OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Klaus Ulonska

Klaus Ulonska (Colònia, 10 de desembre de 1942 - Colònia, 13 de març de 2015) fou un atleta alemany, especialista en curses de velocitat, que va competir sota bandera de la República Federal d'Alemanya durant la dècada de 1960. Posteriorment fou un destacat dirigent esportiu, president del SC Fortuna Köln.
En el seu palmarès destaca una medalles d'or en els 4x100 metres al Campionat d'Europa d'atletisme de 1962, formant equip amb Peter Gamper, Hans-Joachim Bender i Manfred Germar. Amb un temps de 39.5" es va igualar el rècord alemany. Va ser campió d'Alemanya Occidental en el relleu de 4x100 metres el 1961 i 1963.
Posteriorment fou un destacat dirigent esportiu alemany, president del SC Fortuna Köln des del 2006 fins a la seva mort, el 2015.

## Referències

* ↑ «Berlin 2018 Statistics Handbook». european-athletics.org, p. 319 [Consulta: 13 desembre 2021].
* 1 2 «Fortuna geschockt! Klaus Ulonska (72) gestorben» (en alemany). [Consulta: 13 desembre 2021].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Berlin 2018 Statistics Handbook». european-athletics.org, p. 516, 520 [Consulta: 13 desembre 2021].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. Zamość: GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 189.. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (Staffeln - Herren - Teil 1)». [Consulta: 13 desembre 2021].
# Lesdins

Lesdins és un municipi francès del departament de l'Aisne, als Alts de França. Forma part de la Communauté d'agglomération de Saint-Quentin.

## Administració

L'alcalde, des del 2008, és Gérard Defrance.

## Demografia

* 1962: 529 habitants.
* 1975: 546 habitants.
* 1990: 855 habitants.
* 1999: 750 habitants.
* 2007: 804 habitants.
* 2008: 811 habitants.

## Notes

* ↑ « PDF Recensement de la population de l'Aisne au 1er janvier 2008». [Consulta: 2 gener 2011].

## Enllaços externs

* Lesdins sur le site de l'Institut géographique national
* Lesdins a la web de l'Insee Arxivat 2012-10-26 a Wayback Machine.(francès)
* Clochers.org(francès)
* 40000clochers.com Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.(francès)
# Federico Bonola

El Cavaliere Federico Bonola (Milà, 1839 – El Caire, 16 de desembre de 1912), que més endavant rebé el títol de bei, va ser un explorador i geògraf italià. Fou també el creador del Museu etnogràfic del Caire i era membre de l'Institut egipci. També s'havia destacat durant la seva joventut, a mitjans del segle xix, lluitant a favor de la unitat d'Itàlia.

## Biografia

Federico Bonola va nàixer a Milà el 1839. Estudià dret a la Universitat de Pavia. Quan obtingué el seu doctorat es feu advocat. El seu germà petit Carlo, nascut el 1854, fou un escriptor de teatre en milanès que tingué cert èxit al seu país.
Federico s'enllistà a les tropes garibaldines a favor de la unitat d'Itàlia i, un cop s'aconseguí la unitat, va participar en les diverses campanyes contra el bandidatge al sud de la península italiana. Arran de tot això rebé la Creu de la Corona d'Itàlia.
Començà aleshores a escriure diversos llibres sobre el patriotisme italià entre 1866 i 1870. El 1873 se n'anà a Egipte i, fent-hi d'explorador, formà part de diverses expedicions que es feien aleshores als encontorns del Nil. Ingressà a la Societat khedivial de geografia quan aquesta es va fundar el 1875 gràcies a la seva contribució i a la del metge sicilià Onofrio Abbate, i en va ser el vice-secretari. Més endavant, el 1879 esdevingué secretari general d'aquesta entitat.
Publicà diversos articles periodístics sota el pseudònim de "Febo" i era membre corresponsal de la Societat de Geografia comercial de París i de la Societat d'etnografia de la capital francesa.
A conseqüència de la seva experiència, fou encarregat de la creació del Museu etnogràfic del Caire que va inaugurar el 1898 el khediv Abbas Hilmi II.

## Obres

* I patrioti italiani, 4 vol. (1866-1870)
* I Cisalpini (1869)
* Saggio di statistica apistica italiana (1873)

## Referències

* ↑ Pàgina dels Mémoires de la Société bourguignonne de géographie et d'histoire (tom 28, 1913, p. IX) que anuncia la mort d'en Bonola
* ↑ Entrada sobre l'autor al Dictionnaire international des écrivains du jour
# Secular Coalition for America

La Coalició Laica per Amèrica (Secular Coalition for America) és un grup de defensa en la política nord-americana amb base a Washington DC que representa a persones atees, humanistes, lliurepensadores, agnòstiques i no teistes.
Siguin Faircloth, legislador per l'estat de Maine és el seu director executiu des de 2009. Entre 2005 i 2009 va estar dirigit pel senador de Nevada Lori Lipman Brown, qui es va convertir en el seu primer lobbysta a temps complet i és ara el seu director emèrit.
The Secular Coalition treballa per incrementar la visibilitat i respecte dels punts de vista no teistes i emponderar el caràcter laic del govern dels Estats Units. La coalició advoca per la completa separació església-estat en la política americana, alguna cosa recollit clarament en la Primera Esmena de la Constitució dels Estats Units. Apunten cap a la llibertat de consciència, la qual cosa inclou la llibertat religiosa, alguna cosa que per la seva importància es troba recollit com a primer de tots els drets del Declaració de Drets. La coalició recolza els principis de la raó i la ciència per a les polítiques públiques.

## Pla fins a deu anys

The Secular Coalition for America va aprovar, al febrer de 2010, una estratègia per a un termini d'una dècada per millorar la seva influència i la de les seves organitzacions membres en un document conegut com a Our Secular Decade. Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine. El pla, de vuit punts incrementa el treball en xarxa dels americans no teistas per millorar en els esforços educatius i una expansió del grup d'activistes.

## Referències

* ↑ Melchiorre, Tom.
* ↑ Boston, Rob.

## Enllaços externs

* Lloc web de Secular Coalition for America
* Obama aides to meet with atheists on White House grounds Arxivat 2011-11-22 a Wayback Machine., McClatchy News, February 25, 2010
# Alamo (Geòrgia)

Alamo és una població dels Estats Units a l'estat de Geòrgia. Segons el cens del 2000 tenia 1.943 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Alamo tenia 1.943 habitants, 363 habitatges, i 255 famílies. La densitat de població era de 390,7 habitants per km².
Dels 363 habitatges en un 33,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,4% hi vivien parelles casades, en un 21,5% dones solteres, i en un 29,5% no eren unitats familiars. En el 28,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 16% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 14,3% tenia menys de 18 anys, un 14,1% entre 18 i 24, un 44,9% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 7,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 323,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.000 $ i la renda mediana per família de 30.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.921 $ mentre que les dones 20.208 $. La renda per capita de la població era de 8.147 $. Entorn del 24,9% de les famílies i el 24,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Alamo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Alamo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Aristòmac (escriptor)

Aristòmac (en grec antic Αριστόμαχος) va ser un escriptor grec de l'època hel·lenística que devia viure entre el segle iii aC i el segle i. Nascut a Soli, a Cilícia, segons Plini el Vell, es va dedicar a estudiar les abelles durant 58 anys. Aristòtil no fa menció d'Aristòmac, però Gai Juli Higí el va utilitzar en les seves obres. Segons Plini el Vell va escriure una obra sobre l'elaboració de la mel, que també menciona Luci Juni Moderat Columel·la i una altra sobre la preparació del vi, i diu que també va escriure sobre el cultiu de les plantes, la mitologia i l'astronomia.

## Referències

* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia XI, 19
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia I, 11-15, 19; XIII, 131; XIV, 120
# Kamíxenka

Kamíxenka (en rus: Камышенка) és un poble de l'óblast de Kémerovo, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 205 habitants, pertany al districte de Mariïnsk.

## Referències

* ↑ «Определение высоты над уровнем моря по координатам». latlong.ru. [Consulta: 24 març 2014].
# Jacint Comella i Mora

Jacint Comella i Mora (Vic, 2 d'abril de 1879 - 1962) va ser un pintor i esperantista català.
Fill de Josep Comella i Colom i hereu d'una nissaga comercial i industrial que tenia una fàbrica tèxtil al centre de Vic, la seva família el va desheretar per haver-se casat amb Dolors Bassols i Molas, esperantista com ell i d'una classe social inferior a la seva. Va aprendre esperanto el 1902. Poc després va començar a donar classes d'aquesta llengua auxiliar internacional i va fundar diversos grups esperantistes. Va ser secretari de la comissió que va acollir a Catalunya un grup de nens austríacs després de la Primera Guerra Mundial. Per aquest motiu va mantenir un gran volum de correspondència amb Emilio Gastón Ugarte. També va ser un gran aficionat a la fotografia i al cinema. Feia servir càmeres estereoscòpiques i també feia filmacions. Va guanyar nombrosos premis de dibuix, entre ells el de la insígnia del congrés esperantista d'Anvers i el de la del congrés de Budapest. Va ser col·laborador del Diari de Vich i de la Gazeta de Vich.
Va morir sense descendència. Es va fer enterrar al cementiri de Vic en una tomba lluny de la seva família biològica, amb les inscripcions en esperanto. Hi diu: "Interkompreniĝu kaj amu vin", que significa "Enteneu-vos i estimeu-vos".

## Referències

* ↑ «Índex d'autors». Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. [Consulta: 21 setembre 2014].
* ↑ Cortès i Braña, Lurdes. Interessos al voltant de l'ajuda als infants després de la Primera Guerra Mundial: el cas dels nens austríacs recollits a Espanya amb l'ajuda d'esperantistes. Institut Universitari d'Història Jaume Vicens i Vives, 2008.
* ↑ «Enciklopedio de Esperanto» (en esperanto). Literatura Mondo, 1933-1934. [Consulta: 21 setembre 2014].
* ↑ Cortès i Braña, Lurdes «Els nens austríacs acollits a Osona (1920-1923)». AUSA, XXV (167), 2011, pàg. 209-247.
# Castell de Pratdip

El castell de Pratdip és un edifici de Pratdip (Baix Camp) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Des del cim del poble, hom aconsegueix el castellot per una rampa que aboca a la gran volta gòtica, que li feia de portal. La vella fortificació serva només que uns murs obstinats a baranejar per tot el conjunt de l'abís. Sense cap teulada, la seva silueta al cim del bloc acolumnat és l'encís del major del clot penyaler, on la petita nau de Pratdip sembla ancorada.
En l'organització del poble medieval de Pratdip segurament tingué molta importància el castell, les restes del qual són encimbellades dalt d'una roca a l'extrem meridional de la població. El poble s'organitzà, però, sobretot, en relació amb l'església i restà tancat rere uns portals. Actualment, del castell no en resta gairebé res, tret d'unes quantes parets que, dalt d'un turó, delimiten un espai; foren fetes, però, ja en una època molt tardana.

## Història

No es coneixen gaires secrets de l'antigor. Evidentment, formava conjunt amb la vila, fortificada. Segons Del Arco, la fundació de Pratdip data dels temps de la restauració cristiana. Consta positivament que Pratdip, a uns 225 m d'altitud, al peu del Montredon i de la serra de Llaberia, va pertànyer a la baronia d'Entença - capital Falset; per raó d'aquesta circumstància, senyor d'aquest castell ho fou el comte de Prades i, en la mateixa línia possessòria, el duc de Cardona. En extingir-se els senyorius, Pratdip seguia essent propietat del duc de Cardona i, també, duc de Medinacelli.
El lloc de Pratip és conegut des de mitjan segle xii, quan la seva església parroquial apareix en la butlla papal d'Anastasi IV del 1154. Del castell i la vila, en tenim poques referències. Va pertàner a la baronia d'Entença, que primer estigué en mans dels Castellvell i més tard dels Entença (a partir del 1244) dels quals prové el nom. El 1324 Jaume II adquirí l'esmentada baronia i el mateix any la uní al recentment creat comtat de Prades.
El comtat de Prades, juntament amb el seu annex, la baronia d'Entença, va esdevenir durant el segle xv de la casa ducal de Cardona. Per vincles successoris, el comtat de Prades i la baronia d'Entença passaren el 1663 als ducs de Medinaceli que foren els darrers senyors del castell i la vila de Pratdip.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Pratdip». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Castell de Pratdip». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Castell de Pratdip». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Federico Beltran Masses

Federico Beltrán Masses (Guaira de la Melena, Cuba, 8 de juliol de 1885 - Barcelona, 4 d'octubre de 1949) va ser un pintor retratista que va desenvolupar la seva activitat entre París, Barcelona i els Estats Units.
Va estudiar amb el pintor Sorolla a l'Escola de Belles Arts de Barcelona i, el 1905, va estudiar l'art espanyol i europeu al Museu del Prado, Madrid. El 1916, va rebre el reconeixement de la Société Nationale des Beaux-Arts de París i va seguir vivint en aquesta ciutat durant diversos anys.
Beltrán Masses va guanyar diversos premis als Estats Units, Bèlgica, Itàlia i l'Índia i més tard es va fer càrrec de l'Exposition Hispano-français des Beaux-Arts el 1919. El 1920, va exposar una exòtica Salomé a la Biennal de Venècia, obra ara situada en el Museu d'Art Nouveau i Art Déco Casa Lis de Salamanca. El 1924 va rebre la distinció de l'Orde d'Isabel la Catòlica.
Beltrán Masses va morir el 1949 a Barcelona, com a resultat d'una operació quirúrgica de fetge.

## Vegeu també

* Modernisme (art)

## Enllaços externs

* Biografia i obres, en castellà (Consulta: 27 de setembre de 2014)
* Caro Blázquez, Mikel «Federico Beltrán Massés (1885-1949). Relación del pintor con Cuba desde su infancia hasta el éxito internacional». Universidad de La Habana, 291, 01-06-2021. ISSN: 0253-9276.

## Referències

* ↑ «beltranmasses.com» (en castellà). [Consulta: 27 setembre 2014].
* ↑ Maribona, Armando «Falleció en Barcelona el famoso pintor cubano español, Federico Beltrán Masses». Diario de la Marina [La Havana], 246, 16-10-1949, pàg. 46 [Consulta: 1r maig 2023].
# Serra del Magre (Gavet de la Conca)

La Serra del Magre és una serra del municipi de Gavet de la Conca, que feia de límit entre els antics termes d'Aransís i de Sant Serni.
És la continuació cap al nord-est del Serrat de Guamis, i, en el seu extrem nord-est, enllaça amb el Serrat del Negre.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ascensió (Camilo)

Ascensió és un quadre de Francisco Camilo pintat el 1651 que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya; va ser adquirit pel museu el 1944.

## Descripció

Sant Joan Evangelista, agenollat en primer terme, ens introdueix en l'escena, mentre la resta d'apòstols, Maria Magdalena i la Mare de Déu s'extasien en veure Crist que s'alça, a la part superior de la tela, al centre d'un celatge que aviat se l'emportarà al costat del Pare Etern. A la zona inferior, les empremtes dels peus queden impreses a la roca com a testimoni del seu pas terrenal.

## Anàlisi

El tema representat és fonamental per a la doctrina catòlica: explica el triomf i la glorificació de Jesucrist segons les profecies de les Sagrades Escriptures. L'afer apareix a l'Antic Testament, als Salms i, al Nou Testament, als relats dels evangelistes Lluc i Marc, tot i que els detalls es poden comprovar als Actes dels Apòstols (Ac 1:9-10): «Havent dit això fou alçat davant dels seus ulls fins que un núvol l'ocultà de la seva vista. I mentre estaven atentament mirant al cel [...]». Les marques del terra són un detall de tradició medieval que es va difondre a través dels gravats d'Albrecht Dürer. Ara bé, el tractament dels núvols traspassats pels raigs de llum, o la vestimenta de Jesús agitada pel vent ascendent, són propis de l'aparell del ple barroc. Els colors, amb una rica gamma de vermells, blaus, verds i veladures rosàcies, evoquen les paletes venecianes, i la composició és la de l'Assumpció de la Mare de Déu de Tiziano per a Santa Maria Gloriosa dei Frari de Venècia.
Un bell quadre d'altar que reflecteix fidelment el sentiment devocional i el quefer de la manera avançada del pintor madrileny, que, sense cap mena de dubte, va conèixer a fons les teles venecianes de la col·lecció reial espanyola.

## Referències

* 1 2 Fitxa de l'obra 024228-000 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* 1 2 3 M.M.C.. «Renaixament i Barroc». A: MNAC. Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. 2012. Barcelona: MNAC, p. 173. ISBN 978-84-8043-136-1.
# Julie Payette

Julie Payette, (29 d'octubre de 1963, Mont-real) és una enginyera i astronauta canadenca, fou governadora general del Canadà entre 2017 i 2021. Ha estat astronauta en cap de l'Agència Espacial Canadenca entre el 2000 i el 2007, i va participar en les missions STS-96 i STS-127, tot registrant més de vint-i-cinc dies a l'espai. El juliol de 2013,va ser nomenada cap d'Operacions del Centre de Ciència de Mont-real i l'abril de 2014, va ser nomenada membre del directori del Banc Nacional de Canadà.
El 13 de juliol de 2017, va ser nomenada la 29a governadora general del Canadà i comandant en cap de les forces armades canadenques. És la quarta dona que ocupa aquest càrrec i en va prendre possessió el 2 d'octubre de 2017. Va dimitir del càrrec el gener de 2021.

## Referències

* ↑ «Biography of Julie Payette» (en anglès). [Consulta: 15 octubre 2017].
* ↑ «Julie Payette» (en anglès). The Globe and Mail, 22-05-2014.
* ↑ «Prime Minister Trudeau announces The Queen's approval of Canada’s next Governor General» (en anglès). Prime Minister of Canada, 13-07-2017.
* ↑ «Julie Payette to be announced as Canada's next governor general tomorrow» (en anglès). CBC News.
* ↑ «Julie Payette: Meet Canada’s next governor general» (en anglès). Global News.
* ↑ EFE «Exastronauta Julie Payette se convierte en la nueva jefa de Estado de Canadá» (en castellà). elperiodico, 02-10-2017.
* ↑ Ferreyra, Jaime Porras «La representante de Isabel II en Canadá es una astronauta» (en castellà). EL PAÍS, 09-10-2017.

## Enllaços externs

* Centre des Sciences de Montréal: http://www.centredessciencesdemontreal.com/accueil.html Arxivat 2013-08-08 a Wayback Machine. (en francès)
* Julie Payette, astronaute - Arxius de Ràdio Canadà Arxivat 2017-10-15 a Wayback Machine. (en francès)
* Resum dels vols efectuats (anglès)
* Biografia (anglès)
# Jardí botànic de Montpeller

El Jardí botànic de Montpeller (en francès Jardin des plantes de Montpellier) és un jardí botànic universitari (de la Universitat de Montpeller) fundat el 1593, és el més antic de França. Actualment té una superfície de 4,6 hectàrees i conté unes 3.200 espècies de plantes.

## Història

Va ser fundat per Pierre Richer de Belleval en un principi estava dedicat només a plantes medicinals però aviat depassà aquest objectiu per esdevenir una eina d'estudis botànics. Al segle xvii aquest jardí botànic ja reproduïa el món vegetal en la seva diversitat amb sistemes per donar ombra, augmentar la insolació, regular la humitat modificar el sòl i amb un emplaçament per a les plantes exòtiques.

## El jardí botànic en l'actualitat

Actualment és un reclam turístic de Montpeller i, des de 1992, té la categoria de Monument històric francès. La visita és gratuïta, els dilluns tanca.

## Enllaços externs

* El Jardí al web de la Universitat de Montpeller
# La Passió del regne de Mallorques

La Passió del regne de Mallorques (1276-1349) és un text en català sobre el drama de la Passió del qual es conserven tres fragments significatius; dos procedeixen de Mallorca i el tercer, del Rosselló. Els temes que tracten són la conversió de Maria Magdalena, la llegenda de Judes Iscariot i el parlament que fa Herodes quan Pilat li lliura Jesús.
Es tracta d'un escrit concebut per a la seva posada en escena, que estableix la participació de diversos intèrprets i una escenografia pròpiament teatral.

## Referències

* ↑ Article al web del Museu de les Arts Escèniques
# Serrat del Fener Roi

El Serrat del Fener Roi és un serrat del terme municipal de la Torre de Cabdella, a la comarca del Pallars Jussà.
Aquesta serra arrenca del nord-est del poble d'Aiguabella, al lloc anomenat Roca Roia, a m. alt., i puja cap a l'est-nord-est formant un arc convex cap al nord en direcció a la Serra d'Altars i al Bony d'Altars.
# Antonio Lázaro Tensa

Antonio Lázaro Tensa (València, 11 de febrer 1849 - 5 de juny de 1915) fou un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill d'Antonio Lázaro Ferrer, terratinent i exportador de vi originari de Sagunt. Fou conseller i director de la Societat Valenciana de Tramvies, de la Companyia Valenciana de Navegació i de la Caixa d'Estalvis de València, i també fou representant a València de la Compañía Arrendataria de Tabacos.
Alhora, milità al Partit Conservador, del que en fou cap provincial gràcies a la seva amistat amb Antonio Cánovas del Castillo. Fou elegit diputat provincial pel districte dels Serrans el 1892. Després diputat pel districte de Requena a les eleccions generals espanyoles de 1896, pel de Sagunt a les eleccions generals espanyoles de 1905 i de 1907, i pel de Torrent a les eleccions generals espanyoles de 1910. Alhora, fou senador electe per la província de València el 1899-1900, 1903-1904 i 1914-1915.
El 1904 va donar suport al directori dirigit per Teodor Llorente i Olivares que va reorganitzar el partit conservador a València amb Froilán Salazar y Rives, Facundo Burriel y García de Polavieja, Ignacio Despujols, José Alberola Serra, organitzant coalicions amb liberals i tradicionalistes per a desplaçar de l'alcaldia de València als dirigents del Partit d'Unió Republicana Autonomista.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.299. ISBN 9788495484802.
* Expedient del Senat
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* El poder de la influencia per José Varela Ortega, Carlos Dardé, Josep Armengol i Segú, Carlos Dardé Morales, Pilar del Castillo Vera.