OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Cadaqués

Castell de Cadaqués és un castell del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Situat dins del nucli antic de la població, a la punta des Baluard, controlant la badia de Cadaqués.
Antic baluard que formava part del castell que durant la baixa edat Mitjana ocupava aquesta punta rocollosa. De l'antiga construcció en resten la torre semicilíndrica i parts dels murs al costat d'ella, amb el portal arcat d'accés a aquesta. Així, la construcció actual és el resultat de les restes medievals i els afegits posteriors segons les exigències d'ús.
De planta irregular, l'edificació presenta planta baixa i dos pisos, amb coberta a dues vessants de teula i carener segons l'eix de l'edifici en forma de L. El desguàs de la coberta s'aconsegueix amb canalons ceràmics al llarg de tot el perímetre i el baixant ceràmic transcorre per la façana, de fibrociment pintat de blanc a la façana posterior.
La façana principal dona al carrer d'en Silvi Rahola, on destaca el portal d'arc de mig punt amb els brancals de peces de pedra de Cadaqués tallada i la torre cilíndrica ubicada a la cantonada. En totes les façanes, les obertures són petites, i en el cas dels balcons, són estrets, amb prevalença dels plens i de la massa sobre el buit, característica tipològica en època medieval. La construcció és totalment emblanquinada per fora, com és característic a Cadaqués. En alguns punts del parament són visibles les grans pedres desbastades. L'interior ha estat reformat tardanament.

## Història

Castell termenat documentat des de l'any 1030. Es creu que era al mateix lloc on hi ha la torre rodona dita "Torre de sa fusta d'es Baluard".
Cadaqués, a partir del 1280, s'esmenta tant amb el nom de la vila com amb el del Castell. En aquell any, el comte Ponç Hug IV d'Empúries confirmà els privilegis que els seus avantpassats concediren als habitants de la vila i "castell" de Cadaqués. Possiblement la població estava defensada amb una muralla força anterior. El 1261 Ponç Hug III d'Empúries havia permutat Cadaqués amb Ponç del Vernet pels castells de Millars, Talteüll i torrelles, al Rosselló.
L'any 1316, el comte Malgaulí hagué de vendre a Pere Amorós de Cotlliure la lleuda i altres drets del "castri nostri de Cadacheriis".
El setembre de 1470, la vila fou lliurada a Joan II, però dos mesos més tard la recuperaren les tropes de la Diputació General. Consta que el 1475 les defenses es trobaven en mal estat i hom feia previsions per a la seva reparació.
Malgrat les muralles, la població patí els atacs de la pirateria. Hi ha notícies de l'any 1444 i en diverses ocasions durant el segle xvi (el 1543 la gent de Barba-roja expugnà el castell).
Actualment, l'edifici de l'ajuntament integra la Torre de sa fusta des Baluard.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Castell de Cadaqués». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Hiberno-normand

El terme hiberno-normand s'utilitza per descriure els senyors normands que van colonitzar Irlanda, sense reconèixer-se verdaderament com a vassalls envers els anglo-normands instal·lats a Anglaterra.
El prefix «hiberno» deriva de « Hibèrnia » i significa « en relació amb Irlanda o els irlandesos». Hom troba, entre els més eminents d'entre els Hiberno-Normands, els de Burgh o de Burgo (llavors Mac William & Burke) els Connacht, els Fitzgerald de Kildare de Desmond i de Kerry (el prefix Fitz és particularment hiberno-normand). Els Butler d'Ormond els El Poer de Waterford i els de Bermingham.
Cap a la fi del segle xvi, es comença a aplicar el terme de «vell anglès» als Hiberno-Normands. En irlandès, els hiberno-normands eren anomenats «gaills» (estrangers »), mentre que els anglesos nascuts a Anglaterra eren anomenats «sassenach» («saxons»).
Pel joc dels inter matrimonis, les famílies Hiberno-Normandes van ser assimilades a poc a poc per la societat gaèlica; algunes esdevingueren, segons la fórmula cèlebre "Hibernicis ipsis Hiberniores" (Més irlandesos que els mateixos irlandesos).
# Amàzia

* No s'ha de confondre amb Amàsia o Amàstia.
Amàzia es refereix a una condició en què hi ha una o dues glàndules mamàries absents (el mugró i l'arèola romanen presents). Això pot ocórrer bé de forma congènita o iatrogènicament (normalment com a resultat de la remoció quirúrgica i / o radioteràpia). L'amàzia es pot tractar amb implants de mama.
Amazia és diferent de l'amàstia (absència completa de teixit de la mama, mugró i arèola), encara que es creu que les dues condicions són, de manera errònia, idèntiques. Així, els termes «amàzia» i «amàstia» s'utilitzen sovint indistintament, tot i que les dues condicions són mèdicament diferents.

## Referències

* ↑ Ozsoy Z, Gozu A, Ozyigit MT, Genc B «Amazia with midface anomaly: case report» (en anglès). Aesthetic Plast Surg, 31(4), 2007, pàg. 392–4. DOI: 10.1007/s00266-006-0251-0. PMID: 17576506.
# Santa Maria d'Espot

Santa Maria d'Espot és una antiga església del poble d'Espot, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situada a poc més d'un quilòmetres al sud-est de la població d'Espot, a la dreta del Riu Escrita, a tocar i al sud-oest de la Depuradora d'Espot. És a migdia del punt quilomètric 6,35 de la carretera LV-5004, en el lloc conegut com el Prat de Santa Maria.
Se'n conserven els murs perimetrals quasi del tot sencers fins a una alçada variable entre un i dos metres. Era un temple d'una nau possiblement coberta amb bigues de fusta, amb aparell de carreus regulars que fa pensar en una obra de caràcter rural de ben avançat el segle xi o ja del XII.

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert [et al.]. «Santa Maria d'Espot». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «València d'Àneu». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Santa Maria d'Espot en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Antònia Llop i Tolosa

Antònia Llop i Tolosa (Barcelona 1874 – 6 de desembre de 1969) va ser una destacada mestra parvulista introductora de les metodologies de l'Escola Activa a l'educació de la primera infància.
Estudià magisteri a Barcelona i fou mestra parvulista a Abella de la Conca, al barri de Sants de Barcelona i Girona En aquesta ciutat, on arribà el 1905, portava l'escola municipal mixta. S'incorporà al projecte de qualitat i modernització que significà la posada en marxa del Grup Escolar de Girona. Aquesta fou la primera escola graduada de les comarques gironines inaugurada el 17 de setembre de 1911. L'escola aplegava, a més d'ella, un grup d'educadors notables com Silvestre Santaló, Emili Batlle, Sebastià Pla i Cargol, Josep Dalmau i Carles i Jaume Ministral.
Intervingué al Curset de Mestres de Girona de 1912 que reuní l'estol renovadors gironins. Dictà una conferència en pro de la cultura
El 1916 es traslladà a Barcelona. On va destacar per la introducció de noves metodologies al parvulari. A l'Escola d'Estiu de l'any 1922, organitzada pel Consell de Pedagogia de la Mancomunitat de Catalunya, va donar una "Lliçó ocasional per a pàrvuls" que rebé el reconeixement de Rosa Sensat i Alexandre Galí.
Fou una defensora de l'esperanto. També de l'educació ambidextra per tal que els infants fossin destres i escrivissin amb les dues mans.
Va ser, també, escriptora i poeta. El seu treball "Espiritualitat femenina" fou guardonat en els Jocs Florals de Sants de 1935.
Després de cinquanta-un anys de fer de mestra, es jubilà l'any 1944. Li fou concedida la Medalla al Mèrit del Treball. Els seus antics alumnes gironins li feren un homenatge l'any 1958.

## Referències

* ↑ «esquela de Antònia Llop i Tolosa». La Vanguardia, 07-12-1969, pàg. 35.
* 1 2 3 Clara, Josep et alii. La renovació pedagògica a L'Ensenyament primari (1900-1936). L'aportació dels mestres gironins.. Diputació de Girona, 1980, p. 99 - 102.
* ↑ «L'evolució de l'ensenyament a la ciutat al llarg del segle xx. La consolidació de l'escola pública». Rosa Moret.
* ↑ Cursillo de Maestros en Gerona. Girona: Dalmau Carles, Pla i Cia, 1912.
* ↑ Mancomunitat de Catalunya, Consell de Pedagogia. Escola d'Estiu. Any 1923. Resums de l'any 1922.. Barcelona: Tipografia Catalana, 1923, p. 83 - 85.
* ↑ Galí, Alexandre. Història de les institucions i del moviment cultural a Catalunya, (1900-1936) llibre II, segona part, 1978, p. 40.
* ↑ Real Mercadal, Neus. Dona i literatura en els anys trenta. La narrativa de les escriptores catalanes fins a la Guerra Civil (tesi). Cerdanyola del Vallès: Universitat Autònoma de Barcelona, 2003, p. 284.
* ↑ Mestras, Lluís M. Mestres d'aquell temps. Girona: Grup de Mestres de l'Empordà, 1999, p. 127 - 130.
# Gau de Halle-Merseburg

El Gau de Halle-Merseburg (Gau Halle-Merseburg) va ser una divisió administrativa de l'Alemanya nazi de 1933 a 1945 a la província prussiana de Saxònia. Abans d'això, de 1925 a 1933, era la subdivisió regional del partit nazi en aquesta zona.
El sistema nazi de Gau (en plural Gaue) va ser establert originalment en una conferència del partit, el 22 de maig de 1926, per tal de millorar l'administració de l'estructura del partit. A partir de 1933, després de la presa de poder nazi, els Gaue va reemplaçar cada vegada més als estats alemanys com a subdivisions administratives a Alemanya.
Al capdavant de cada Gau es va situar un Gauleiter, una posició cada vegada més poderosa, especialment després de l'esclat de la Segona Guerra Mundial, amb poca interferència des de dalt. El Gauleiter local freqüentment ocupava càrrecs governamentals i de partit, i s'encarregava, entre altres coses, de la propaganda i la vigilància i, a partir de setembre de 1944, el Volkssturm i la defensa de la Gau.
La posició de Gauleiter a Halle-Merseburg va ser inicialment ocupada per Walter Ernst de 1925 a 1926, seguit de Paul Hinkler de 1926 a 1931 i Rudolf Jordan de 1931 a 1937. Joachim Albrecht Eggeling va ser l'últim gauleiter, ocupant el lloc de 1937 a 1945. Els dos primers Gauleiter, Ernst i Hinkler, tots dos van morir en el darrer mes de la guerra, el primer el van matar en acció, i l'altre es va suïcidar. Jordan, el tercer Gauleiter, va ser sentenciat a 25 anys de presó a la Unió Soviètica després de la guerra, però va ser alliberat el 1955 i va morir el 1988. Va publicar la seva autobiografia sobre el seu temps com Gauleiter i en captivitat, en que no mostrava cap mostra que estigués disposat a assumir la responsabilitat dels fets en l'Alemanya nazi. Eggeling, intentant evitar la destrucció de la ciutat de Halle, va sol·licitar sense èxit el lideratge nazi a l'abril de 1945 per no permetre la defensa de la ciutat. Després de la negativa, Eggeling es va disparar el 15 d'abril de 1945 i la ciutat va ser ocupada per l'exèrcit nord-americà el 19 d'abril.

## Gauleiters

* 1925-1936: Walter Ernst
* 1926-1931: Paul Hinkler
* 1931-1937: Rudolf Jordan
* 1937-1945: Joachim Albrecht Eggeling

## Referències

* 1 2 «Die NS-Gaue» (en alemany). Deutsches Historisches Museum.
* ↑ «The Organization of the Nazi Party & State». The Nizkor Project. Arxivat de l'original el 2016-11-09.
* ↑ «Übersicht der NSDAP-Gaue, der Gauleiter und der Stellvertretenden Gauleiter zwischen 1933 und 1945» (en alemany). Zukunft braucht Erinnerung. Arxivat de l'original el 26 de maig 2017.
* ↑ «Gau Halle-Merseburg» (en alemany). Arxivat de l'original el 2016-03-07.
* ↑ Hüttenberger, Peter. Die Gauleiter: Studie zum Wandel des Machtgefüges in der NSDAP (en alemany). Stuttgart: Deutsche Verlags-Anstalt, 1969, p. 215.
* ↑ «Jordan, Rudolf» (en alemany). Universitat de Magdeburg.
* ↑ «NS-Zeit 1933-45» (en alemany).

## Enllaços externs

* Llista de Gauleiter
# Falàrica

La falàrica era una arma llancívola antiga, com una javelina, de fusta de teix, que en algunes ocasions s'utilitzava com una arma incendiària, envoltant la punta amb estopa impregnada amb pega grega o quitrà encès.

## Disseny

La falàrica era una javelina pesant amb el ferro llarg i prim, unit a un pal de fusta d'igual longitud. L'extrem del ferro tenia una punta aguda estreta, cosa que feia de la falàrica una arma excel·lent per a penetrar les armadures.
La seva punta metàl·lica era d'uns 90 cm de longitud (3 peus) i de secció quadrada, com el pílum romà. La punta es cobria a vegades amb estopa impregnada amb quitrà o un altre tipus de substància combustible. La falàrica tenia dos usos. En el primer, es llançava sobre un enemic i en clavar-se feia que aquest hagués de desprendre's de l'armadura, ja que solia ser de cuir i metall i s'encenia. Si era parada amb un escut –que generalment eren de cuir i fusta, tot i que podien tenir algun reforç de metall–, obligava l'atacat a desprendre's també de l'escut. D'aquesta manera, a part de l'efecte psicològic que tenia el foc, l'enemic quedava indefens. En el segon ús es llançaven enceses sobre màquines de setge o sobre vaixells, que també eren de fusta i podien incendiar-se.

## Origen

Encara que en alguns texts s'assenyala com una arma romana, el seu origen sembla iber, perquè ja hi ha referències del seu ús pels ibers en el setge de Sagunt contra els cartaginesos (Livi 21, 8-10). La falàrica també podria llançar-se mitjançant l'ús de propulsors o d'espingardes per tal d'augmentar el seu rang i velocitat.

## Vegeu també

* Javelina
* Soliferreum
* Atzagaia
* Falcata

## Referències

* ↑ falàrica a Optimot
* 1 2 Titus Livi, Ab Urbe Condita, XXI, 8, 11.
* ↑ Titus Livi, Ab Urbe Condita, XXI, 8, 12.
* ↑ Falarika, Eintrag im Brockhaus 1911, zeno.org (data, 3. Novembre 2009)
* ↑ Silius Italicus (1968)Vol.I, pp27-31

## Bibliografia

* Titus Livi, Ab Urbe Condita, XXI.

## Enllaços externs

* Armes de la península ibèrica Arxivat 2007-01-10 a Wayback Machine.
# Cap Eritreu

El Cap Gudura (grec: Άκρα Γούδουρα, Ákra Gúdura), antigament conegut com a Cap Eritreu (grec antic: Ἐρυθραῖον ἄκρον, llatí: Erythraeum promontorium), és un cap del sud-est de Creta, que probablement deu el seu nom a l'antiga població d'Eritrea de Creta.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Ertthraeum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 gener 2021].
# Amàlia de Leuchtenberg

Amèlia de Leuchtenberg (Milà, 31 de juliol de 1812 - Lisboa, 26 de gener de 1873), duquessa de Leuchtenberg i emperatriu consort de Brasil (1829-1831).

## Orígens familiars

Filla del duc Eugeni de Beauharnais i Augusta de Baviera va néixer a la ciutat de Milà el 31 de juliol de 1812.
Per línia paterna era neta de l'emperatriu Josefina Bonaparte, que es casà posteriorment amb Napoleó Bonaparte. Per línia materna era neta del rei Maximilià I de Baviera.

## Núpcies i descendents

Es casà per poders el 2 d'agost de 1829 a Múnic, i en persona el 17 d'octubre del mateix any a Rio de Janeiro, amb l'emperador Pere I de Brasil. D'aquesta unió nasqué la princesa Maria Amèlia de Bragança (1832-1853).
A la seva arribada a Brasil el mateix any, en companyia del seu germà August, va rebre la benedicció de casament a la Capella Reial de Rio de Janeiro. L'emperador, encantat amb la seva bellesa, va crear en homenatge seu l'Ordre Imperial de la Rosa.
Després de l'abdicació de Pere I de Brasil al tron de Brasil el 7 d'abril de 1831, Amèlia va seguir el seu marit fins a Portugal per lluitar contra el seu germà Miquel I de Portugal, que havia usurpat el tron portuguès a la seva filla Maria II de Portugal, en virtut dels seus títols de Regent i duc de Bragança.
Després de la mort de Pere I, ocorreguda el setembre de 1834, es dedicà a fer obres de caritat i a cuidar de la seva única filla, malalta de tuberculosi. Va morir a Lisboa el 26 de gener de 1873. L'any 1982 es van traspassar les seves restes a la cripta Monument a la Independència del Brasil de São Paulo.

## Distincions honorífiques

* Gran mestre de l'Ordre de la Reina Santa Isabel (Regne de Portugal).
* Dama gran creu de l'Ordre imperial de la Rosa (Imperi del Brasil).
* Dama gran creu de l'Ordre de Nostra Senyora de la Concepció de Villaviciosa (Regne de Portugal, 1829).
* Dama de l'Ordre de las Dames Nobles de la Reina María Luisa (Regne d'España, 1834).
* Dama de primera clase de l'Ordre de la Creu Estrellada (Imperi Austrohongarès, 1839)
* Dama de l'Ordre de Santa Isabel. (Regne de Baviera).
* Dama d'honor de l'Ordre de Teresa (Regne de Baviera).
* Dama gran creu de l'Ordre imperial de Sant Carles (Segon Imperi Mexicà).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «D. Maria Amélia, imperatriz do Brasil - Portugal, Dicionário Histórico». [Consulta: 13 gener 2022].
* ↑ Tirapeli, Percival; Silva, Manoel Nunes da. São Paulo artes e etnias. UNESP, 2007, p. 124.
* ↑ Foglio di Verona (en italià), 1839.
* ↑ Hof- und Staats-Handbuch des Kaiserthumes Österreich: 1868 (en alemany), 1868.
* ↑ Destouches, Ernst von. Geschichte des Königlich Bayerischen St. Elisabethen-Ordens (en alemany), 1873.
* ↑ Coulon, Ludwig von. Die Ritter-Orden, Ehren-Verdienst-Zeichen, sowie die Orden adeliger Damen im Königreiche Bayern: mit ihren Sazungen, geschichtl. Bemerkungen über ihr Entstehen u. ihren dermaligen Mitgliedern (en alemany). Bayer, 1838.
* ↑ «Brazil3». [Consulta: 13 gener 2022].
# Editorial Galaxia

Editorial Galaxia és una editorial gallega fundada el 25 de juliol de 1950 a Vigo. Es tracta de l'empresa editorial amb més significat històric de quantes existeixen a Galícia. Ha editat al voltant de 2.000 volums i té en catàleg uns 1.000 títols. El seu director actual és l'escriptor Francisco Castro Veloso, que succeí el 2016 a Víctor Fernández Freixanes, i el president del consell d'administració és Xaime Isla Couto.
Entre els fundadors de l'editorial, que va aglutinar el bo i millor de la intel·lectualitat gallega, hi havia Ramón Otero Pedrayo, Francisco Fernández del Riego, Ramón Piñeiro (el seu primer director literari i el seu gran animador intel·lectual) i altres. La vocació del projecte era recuperar per al gallec la seva significació històrica i el seu valor cultural tant en la creació com en la transmissió del pensament. Domingo García-Sabell, Xan Rof Carballo, Celestino Fernández de la Vega, Ramón Piñeiro, Xaime Isla Couto i Francisco Fernández del Riego van configurar un nucli de pensament que en la història de la literatura gallega contemporània es coneix com a grup Galàxia, cèl·lula activa de creació intel·lectual, a la recerca d'un discurs modern i universalista.
L'origen intel·lectual de Galàxia està en el «Suplemento del Sábado» del periòdic compostel·là La Noche; encara que suspès aviat per l'administració franquista, en ell van començar a col·laborar moltes persones que després van configurar el fons de l'editorial. El primer llibre publicat fou Antífona da cantiga (1951), de Ramón Cabanillas. Simultàniament a la labor d'edició de llibres, Galàxia va començar en 1951 a publicar una revista cultural, els Cadernos Grial (que aviat fou prohibida i no va tornar a circular fins a 1963). Així mateix, l'editorial ha propulsat la creació de diverses fundacions culturals, com la Fundació Penzol, la Fundació Otero Pedrayo i la Fundació Isla Couto, i alguna revista més, com entre 1958 i 1968 la Revista de Economía de Galicia.
En 1985, Carlos Casares va assumir la direcció de l'editorial i en va animar un important procés d'actualització i modernització. S'impulsa el disseny, la col·lecció de literatura infantil i juvenil, Árbore i Costa Oeste, l'edició d'obres d'assaig, diccionaris, gramàtica i material escolar. La "Biblioteca Básica da Cultura Galega" va reunir en 51 títols el més destacable de la història i cultura de Galícia.
Entre els seus directors es troben Francisco Fernández del Riego, Ramón Piñeiro, Carlos Casares (director també de Galaxia entre 1985 i 2002) i, en l'actualitat, Víctor Fernández Freixanes amb Henrique Monteagudo. En la presidència del consell d'administració editorial va haver-hi Ramón Otero Pedrayo (1950-1976), Domingo García-Sabell (1976-1980), Marino Dónega (1980-1996) i Xaime Isla Couto.

## Enllaços externs

* (gallec) Web de l'Editorial Galaxia
# Antònia Jover Díaz

Antònia Jover Díaz (Palma, 13 de desembre de 1958) és una política mallorquina. Va ser la candidata de Podem a la presidència del Govern de les Illes Balears en les eleccions del 2023.
De pare eivissenc i mare palmesana, la seva família va viure fortes represàlies durant el règim franquista: van empresonar el seu avi per part de mare en tant que republicà i li van expropiar les terres. Ella va ser educada per les monges franciscanes de Santa Catalina, la qual cosa, sumada a la repressió coetània, va fer-la prendre interès per la política i vincular-se a l'esquerra. Entre altres coses, va participar en el repartiment de convocatòries de manifestacions antifranquistes. Després que Franco morís, no va abandonar la reivindicació: va lluitar per la proclamació de l'Estatut d'Autonomia i va donar suport a la legalització de l'avortament induït i al projecte Dragonera Lliure. Al segle XXI, s'ha posicionat en contra de la guerra i de la política educativa del govern de José Ramón Bauzá. Un altre tema que li preocupa és la situació del català.
El 2014 va ser una de les fundadores de Podem Illes Balears i el 2021 es va presentar per a ser-ne la coordinadora, càrrec al qual finalment va accedir. A més, aquell any Ione Belarra la va incloure en el Consell Ciutadà Estatal del partit.
Del 2019 fins al 27 d'abril del 2023, va ser diputada a les Corts Espanyoles en la circumscripció de les Illes Balears. Al Congrés dels Diputats, era vicepresidenta de la comissió de Política territorial; portaveu en la d'Indústria, Comerç i Turisme, i la de Cultura i Esports; i vocal en les de Seguretat Viària i Transició Ecològica.
Diplomada per la Universitat de les Illes Balears en Ciències Empresarials, ha treballat fora de l'àmbit polític, concretament en el sector dels serveis, sigui com a grum, dependenta o auxiliar administrativa. A banda, va fer de consultora en una empresa auditora i a partir del 1987 era interventora en una empresa hotelera, fins que va ser elegida diputada.

## Referències

* 1 2 Gelabert, Martí. «Antònia Jover: “Ni Podem ni Més tenim prou força perquè el Pacte hagi funcionat com ens hauria agradat”». VilaWeb, 19-05-2023. [Consulta: 27 maig 2023].
* 1 2 3 4 5 «Antònia Jover es presenta a coordinadora de Podem Balears». Ara Balears, 20-11-2011. [Consulta: 27 maig 2023].
* ↑ Crespí, Miquel. «Antònia Jover es presentarà com a candidata de Podem al Parlament». Ara Balears, 09-09-2022. [Consulta: 27 maig 2023].
* ↑ «IU sumará otro escaño en el Congreso y por primera vez tendrá diputado por Baleares, tras la renuncia de Antonia Jover» (en castellà). COPE, 10-05-2023. [Consulta: 27 maig 2023].