La Constitució imperial de 1871, es pot dir que va reemplaçar a la Zollverein en concedir a la nació el dret exclusiu de legislar sobre les tarifes duaneres comuns i els impostos.
La Unió Duanera Alemanya va constituir un model per a la moderna arquitectura comunitària de la Unió Europea (UE).

## Referències

* ↑ Kuschnick, Michael. Integration in Staatenverbindungen: vom 19. Jahrhundert bis zur EU nach dem Vertrag von Amsterdam (en alemany). Walter de Gruyter, 1999, p. 29. ISBN 9783110164619.

## Vegeu també

* Confederació d'Alemanya del Nord
* Confederació Germànica
* Economia d'Alemanya
# Verjurat

El paper verjurat és un tipus de paper d'escriptura i impremta, generalment de bona qualitat, amb una textura formada per fines ratlles longitudinals (cadascuna de les quals és una verjura), visibles també a contrallum. Aquestes ratlles les deixen els filferros del sedàs utilitzat per a la fabricació del paper.
El paper verjurat és la tècnica d'elaboració més antiga, que es pot documentar al segle XIII a Itàlia, mentre que el paper vitel·la va aparèixer cinc segles més tard a Anglaterra.

## Referències

* ↑ «Verjurat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Verjurat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Unión Atlético Maracaibo

L'Unión Atlético Maracaibo fou un club de futbol veneçolà de la ciutat de Maracaibo.

## Palmarès

* Lliga veneçolana de futbol:
** Era Professional (1): 2005

## Referències

* ↑ «Venezuela - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 20 juny 2011].

## Enllaços externs

* (castellà) Web oficial Arxivat 2009-05-24 a Wayback Machine.
# Unión Aragonesista

La Unión Aragonesista (UA) va ser una organització aragonesista amb seu en Barcelona, fundada l'1 de desembre de 1917 com Unión Regionalista de Barcelona per deu persones que pretenien organitzar un grup que promogués l'autonomia per a Aragó.
En un primer moment estava lligada a la Unión Regionalista Aragonesa (URA) però al cap de poc es va transformar en la principal organització aragonesista. Els primers dirigents van ser Teodoro Barasona i José María Mur. El novembre de 1918 es tria una Junta dirigida per José Alfaro Calvo i Gaspar Torrente i convoquen una Assemblea Regionalista Aragonesa a Barcelona en la qual participa la URA de Saragossa.
A fins de 1919, ja de nou dirigida per Jose María Mur, l'organització va canviar el nom a Unión Aragonesista. L'abril del 1922 la UA va llançar una campanya per a aconseguir l'establiment d'una Mancomunitat per a Aragó i elaborar un projecte d'Estatut.
En 1918 es va establir la Juventud Regionalista Aragonesa, que en 1919 canvia el seu nom pel de Juventud Aragonesista de Barcelona. En 1929 es va establir una secció femenina.
La UA va donar suport al Directori militar de Primo de Rivera amb l'esperança que eliminés el règim clientelista i caciquista. Encara que durant la Dictadura de Primo de Ribera va seguir existint, tot just va mantenir activitat fins que en 1929 va publicar un manifest i va reactivar la militància, aproximadament 125 socis, que en 1929 van triar com a president a Julio Alfaro.
Durant els primers anys de la Segona República la UA es va dedicar preferentment l'activitats culturals fins que al juliol de 1933 realitzà una crida per a la creació d'un partit aragonesista i va promoure la creació d'un Comitè-pro Estatut aragonès, enviant al maig de 1936 dos representants al Congrés de Casp.
En 1936 la Unión Aragonesista tenia al voltant de 250 afiliats. El seu òrgan d'expressió era la publicació El Ebro. El seu primer exemplar sortí el 15 de desembre de 1917, amb periodicitat mensual. El periòdic va desaparèixer al març de 1933, encara que en 1936 van aparèixer dos números aïllats.

## Bibliografia

* Antonio Peiró y Bizén Pinilla, Nacionalismo y regionalismo en Aragón (1868-1942), Unali, Zaragoza, 1981 ISBN 84-85656-23-7
# Valldoriola

«Valldoriola» té aquests significats:
* Valldoriola (Seva), zona de Seva (Osona)
* Valldoriola (torrent) de Seva (Osona) que alimenta el riu Gurri.
* Valldoriola (Sagàs), nucli del municipi de Sagàs (Berguedà)
* Valldoriola (cognom)
# Sant Blai (Alacant)

Sant Blai (oficialment Sant Blai-Sant Doménec) és un barri de la ciutat d'Alacant. Limita a l'est amb els barris de Campoamor, el Mercat i l'Eixample-Diputació; al sud amb el barri d'Alipark; i a l'oest amb el Polígon de Sant Blai. Segons el cens de 2006, té 9.282 habitants (4.407 homes i 4.875 dones).
Durant la Guerra Civil fou conegut com a barri de la Llibertat.

## Referències

* ↑ Població per barris Arxivat 2007-03-19 a Wayback Machine., a la web de l'Ajuntament d'Alacant

## Vegeu també

* Llista de barris d'Alacant
* Alacant
# Vanleer

Vanleer és una població dels Estats Units a l'estat de Tennessee. Segons el cens del 2000 tenia 310 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Vanleer tenia 310 habitants, 124 habitatges, i 90 famílies. La densitat de població era de 193,1 habitants/km².
Dels 124 habitatges en un 28,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,5% hi vivien parelles casades, en un 12,1% dones solteres, i en un 27,4% no eren unitats familiars. En el 25,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,5 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21% tenia menys de 18 anys, un 7,7% entre 18 i 24, un 27,1% entre 25 i 44, un 24,8% de 45 a 60 i un 19,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.607 $ i la renda mediana per família de 30.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.938 $ mentre que les dones 26.250 $. La renda per capita de la població era de 20.572 $. Entorn del 28,7% de les famílies i el 26,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Vanleer». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Vanleer». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Vanja Vonckx

Vanja Vonckx (Bonheiden, 12 de febrer de 1973) és una ciclista flamenca que va competir a la dècada de 1990 i principi de la del 2000.

## Palmarès

* 1994
** 1a a la Parel van de Veluwe
* 1995
** Vencedora d'una etapa al Tour de Vendée
* 1997
** 1a a la Parel van de Veluwe
* 1998
** Vencedora d'una etapa al Tour de Vendée
* 1999
** 1a al Trofeu Internacional

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Villa Santa Lucia

Villa Santa Lucia és un comune (municipi) de la província de Frosinone, a la regió italiana del Laci, situat a uns 110 km al sud-est de Roma i a uns 35 km al sud-est de Frosinone.
Villa Santa Lucia limita amb els municipis de Cassino, Piedimonte San Germano, Pignataro Interamna i Terelle.
A 1 de gener de 2019 tenia 2.605 habitants.

## Referències

* ↑ ISTAT - Resident population on 1st January

## Enllaços externs

* web oficial (italià)
# Vapor Turull

El Vapor Turull és un vapor tèxtil de Sabadell bastit el 1849 i promogut per l'empresari Pere Turull i Sallent. Desocupat en l'actualitat (2014), l'Ajuntament proposà modernament que es destinés a nou seu de la corporació municipal. El projecte posteriorment es va reconduir a complex museístic. Més endavant, es va cancel·lar.

## Edifici

Conjunt fabril format inicialment per tres quadres: una de planta baixa, una altra de planta baixa i dos pisos, i una tercera de quatre plantes. En el 1993 només se'n conservaven només les dues primeres quadres (la del carrer de la Creueta i la més propera al carrer de Sant Josep).
La façana al carrer de la Creueta, molt modificada, mostra a la planta baixa les obertures originals tapiades, mentre que els dos pisos superiors conserven les obertures d'arc de mig punt. L'edifici es cobreix amb teulada a dos vessants. L'altra nau és de planta baixa i coberta a dos vessants de teula, amb obertures d'arc escarser.

## Història

Vapor construït pel mestre d'obres Rafael Estany a mitjans de segle xix. El propietari era Pere Turull Sallent, un dels industrials tèxtils llaners que s'havien llançat a la política d'acaparar el mercat castellà de la llana i que, segons A. Castells, era «conegut a Madrid com el rico catalán, el qual comprava la llana dels ramats de la Reial Casa i d'altres nobles castellans i la feia venir a Sabadell per distribuir-la a un estol de fabricants de drap». El 1874 hi treballaven 38 homes i 45 dones. Més endavant, el 1877, es va instal·lar un generador de vapor de 60 cavalls i una altra màquina de vapor de tipus balancí, construïda a la Nueva Vulcano de Barcelona. Fou un dels primers vapors a fer servir l'energia elèctrica.
L'edifici es cremà el març del 2009.

## Referències

* ↑ «Complex museístic al Vapor Turull». Arxivat de l'original el 2010-11-29. [Consulta: 16 agost 2010].
* ↑ Vapors de Sabadell
* 1 2 3 «Vapor Turull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
* ↑ Moreno Rico, Xavier «Els Vapors» (paper). Sabadell Pas a Pas. Ajuntament de Sabadell [Sabadell], 3, 3, 1994. DL B29473/94 [Consulta: 22 agost 2014].
* ↑ El vapor Turull en flames, a Vilaweb

## Enllaços externs

* Vapor Turull Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Sant Miquel de Verdú

Sant Miquel de Verdú és una església de Verdú (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'Ermita de Sant Miquel s'ubica a ponent de la vila, a la cruïlla dels antics camins cap a Bellpuig i Anglesola. Es construí a finals del segle xiv, quan Verdú es trobava sota el domini dels abats de Poblet, com recorden els escuts de Poblet que resten encara a alguns dels capitells de la nau.
És d'una sola nau, molt espaiosa, sostinguda per tres arcades gòtiques, i destaca la seva senzillesa. La façana consta d'una portalada amb un arc de mig punt conformat per grans dovelles. Té la coberta a dues aigües, perpendicular al portal d'entrada, amb campanar d'espadanya d'un sol ull. L'altar original, de fusta, estava decorat amb pintures realitzades per un artista local anomenat Cerverí, i actualment es conserven al Museu Episcopal de Vic.
Ha estat restaurada recentment, en 1991.

## Història

Segons la tradició popular, aquesta ermita es va construir com a exvot de la família Cervera, en commemoració a l'ajut prestat per Sant Miquel en la conquesta de Cervera als sarraïns. Data de finals del segle xiv, quan Verdú es trobava sota el domini del Monestir de Poblet.
Aquesta ermita va tenir rendes pròpies i un beneficiat que cuidava del culte i deia missa diàriament. Cada any s'hi anava des de la Parròquia de la vila amb processó per celebrar-hi un ofici cantat en les diades de Sant Miquel, Sant Jordi i la Mare de Déu de Montserrat, amb l'assistència de tots els clergues, els capitans del jovent i gran nombre de fidels.
En juliol de 1936, en esclatar la guerra Civil fou saquejada i cremada per un escamot anticlerical. Com a conseqüència, va quedar molt malmesa, i abandonada posteriorment, fins que, en la dècada dels 90 s'hi van dur a terme una restauració integral.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Miquel de Verdú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Vicente Luna Cerveró

Vicente Luna Cerveró (València, 22 de juliol de 1925 - 9 d'octubre del 2021) fou un artista faller. Estudia a l'Escola d'Arts i Oficis de València. Aprèn l'ofici de la mà de Carles Tarazona i Vicent Hurtado. També col·labora a l'obrador de Regino Mas. Planta la seua primera falla l'any 1951 per la comissió Calixt III - Joan Llorenç.
En 1955 debuta a la Secció Especial de les Falles de València amb la comissió Plaça del Doctor Collado. Aconsegueix el primer premi de la categoria els anys 1961 i 1962 amb les obres "Tornejos" i "La campanada" plantades per la comissió Convent Jerusalem-Matemàtic Marçal i en 1963 amb "Va bola!" per la Falla de la Plaça del Mercat Central. És l'artista que més vegades ha plantat la Falla municipal de València realitzant-la en dotze ocasions. A la seua trajectòria acumula quatre Ninot indultats que s'exposen al Museu Faller de València. En 1982 amb motiu del Mundial de futbol de 1982 celebrat a Espanya crea una Falla de 30 metres i la planta el 19 de juny del mencionat any com a commemoració de l'esdeveniment.
Al llarg de la seua carrera l'artista ha creat esculptures per al Museu Taurí de València donada la seua gran afició per la Tauromàquia. També s'ha encarregat de la realització de carrosses, motius per a fires o exposicions nacionals i internacionals, gegants i cabuts i decorats per a grans superproduccions cinematogràfiques com "Lawrence d'Aràbia", "55 dies a Pequín", "Viatge al Centre de la Terra" o per a obres teatrals
En 2005 la Generalitat Valenciana li concedeix la Distinció al Mèrit Cultural.

## Referències

* ↑ «Vicente Luna Cerveró» (en castellà). Gremi d'Artistes Fallers de València. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ Domínguez, Moisés. «Las Fallas pierden al histórico artista Vicente Luna». Levante-EMV, 09-10-2021. [Consulta: 9 octubre 2021].
* ↑ «Un icono de las Fallas y del toreo» (en castellà). Las Provincias. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ «Vicente Luna, símbolo del arte efímero» (en castellà). Las Provincias, 01-05-2007. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ «Vicente Luna Cerveró» (en castellà). [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ «"Falles Fora de Falles", nova exposició del Museu Faller de València». Junta Central Fallera. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ «"A Vicente Luna le apasionan los toros"». El Ruedo. Semanario Gráfico de los Toros, 25-02-1975.
* ↑ Tio, Hipólito «Los artistas falleros cuentan sus impresiones». ABC, 16-03-1963, pàg. 53.
* ↑ «Gigantes y cabezudos de Bilbao» (en eusquera i castellà). Euskal Museoa Bilbao. Arxivat de l'original el 2019-10-15. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ Marí, Rafael «"De la falla no se puede vivir"». Valencia Semanal, 01-03-1979, pàg. 34-35.
* ↑ «Distincions de la Generalitat Valenciana al mèrit cultural». Generalitat Valenciana. [Consulta: 15 octubre 2019].

## Bibliografia

* Associació d'Estudis Fallers. Vicent Luna, l'art de fer falles, 2007.

## Enllaços externs

* «Vicente Luna» (en castellà). [Consulta: 15 octubre 2019].
# Lluís de Gal·les

Lluís de Gal·les (Louis Arthur Charles Londres, 23 d'abril de 2018) és el tercer fill i segon nen del príncep Guillem de Gal·les i de la princesa Caterina de Gal·les. És quart en la línia de successió al tron britànic.
Kensington Palace va anunciar el 4 de setembre de 2017 que els ducs de Cambridge esperaven el seu tercer fill. La duquessa de Cambridge va donar a llum a un nen a les 11:01 hora local (10:01 UTC) del dia 23 d'abril de 2018. Va ser presentat en públic set hores després del seu naixement, a la maternitat privada Ala Lindo de l'hospital Saint Mary de Londres. El 27 d'abril de 2018 es va donar a conèixer el seu nom.

## Referències

* ↑ «Royal baby named Prince Louis». BBC, 27-04-2018. [Consulta: 27 abril 2018].
* ↑ «The Duke and Duchess of Cambridge's third baby». Buckingham Palace, 23-04-2018. [Consulta: 23 abril 2018].
# Penya Esquerdada

La Penya Esquerdada és una muntanya de 548 metres que es troba al municipi de Vallirana, a la comarca catalana del Baix Llobregat.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Penya Joan Santamaria

Penya Joan Santamaria és una associació literària i cultural creada el 1940 per Joan Santamaria i Monné amb l'objectiu de mantenir, difondre i propagar la cultura, la llengua i les lletres catalanes. Convoca anualment el Premi Joan Santamaria.
Començà com a reunió d'una colla d'amics que s'aplegava, un cop al mes, malgrat el control i la persecució del franquisme, per sopar i fer tertúlia a Can Parés, a l'antic carrer de Sant Jeroni de Barcelona. Entre els assistents hi havia Artur Llorens Opisso, Joan Ballester i Canals, Rafael Tasis i Marca, Pere Català i Pic, Antoni Vergós i Massó, Rafael Dalmau i Ferreres, Ferran Soldevila, Ramon Aramon i Serra, Miquel Arimany i Heribert Barrera. Després de la mort de Joan Santamaria el 1955, la Penya adoptà el seu nom i decidí de crear un premi literari a la seva memòria: el Premi Joan Santamaria. El primer d'aquests premis fou concedit, el maig de 1956, a Mercè Rodoreda. El 1996 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Premi Joan Santamaria (teatre)

* 1957. Cruma de Manuel de Pedrolo
* 1958. El gos udolà a la mort. Ferran Canyameres
* 1961. La simbomba fosca de Baltasar Porcel
* 1961. Calpúrnia d'Alfred Badia
* 1965. Perdona, Franz de Joan Colomines
* 1967. La pista de Ramon Folch i Camarasa
* 1970. La petita història d'un home qualsevol de Ramon Gomis
* 1986. Cruïlla de Toni Cabré
* 1988. Estrips de Toni Cabré
* 2009. Deu congres en joc de Xavier Lauder (últim del Premi Joan Santamaria en la seva LII edició)

## Referències

* 1 2 Veny i Clar, Joan. Dialectologia filològica: transfusió lèxica, llengua escrita i dialectalisme. L'Abadia de Montserrat, 1993, p. 262. ISBN 8478264590.
* ↑ DECRET 174/1996, de 30 d'abril, de concessió de les Creus de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya

## Enllaços externs

* Premis Joan Santamaria Arxivat 2008-02-24 a Wayback Machine.
* Penya Joan Santamaria
# Clepticus

Clepticus és un gènere de peixos de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Clepticus africanus (Heiser, Moura i Robertson, 2000)
* Clepticus brasiliensis (Heiser, Moura i Robertson, 2000)
* Clepticus parrae (Bloch i Schneider, 1801)

## Referències

* 1 2 Heiser, J. B., R. L. Moura & D. R. Robertson 2000. Two new species of creaole wrasse (Labridae: Clepticus) from opposite sides of the Atlantic. Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 4 (no. 2): 67-76.
* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Cuvier G. 1829. Le Règne Animal, distribué d'après son organisation, pour servir de base à l'histoire naturelle des animaux et d'introduction à l'anatomie comparée. Edition 2. Règne Animal (ed. 2) v. 2. i-xv + 1-406.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Clepsicosma

Clepsicosma és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae. Aquest gènere conté només una espècie, Clepsicosma iridia, que és endèmica de Nova Zelanda. L'espècie va ser descrita per Edward Meyrick el 1888. L'envergadura és d'uns 25 mm.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea.
* ↑ New Zealand inventory of biodiversity. Volume two. Kingdom animalia : chaetognatha, ecdysozoa, ichnofossils (en anglès). 2. Christchurch, N.Z.: Canterbury University Press, 2010. ISBN 9781877257933. OCLC 973607714.
* ↑ «Clepsicosma Meyrick, 1888» (en anglès). www.nzor.org.nz. Landcare Research New Zealand Ltd.
* ↑ «Clepsicosma iridia Meyrick, 1888» (en anglès). www.nzor.org.nz. Landcare Research New Zealand Ltd.
* ↑ Meyrick, Edward «Transactions and Proceedings of the New Zealand Institute» (en anglès). Transactions and Proceedings of the New Zealand Institute, 20, 1888, pàg. 62–73.
* ↑ Dugdale, J. S. «Lepidoptera - annotated catalogue, and keys to family-group taxa» ( PDF) (en anglès). Fauna of New Zealand, 14, 1988. Arxivat de l'original el 2019-01-27 [Consulta: 24 gener 2019]. Arxivat 2019-01-27 a Wayback Machine.
# Cleotera

Cleotera (en grec antic Κλεοθήρα) era, segons la mitologia grega, una de les filles de Pandàreu i Harmòtoe, germana d'Aèdon i Mèrope. Homer explica la seva història a l'Odissea.
De molt petites van perdre els seus pares i les tres germanes van ser educades per Afrodita, Hera, Àrtemis i Atena. Afrodita els va portar menjar, Hera els va donar bellesa i saviesa, Àrtemis, elegància i Atena, habilitat manual. Aèdon, la més gran, es va casar amb Zetos, però les altres dues, quan estaven a punt d'acabar la seva educació i Afrodita va pujar a l'Olimp per demanar a Zeus uns marits apropiats per elles, les Harpies van raptar-les i les van donar com a esclaves a les Erínies, a l'Hades.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 110. ISBN 9788496061972.