OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Herron

Herron és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Montana. Segons el cens del 2000 tenia 100 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Herron tenia 100 habitants, 43 habitatges, i 34 famílies. La densitat de població era de 8,3 habitants per km².
Dels 43 habitatges en un 23,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65,1% hi vivien parelles casades, en un 11,6% dones solteres, i en un 20,9% no eren unitats familiars. En el 16,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,56.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17% tenia menys de 18 anys, un 6% entre 18 i 24, un 22% entre 25 i 44, un 36% de 45 a 60 i un 19% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 118,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.727 $ i la renda mediana per família de 26.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.125 $ mentre que les dones 32.917 $. La renda per capita de la població era d'11.779 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Herron». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Herron». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Iepàntxino

Iepàntxino (en rus: Епанчино) és un poble de l'óblast de Tambov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 128 habitants.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B.. «Тамбовская область» (en rus). База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России». Arxivat de l'original el 2022-02-11. [Consulta: 16 febrer 2022].
* ↑ «Gavrilovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-20. [Consulta: 20 març 2022].
# Hidrogensulfur de potassi

Hidrogensulfur de potassi és el compost inorgànic amb la fórmula KHS. És una sal incolora que consta del catió K$^+$ i l'anió hidrogensulfur SH$^−$. És el producte de la mitja neutralització del sulfur d'hidrogen amb hidròxid de potassi. Aquest compost es fa servir en la síntesi d'alguns compostos organosofrats. Es prepara per neutralització del KOH aquós amb H₂S. Les solucions aquoses de sulfur de potassi consten d'una mescla de hidrogensulfur de potassi i hidròxid de potassi.

## Referències

* ↑ Dittmer, D. C. “Potassium Hydrogen Sulfide” in Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis (Ed: L. Paquette) 2004, J. Wiley & Sons, New York. doi: 10.1002/047084289
* ↑ Kurzer, F. Lawson, A. “Thiobenzoylthioglycolic Acid” Organic Syntheses, Collected Volume 5, p.1046 (1973). «PDF».
# Maurice White

Maurice White (Memphis, 19 de desembre de 1941-Los Angeles, 4 de febrer de 2016) va ser un cantant, compositor i productor musical estatunidenc, conegut principalment per ser fundador del grup Earth, Wind & Fire. Era també el germà gran de Verdine White, membre del grup en l'actualitat, i de Fred White, antic membre. Maurice va treballar com el compositor principal de la banda i com el seu productor, i era cantant al costat de Philip Bailey. White va ser candidat a 20 Grammys,dels quals va guanyar set.
White va ingressar en el Saló de la Fama del Rock i en el Vocal Group Hall of Fame com a membre d'Earth, Wind & Fire, i individualment va entrar en el Saló de la Fama dels Compositors. També conegut pel seu sobrenom Reese, va treballar amb diversos artistes famosos com Deniece Williams, The Emotions, Barbra Streisand i Neil Diamond.
Se li va diagnosticar Parkinson a finals dels anys vuitanta, la qual cosa li va portar a deixar d'actuar en els concerts d'Earth, Wind & Fire el 1994. Així i tot, White va mantenir el control executiu del grup, i va romandre actiu en el negoci de la música.
White va morir, a causa de les conseqüències de la malaltia de Parkinson, mentre dormia a la seva casa de Los Angeles, el 4 de febrer de 2016 als 74 anys.

## Premis Grammy individuals (4 candidatures)

| Any | Nominat | Premi | Resultat |
| 1976 | "Earth, Wind & Fire" | Best Instrumental Composition | Finalista |
| 1978 | "Got to Get You into My Life" | Best Instrumental Arrangement Accompanying Vocalist(s) | Guanyador |
| 1978 | "Fantasy" | Best R&B Song | Finalista |
| 1979 | "Maurice White" | Producer of the Year | Finalista |

## Referències

* 1 2 «The Official Earth, Wind & Fire Website». Earthwindandfire.com. Arxivat de l'original el 2009-03-07. [Consulta: 31 octubre 2011].
* ↑ «Maurice White Overview». allmusic.com.
* ↑ «Awards Database - Maurice White». Los Angeles Times.
* ↑ «Maurice White Biography». Arxivat de l'original el 2012-06-04. [Consulta: 30 juny 2012].
* ↑ «Maurice White, Earth, Wind and Fire co-founder, Dies at 74». Myfox8.com. Arxivat de l'original el 2016-02-05. [Consulta: 4 febrer 2016].
* ↑ «Earth, Wind & Fire Founder Maurice White Dead at 74». ABC News, 04-02-2016. [Consulta: 4 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Maurice White - Lloc web oficial
# Casa Pujol (Figueres)

La Casa Pujol és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa situada a davant de l'Institut Ramon Muntaner i l'Església parroquial de la Immaculada. És una casa que es troba entre mitgeres, de planta baixa, coberta per terrassa. La façana presenta un portal central d'accés i dues finestres laterals amb motllures verticals i llinda de pedra. El fris és amb motius florals esgrafiats. A la part superior hi ha la cornisa i la barana amb balustrada tripartita. L'interior es va modernitzar respectant l'estructura inicial. A la part posterior té sortida a un pati de nivell més alt que el pis, tot seguint el pendent del terreny.

## Història

La zona del Carrer Sant Pau es va començar a urbanitzar a la tercera part del segle xix, i és a principis del segle XX quan pren llur màxima importància. Predominaven les casetes residencials de planta baixa tot i que la major part d'aquestes han desaparegut a conseqüència del boom urbanístic.

## Referències

* 1 2 «Casa Pujol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Piscina un petit oceà

Piscina un petit oceà és una editorial tarragonina creada el 2011 per Joan Rioné director teatral i editor. És especialitzada en contes il·lustrats que promou l'economia de proximitat. El projecte editorial neix lligat a la tasca de la companyia Genovesa Narratives Teatrals. Bona part dels seus títols han nascut a partir dels espectacles que ells mateixos han realitzat: El calaix de l'artista, Formigues a la cuina, Una cosa tan petita que cap a la butxaca dels pantalons o Carrer del mar.
L'editorial també realitza tallers d'animació lectora, laboratoris, presentació de llibres, contes i espectacles teatrals basats en les seves publicacions. Una de les darreres activitats de l'editorial és l'exposició d'esbossos i originals de les il·lustracions dels cinc primers contes de l'editorial.

## Publicacions

* 2015: L'amic
* 2015: Inventari de contes
* 2014: Un mitjó diferent cada peu
* 2014: Una cosa tan petita que cap a la butxaca dels pantalons
* 2013: Carrer del mar
* 2013: Formigues a la cuina
* 2011: El calaix de l'artista

## Reconeixements i premis

* Un mitjó diferent a cada peu. Premi Crítica SERRA D'OR infantil 2015
* Carrer del Mar. Premi “Liberisliber Xic 2014″ – Fira d'editorials independents de Besalú
* Formigues a la cuina. Un dels millors llibres 2013 pel Consell Català LIJ – XXX Saló del llibre Infantil i Juvenil de Catalunya

## Referències

* ↑ «Piscina, un petit oceà presenta dos nous contes il·lustrats». Tarragona Diari, 10-03-2013. [Consulta: 9 juliol 2015].
* ↑ «Piscina, un petit oceà». Cultureta, 22-04-2015. [Consulta: 9 juliol 2015].
* 1 2 «L'editorial de TGN 'Piscina, un petit oceà' mostra les il·lustracions originals dels seus llibres». Circ de Tarragona, 09-12-2014. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ «Llibres». Piscina, un petit oceà, 07-09-2015. Arxivat de l'original el 2016-11-01. [Consulta: 9 juliol 2015].
* ↑ «Veredicte dels Premis Crítica «Serra d'Or» 2015». PAM, 30-04-2015. Arxivat de l'original el 2020-10-19. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ «Piscina, un petit oceà rep el premi Liberisliber xic 2014». Tarragona Diari, 08-10-2014. [Consulta: 9 gener 2015].
# Ichthyscopus spinosus

Ichthyscopus spinosus és una espècie de peix pertanyent a la família dels uranoscòpids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índic oriental: Austràlia Occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Swainson W., 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2. i-vi + 1-448.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Mees, G. F., 1960. The Uranoscopidae of Western Australia (Pisces, Perciformes). Journal of the Royal Society of Western Australia v. 43 (pt 2): 46-58.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# St. Petersburg (Pennsilvània)

St. Petersburg és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 405 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, St. Petersburg tenia 405 habitants, 164 habitatges, i 115 famílies. La densitat de població era de 459,9 habitants/km².
Dels 164 habitatges en un 31,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,5% hi vivien parelles casades, en un 10,4% dones solteres, i en un 29,3% no eren unitats familiars. En el 27,4% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,9% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 27,4% entre 25 i 44, un 25,9% de 45 a 60 i un 12,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.083$ i la renda mediana per família de 33.333$. Els homes tenien una renda mediana de 30.000$ mentre que les dones 16.875$. La renda per capita de la població era de 14.703$. Entorn del 8,7% de les famílies i l'11% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- St. Petersburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- St. Petersburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Maurice Wilkins

Maurice Hugh Frederick Wilkins (Pongaroa, Nova Zelanda, 15 de desembre de 1916 - Londres, Anglaterra, 5 d'octubre de 2004) fou un biofísic anglès guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1962 pel seu descobriment de l'estructura de l'ADN.

## Biografia

Va néixer el 15 de desembre 1916 a la ciutat de Pongaroa, situada al sud-est de l'Illa del Nord de Nova Zelanda, en aquells moments part de l'imperi Britànic. Als sis anys els seus pares es traslladaren a Birgmingham, Anglaterra. Va estudiar física a la Universitat de Cambridge i es va doctorar a la Universitat de Birmingham el 1940 sota la supervisió de John Randall.
Morí el 5 d'octubre 2004 a la ciutat de Londres.

## Recerca científica

Al començar la Segona Guerra Mundial es traslladà als Estats Units per treballar durant dos anys en el Projecte Manhattan per al perfeccionament del radar i en la separació d'isòtops d'urani mitjançant l'espectrògraf de masses per a la construcció de la bomba atòmica. El 1945 al costat de Randall dugué a terme estudis sobre els efectes genètics dels ultrasons i per l'espectrofotometria de la radiació ultraviolada dels àcids nucleics en les cèl·lules.
Interessat en l'estructura de l'àcid desoxiribonucleic, Wilkins inicià la seva recerca amb Rosalind Franklin a partir de la difracció de raigs X. Ambdós aconseguiren observar l'estructura helicoidal de l'ADN, que posteriorment servirà de base per a la descripció d'aquesta estructura realitzada James D. Watson i Francis Crick.
L'any 1962 Wilkins, Watson i Crick foren guardonats amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia pel descobriment de l'estructura de l'ADN, un premi que deixà de banda les grans aportacions realitzades per Rosalind Franklin, morta l'any 1958, la qual cosa la feu inelegible per al Premi Nobel.

## Referències

* ↑ «Maurice Wilkins». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «Maurice Wilkins» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Fokker K.I

El Fokker K.I, per Kampfflugzeug, també conegut com a Fokker M.9, era un avió experimental alemany.
Llançat per primera vegada el 1915, el «M.9» tenia dos fuselatges i dues cues M.7, sense motors, muntats a l'ala inferior. A això es va afegir una góndola central amb dos motors rotatius Oberursel de 80 CV, un a cada extrem, en una configuració d'un motor embranzida en la línia central. La tripulació estava composta per tres tripulants, incloïa un pilot en la góndola i dos artillers col·locats cadascun en el nas de cada fuselatge.
Muntar els dos fuselatges en les ales sense connexió entre ells més a popa va resultar ser un gran error. Fokker seguia usant la deformació de les ales en lloc dels alerons per al control de balanceig de manera que quan les ales estaven deformades, els fuselatges es desviaven en direccions oposades, ja sigui cap amunt o cap avall, depenent de la forma en què es feia volar l'avió. Això va portar a algunes característiques de vol molt divergents. El programa de prova va ser breu.

## Referències

* ↑ Dutch Aviation. «Fokker M.9./K.1.» (en anglès). Dutch Aviation. [Consulta: 24 juliol 2012].

## Enllaços externs

* Paul van Weezepoel. «Fokker M.9./K.1.» (en anglès). Dutch Aviation. [Consulta: 24 juliol 2012].
* Their Flying Machines. «Fokker M 9» (en rus). http://flyingmachines.ru/,+22-10-2012.+[Consulta: 2 març 2013].(anglès)
# Collar elèctric

Un collar elèctric (també anomenat ecollar, collaret d'ensinistrament a distància o collaret electrònic) és un tipus de collaret usat per a l'ensinistrament caní que envia impulsos de diferent intensitat i durada al coll del gos (també es pot aplicar en altres parts en el cos) per mitjà de dos elèctrodes metàl·lics en contacte amb la pell del gos.
Existeix tota una família de collarets amb diferents característiques. Alguns models posseeixen també un to o una vibració, de forma alternativa o en combinació amb la descàrrega elèctrica. Altres característiques inclouen la localització del so (beeper i ensinistrament) o un GPS per localitzar al gos. El collaret elèctric pot arribar a un voltatge de fins a 230v.

## Descripció

Originalment es va utilitzar en els anys seixanta per entrenar als gossos de caça, els primers collarets tenien una gran commoció podent ser mal administrats. Els models actuals són capaços de proporcionar nivells de corrent elèctric de molt baixa intensitat. Els collarets elèctrics són fàcilment disponibles i s'han utilitzat en una àmplia gamma d'aplicacions, incloent la correcció dels comportaments no desitjats o nocius, ensinistrament en obediència avançada, contenció d'un animal en determinada àrea no barrada, amb usos fins i tot militars per a gossos policia, gossos per detectar explosius o drogues o gossos guardians.
La seguretat dels collarets elèctrics és objecte de debat i hi ha diferents opinions sobre aquest tema. Alguns països han adoptat prohibicions o controls sobre el seu ús. Les organitzacions de drets dels animals recolzen activament la prohibició de l'ús i venda dels mateixos. Unes altres només demanen restriccions per a la seva venda, o la regulació del seu ús (per exemple, només a la policia o als ensinistradors professionals). Algunes organitzacions de ensinistradors professionals s'oposen al seu ús, mentre que unes altres ho recolzen. A Itàlia són utilitzats pels caçadors que volen entrenar als seus gossos per a la caça, però evitar que persegueixin altres animals.
En qualsevol cas es recomana el seu ús amb mesura i preferentment per un ensinistrador experimentat.

## Vegeu també

* Tanca electrificada
* Tanca per a mascotes
* Detector de claus

## Referències

* ↑ Cis Frankel. . Willow Creek Press. ISBN 978-1-57223-384-3.
* ↑ Sentencia 15 de abril 2007, n. 15061 Sección III del Tribunal Supremo de Casación
* ↑ El collar eléctrico anti-ladrido es "ciertamente incompatible"
* ↑ «Collar eléctrico para perros». [Consulta: 23 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Ordenança 05 de juliol 2005 del Ministeri de Salut
* Ordre del 12 de desembre de 2006 del Ministeri de Salut
* Ordre del 14 de gener de 2008 del Ministeri de Salut
* Sentència 17 de setembre 2013, n.38034 Secció III del Tribunal Suprem de Cassació
# Carles III de Parma

Carles III de Parma (Lucca, Ducat de Lucca 1823 - Parma, Ducat de Parma 1854) fou el Duc de Parma i Piacenza entre 1849 i 1854. Fou membre de la dinastia dels Borbó-Parma i cap d'aquesta casa ducal vinculada a la casa reial espanyola.

## Orígens familiars

Va néixer el 14 de gener de 1823 a la ciutat de Lucca, capital del ducat del mateix nom, essent fill del duc Carles I de Lucca (futur Carles II de Parma) i de la princesa Maria Teresa de Savoia. Era net per via paterna del rei Lluís I d'Etrúria i de la infanta Maria Lluïsa d'Espanya i per via materna del rei Víctor Manuel I de Sardenya i de l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria-Este.

## Núpcies i descendents

Es casà el 10 de novembre de 1845 a la ciutat de Frohsdorf amb la princesa Lluïsa de França, filla del príncep Carles Ferran de França, duc de Berry, i de la princesa Maria Carolina de Borbó-Dues Sicílies. Lluïsa era neta de Carles X de França i de Francesc I de les Dues Sicílies. La parella s'instal·là a Lucca i després a Parma i tingueren quatre fills:
* SAR la princesa Margarida de Borbó-Parma, nascuda a Lucca el 1847 i morta a Viareggio el 1893. Es casà amb el pretendent carlista al tron espanyol, el duc de Madrid: Carles de Borbó.
* SM el duc Robert I de Parma, nascut a Florència el 1848 i mort a Pianore el 1907. Es casà amb la princesa Maria Pia de Borbó-Dues Sicílies i en segones núpcies amb la infanta Maria Antònia de Portugal.
* SAR la princesa Alícia de Borbó-Parma, nascuda a Parma el 1849 i morta a Fchwertberg (Àustria). Es casà amb el gran duc Ferran IV de Toscana.
* SAR el príncep Enric de Borbó-Parma, comte de Bardi, nascut a Parma el 1851 i mort a Menton el 1905. Es casà amb la princesa Lluïsa de Borbó-Dues Sicílies i posteriorment amb la infanta Adelgundes de Portugal.

## Duc de Parma

El 19 d'abril de 1848 el seu pare abdicà en favor seu després de sofrir les revolucions liberals de 1848 en favor de la unificació italiana. Carles III fugí de Parma i s'instal·là a Cremona, on fou fet presoner. Posteriorment fou fet presoner a la ciutat de Milà, i alguns mesos després fou alliberat gràcies a la mediació del govern britànic.
Després d'una breu estada a Malta, va viatjar a Nàpols i, a continuació, a Livorno, on va estar acompanyat de la seva esposa que acabava de donar llum al seu primer fill. Seguidament la família va buscar refugi a Anglaterra i Escòcia. L'agost de 1848 l'exèrcit austríac va entrar a Parma i restaurà oficialment Carles II al poder, si bé aquest refusà acceptà el nomenament i designà novament el seu fill Carles III com el seu successor. Aquest retornà a Parma el 18 de maig de 1849, si bé no va fer-se càrrec de l'administració del ducat fins al 25 d'agost.
El 8 d'octubre de 1852 rebé el títol d'infant d'Espanya per part de la reina Isabel II d'Espanya. A la nit del 26 de març de 1854 Carles III fou ferit de mort a la ciutat de Parma per part d'un assaltant que va aconseguir escapar. Va ser traslladat al Palau Reial, on morí l'endemà, sent enterrat el seu cos a la ciutat de Viareggio mentre el seu cor fou guardat al Santuari de Santa Maria della Seccata de Parma.
# Icili (tribú)

Icili era el nom de tres membres de la gens Icília que van exercir el càrrec de tribuns de la plebs l'any 409 aC.
Un dels tres va ser probablement Luci Icili, que havia estat tribú de la plebs anteriorment, el 412 aC. Els tres magistrats van demanar als plebeus d'escollir qüestors entre la seva pròpia classe i va ser la primera vegada que aquesta magistratura va anar a mans de plebeus, ja que tres dels quatre qüestors escollits van ser d'aquest origen. Els Icilis també van maniobrar per aconseguir pels plebeus el càrrec de tribú amb potestat consular pel següent any, però això no ho van aconseguir.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 560.
# Axim

Axim és una ciutat de la costa de Ghana, capital del districte municipal de Nzema East, un dels 22 de la Regió Occidental. Axim es troba 64 quilòmetres a l'oest de la ciutat portuària de Sekondi-Takoradi a la Regió Occidental a l'oest del Cap de Tres Punts. Axim té una població (2013) de 27.719 habitants.
Aquesta zona va ser ocupada pel poble nzema. Els portuguesos van arribar al darrer quart del segle xv i s'hi van establir a principis del segle xvi com a comerciants i el 1515 van construir el fort de Santo Antonio. Van exportar africans com a esclaus a Europa i Amèrica. Caiguda en mans dels neerlandesos, la van dominar entre 1642 i 1872, i sota el seu domini el fort va ser ampliat i modificat. El 1872 la Costa d'Or Neerlandesa fou venuda a Gran Bretanya. La fortalesa, ara propietat de Ghana, està oberta al públic. Prop de la costa hi ha algunes pintoresques illes, incloent una amb un far.

## Referències

* East Nzema
# Narom

El narom (de vegades escrit narum) és una llengua malaiopolinèsia de la branca de baram inferior. La parlen uns 2.420 naroms a Sarawak, Malàisia, i particularment a la divisió Miri i la zona al sud de la desembocadura del riu Baram. La llengua té tres dialectes: el bakong, el dali' i el miri'.

## Referències

* ↑ «Language atlas of the Pacific area». Pacific linguistics. Series C, 1981-1983. [Consulta: 6 gener 2021].