OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carles de Tortolon

Carles de Tortolon (en francès Charles de Tourtoulon) (Montpeller, 12 d'octubre de 1836 - Ais de Provença, 12 d'agost de 1913) fou un noble advocat i polític occitanista. La seva família eren nobles d'Orlhac, tenia la salut delicada i deixà aviat d'exercir el dret per a dedicar-se a investigar la història de la Catalunya medieval.
El 1869 fundà amb Anatòli Bocheriá, Francesc Camboliu, Pau Glèisa, i Aquiles Montèl la Société pour l'Étude des Langues Romanes, que comptà amb un col·laborador força activista Alfons Ròcaferrier. Aquesta Societat publicà des del 1870 la revista erudita i literària Revue des Langues Romanes. Fou l'equivalent a Montpeller del que fou Frederic Mistral a Provença, però la seva tasca fou més enciclopedista i erudita que no pas poètica. El 21 de maig de 1876 ell i Octavian Bringuièr van fer el primer mapa on es definien els límits lingüístics i ètnics d'Occitània.
Així, el 1877 fou convidat pels felibres a l'Assemblea General de la Mantenença de Montpeller on proposà reunificar Occitània sota el felibritge i l'occità sobre la base del dialecte llenguadocià, però comptà amb una forta oposició dels provençals. Més tard donaria suport a l'anomenat Felibre Llatí. Poc abans de morir publicà les memòries Notes et souvenirs de quelqu'un qui ne fut rien.
Carles de TORTOLON, Jacme Ier le conquérant roi d'Aragon, Montpeller (en dos volums), 1863-1867. Tortolon, C. Don Jaime I el Conquistador, rey de Aragón, València, 1874 (castellà)

## Referències

* Regionalisme occità
# Jean Capelle

Jean Capelle (Lieja, 26 d'octubre de 1913 - Lieja, 20 de febrer de 1977) fou un futbolista belga de la dècada de 1930.
Fou 34 cops internacional amb la selecció belga de futbol, amb la qual disputà la Copa del Món de Futbol de 1934 i 1938. Pel que fa a clubs, defensà els colors del Standard Liège.

## Referències

* ↑ Perfil a national-football-teams.com
* ↑ Perfil Arxivat 2008-06-05 a Wayback Machine. a Standard Liège
# La Ondo de Esperanto

La Ondo de Esperanto és una revista en la llengua auxiliar internacional esperanto editada a Rússia.
A la seva primera època va aparèixer a Moscou entre febrer de 1909 i maig de 1917. Als anys noranta del segle xx va reprendre l'edició l'editorial Sezonoj, situada ara a Kaliningrad. Del 1991 al 1997 va aparèixer 6 vegades l'any i des de llavors ho fa mensualment. En aquesta nova etapa, el redactor de la revista és Aleksandr Korzhenkov i l'editora i administradora Halina Gorecka.
A diferència d'altres revistes escrites en esperanto i que es preocupen per oferir notícies i anàlisis d'actualitat d'arreu del món, com Monato o la versió en esperanto de Le Monde Diplomatique, La Ondo centra els seus articles en temes que tenen a veure directament amb la comunitat i la cultura esperantistes. Per exemple, són habituals els textos sobre congressos, festivals, ressenyes de llibres o fets i personatges de la història del moviment esperantista. Des de 2010 n'existeix una versió digital, La Balta Ondo i aquí sí que hi ha alguns apartats i blogs que van més enllà dels debats sobre la llengua internacional, tractant-hi assumptes relacionats, com els drets lingüístics, els conflictes lingüístics o la justícia lingüistica.
En el món esperantista, la revista és coneguda per organitzar diversos concursos internacionals en esperanto. Així, des de 1982 cada any organitza el concurs literari internacional Liro. Fins al 2012, aquest certamen incloïa diverses categories de prosa i poesia (algunes vegades també ressenyes i caricatures), tant pel que fa a creacions originals, com a traduccions. En l'actualitat, el concurs consisteix a traduir un dels dos textos proposats en llengua anglesa i russa a l'esperanto i, per tant, bona part dels qui han obtingut aquest guardó els darrers anys són escriptors i traductors anglo-saxons o que tenen el rus com a llengua materna. Els guardonats inclouen reconeguts traductors i escriptors, com Sten Johansson o Paul Gubbins. Des de 1998 la revista proclama també annualment l'Esperantista de l'Any, guardó que han obtingut personalitats com William Auld, Kep Enderby, Chuck Smith, Bertilo Wennergren o Mireille Grosjean. També organitza annualment un concurs internacional de fotografia.

## Referències

* ↑ «Enciklopedio de Esperanto» (en esperanto). Literatura Mondo, 1933-1934. [Consulta: 22 setembre 2014].
* 1 2 3 Minnaja, Carlo; Silfer, Giorgio. Historio de la esperanta literaturo (en esperanto). La Chaux-de-Fonds: Kooperativo de Literatura Foiro, 2015, p. 748.
* 1 2 3 Sutton, Geoffrey. Concise Encyclopedia of the Original Literature of Esperanto, 1887-2007 (en anglès). Nova York: Mondial, 2008.

## Enllaços externs

* Pàgina web de la revista
* La Balta Ondo
* Pàgina web del concurs literari Liro
# Portada/efemèride abril 10

Nino Rota
« 9 d'abril · 10 d'abril · 11 d'abril »
# Carrer del Roser (Reus)

El Carrer del Roser és un carrer del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Va de la plaça de Catalunya a l'avinguda de Marià Fortuny, i és l'entrada a la ciutat dels que venen per la carretera de Montblanc. Els edificis conserven el pla de la façana amb alçades variables. Les obertures són rectangulars en els balcons amb balustrada de ferro forjat. Els murs arrebossats presenten algun exemple d'esgrafiats. S'observen cornises, pinacles i barbacanes, pilastres embegudes, capitells i mènsules. La tipologia dels edificis és força unitària, botigues a la planta baixa i habitatges en els pisos. Els edificis que hi ha de la Riera de Miró fins a trobar el carrer de la Muralla són els que han sofert més canvis en la seva composició.

## Història

Aquest carrer està ja documentat al segle xviii. Pren aquest nom perquè encaminava a l'ermita del Roser, on el 1802 s'hi va instal·lar el cementiri de Reus. A partir del 1765 es va començar a construir més enllà de la Riera o rambla de Miró, per enllaçar amb el camí del Roser. Fou un dels epicentres del creixement urbà del segle xix edificant-se al seu voltant diversos carrers amb habitatges pel proletariat, però continuava essent un dels llocs de residència de la burgesia comercial. El 1837 es va construir un pont, el "pont de l'Isla", que travessava la Riera de Miró, ja que quan hi baixava aigua deixava aïllada la població de la riera en amunt, el que se'n deia el "barri de l'Isla". El 1870 s'enderrocà el portal de les muralles que s'havien construït durant les Guerres Carlines. En el 1932 i 1943 s'hi feren les clavegueres i el 1949 les voreres. Durant molts anys se'l va subdividir en carrer Primer i carrer Segon del Roser. Va portar també el nom de Pi i Margall, i durant el franquisme era l'Avenida Quince de Enero. Durant la postguerra, el creixement de la ciutat va fer que se substituïssin progressivament les casetes que hi havia a l'últim tram abans d'arribar a l'Ermita del Roser, bona part d'elles unifamiliars, de menestrals i pagesos, construïdes bàsicament amb l'aparició de l'eixample vuitcentista, i alguns petits masos dedicats a l'explotació agrícola, per impersonals blocs de pisos.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer del Roser». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* 1 2 Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 503. ISBN 8486387655.
* ↑ Anguera, Pere; Xavier Amorós; Albert Arnavat. Història gràfica del Reus contemporani II: 1939/1975. Reus: l'Ajuntament, 1987, p. 101. ISBN 8439870027.
# Joan Marí de la Fuente

Joan Marí de la Fuente (Formentera, 1964) és un periodista formenterenc.
Fou el director del setmanari El Temps i ha treballat al Periódico de Catalunya i al Diari de Balears. És membre de la Societat Catalana de la Comunicació i membre fundador del Sindicat de Periodistes de les Illes Balears. Actualment és el cap de Gabinet de Direcció de Televisió de Catalunya, on anteriorment havia desenvolupat diferents responsabilitats en el departament d'Estudis i Atenció a l'Espectador de Televisió de Catalunya.

## Llibres publicats

* 2003: Eating & Drinking in Formentera. 50 bars & restaurants chosen with independent criteria.
* La guia RACC de la Comunidad valenciana: 16 rutas para recorrer la Comunidad Valenciana en automóvil.

## Referències

* ↑ Ferrer Mayans, Vicent. «Marí de la Fuente, Joan». A: Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera.
# Ten (nomós)

Ten (Capella rural) fou el nom del nomós III de l'Alt Egipte. La capital fou Nekhen (Hieracòmpolis, avui Kom al-Ahmar) i les ciutats principals Nekheb (Eleitíaspolis avui [Elkab]) i Iunet (avui Esna). El déus foren Horus (temple a la capital), Nekhbet (temple a Nekheb), Khnum (temple a Iunet) i Neith (temple a Iunet).

## Referències

* ↑ Bunson, Margaret. Encyclopedia of ancient Egypt. Rev. ed. New York: Facts on File, 2002. ISBN 978-1-4381-0997-8.
* ↑ «Nomes, cities and sites» (en anglès). Kibutz Reshafi. Arxivat de l'original el 2019-04-05. [Consulta: 8 octubre 2022].
Viccionari
# La Nueva Era

La Nueva Era (Barcelona 1930-1936), va ser una revista de publicació irregular editada, en la seva primera època, per la Federació Comunista Catalanobalear (FCCB)i dirigida per Joaquim Maurín. L'any 1936 fou editada pel POUM i dirigida per Andreu Nin.
Pere Pagès va publicar "La Nueva Era. Antología de una revista revolucionària" (1979), selecció d'articles publicats a la revista entre 1930 i 1936.

## Referències

* ↑ «Diccionari de sindicats, sindicalistes i de la història del moviment obrer de Catalunya». Veu Obrera. [Consulta: 1r març 2020].
# Giovanni Leone

Giovanni Leone (Nàpols, 3 de novembre de 1908 - 9 de novembre de 2001), polític italià membre de la Democràcia Cristiana.

## Càrrecs

Va ser primer ministre d'Itàlia des del 21 de juny de 1963 fins al 5 de novembre de 1963 i va tornar a ocupar la prefectura del govern italià des del 24 de juny de 1968 fins al 19 de novembre de 1968.
Des del 29 de desembre de 1971 al 15 de juny de 1978 va ser el sisè titular de la presidència de la República italiana.

## Polèmiques

Es va veure embullat en una controvèrsia quan visitava Nàpols durant un brot de còlera. Mentre saludava amb una de les seves mans a alguns pacients, d'amagat feia un gest obscè aixecant els dits índex i menovell de l'altra mà. Aquest episodi, recollit i documentat per periodistes i fotògrafs que acompanyaven Giovanni Leone, va ser considerat molt ofensiu per als pacients quan va transcendir a l'opinió pública.
Arran d'un conegut escàndol de corrupció relacionat amb els avions Lockheed en el qual es va veure embolicat, Giovanni Leone va haver de dimitir com cap de govern el 1968.
Al desembre de 1971 va ser triat sisè president de la República italiana. Al juny de 1978, arran d'una campanya que l'acusava de percebre petits suborns, va haver de dimitir abans que expirés el seu mandat.
# Pozzaglia Sabina

Pozzaglia Sabina és un comune (municipi) de la Província de Rieti, a la regió italiana del Laci, situat a uns 50 km al nord-est de Roma i a uns 25 km al sud-est de Rieti. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 323 habitants.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 27 gener 2020].
# Cirneco de l'Etna

El cirneco de l'Etna és una raça de gos oriünda de Sicília. Aquest tipus de podenc de petita grandària forma part d'un conjunt de races canines del Mediterrani l'origen de les quals es troba a Egipte, i entre les quals es troba el podenc eivissenc. Es tracta d'un gos adaptat a terrenys difícils, apte per a la caça de conills i llebres.
Diversos estudis genètics realitzats en els últims anys han vingut a concloure que contràriament a l'estesa creença que el podenc és un tipus de gos primitiu importat fa uns 3.000 anys de la zona de l'Orient Mitjà, aquests gossos en realitat tenen una estreta relació genètica amb la resta de gossos de caça europeus i no són més "primitius" que la majoria d'ells. Vegeu estudis sobre el genoma del gos.

## Estàndard

Els mascles mesuren entre 46 i 50 cm, i pesen de 10 a 12 kg, i les femelles mesuren entre 42 i 46 cm, pesant de 8 a 10 kg. El cap és allargat i estret, el musell és afilat i puntegut, amb un stop molt poc pronunciat. La tòfona és de color marró clar, i els ulls, petits, poden ser de color ocre clar, ambre o grisos. Les orelles, alçades, són triangulars i puntegudes, i estan implantades altes. El llom és recte i llarg, i el pit no gaire ampli, amb la musculatura pectoral poc desenvolupada, al contrari que les potes, fortes i amb una musculatura ben desenvolupada. La cua, implantada baixa, és gruixuda i de diàmetre uniforme. El mantell és de color torrat o torrat i blanc, té un pelatge curt i espès en el cap, orelles i potes, i llis i semillarg en el tronc i la cua.

## Història

El seu nom pot procedir del de l'antiga ciutat de Cirene, on Aristòtil, a De natura animalium, diu haver vist un gos la descripció del qual coincideix amb la d'aquest. Encara que sembla clar que la raça és autòctona de Sicília, és possible que fos anterior a la civilització egípcia, i que hagués estat portat al nord d'Àfrica pels fenicis. Aquesta hipòtesi es veuria confirmada per l'existència d'una estatueta trobada a prop de Siracusa, datada al voltant del 4000 aC.
Es troben representacions del cirneco en monedes sicilianes del segle vi al segle iii aC, i sembla que se li tenia en gran consideració, com demostra el fet que en una de les monedes trobades a l'antiga ciutat siciliana de Segesta se li representi al costat d'una divinitat fenícia amb faccions humanes.
Des de llavors les característiques de la raça han romàs pràcticament inalterades, gràcies en gran manera als camperols, que van conservar la seva puresa criant-lo per la seva utilitat per caçar en els pendents de l'Etna, de lava solidificada i difícilment accessibles.

## Bibliografia

* Fiorone, F.. 160 Races de Gossos. De Vecchi, 1981. ISBN 84-315-0016-6.
* Humel, F.. Gossos de caça: Conèixer-los i ensinistrar-los. De Vecchi, 1982. ISBN 84-315-7510-7.

## Enllaços externs

* L'estàndard de la raça segons la FCI Arxivat 2009-03-19 a Wayback Machine.
* Club americà del cirneco de l'Etna
# Muhàmmad Alí Barfuruixi

Muhàmmad Alí Barfuruixí (Barfuruix al Mazanderan 1824-1849) fou un líder babí.
Va estudiar a Pèrsia i a Karbala (modern Iraq) sota direcció de Sayyid Kàzim Raixtí, cap de l'escola xaykita. Fou el darrer membre dels ulemes xaykites a reconèixer Sayyid Alí Muhàmmad Xirazí «el Bab» com a successor de Raixti. Després d'estar a Mazanderan dos anys va anar al Khurasan el 1847 a la comunitat babi de Muhàmmad Husayn Buixrui, tornant al Mazanderan el 1848 i va organitzar l'assemblea de Badaixt on fou abolida la xara islàmica. Després de dirigir la fortalesa de Xaykh Tabarsi, va ser arrestat i executat a Barfuruix el 16 de maig de 1849.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, VII, 424
# Carrer del Raval (Sant Llorenç Savall)

Carrer del Raval és un carrer, protegit com a bé cultural d'interès local, que juntament amb els carrers Barcelona i Nou, forma part del nucli antic de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental). La configuració actual del carrer és de cases entre mitgeres, dels segles XVII i XVIII, que consten de planta baixa, pis i golfes. Algunes d'elles estan reformades i s'han fet cases noves.

## Notes

* ↑ «Carrer del Raval». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
# Castlehaven

Castlehaven (en irlandès Gleann Bearcháin) és una parròquia civil d'Irlanda, al comtat de Cork, a la província de Munster. Es troba a 75 kilòmetres de la ciutat de Cork, vora la costa i es compon de dos llogarets importants: Union Hall i Castletownshend. L'àrea és coneguda en el futbol gaèlic pel club local que ha rebut honors locals i nacionals.

## Història

El nom irlandès Gleann Bearcháin ha estat anglicitzat històricament com a Glanbarighan, Glanbaraghan i Glanbarrahan.

## Esport

Castlehaven és un club de futbol gaèlic amb base a Castlehaven, comtat de Cork, República d'Irlanda. Participa en les competicions de la Cork GAA. Ha guanyat 4 Campionat Senior de Futbol de Cork en 1989,1994, 2003 i 2012.

## Referències

* ↑ Castletownshend - myguideIreland your Ireland Destination Specialist - Get a FREE quote within 24 hours
* ↑ Placenames Database of Ireland

## Enllaços externs

* 2006 Cens de la República d'Irlanda
# Lagnadiz

Lagnadiz (àrab لڭناديز) és una comuna rural de la província de Khouribga de la regió de Béni Mellal-Khénifra. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 7.227 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Aixot Bagratuní de Taron

Aixot Bagratuní de Taron (a vegades apareix com Aixot II i a vegades com Aixot III) va ser nakharar de Taron on va succeir al seu pare el patrici Sahak I Bagratuní abans del 770. Aquest territori és diferent del futur principat de Taron, perquè era una simple senyoria d'una branca dels Bagratuní.
L'any 771 la regió de Taron va passar a son cosí Vassak Bagratuní, germà del patrici Sembat III Bagratuní.
Quan Aixot s'estava a Khelat va veure l'arribada de 30.000 soldats del Khorasan i va advertir els rebels que assetjaven Karin (Erzurum), però no el van creure. Es va mostrar contrari a la rebel·lió de l'any 771, que dirigida pels Mamikonian es va aixecar contra els àrabs, però no la va trair.

## Referències

* ↑ Toumanoff, Cyril. Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle: tables généalogiques et chronologiques. Roma: [S.n.], 1990, p. 129.
# Cinetó de Lacedemònia

Cinetó de Lacedemònia (en llatí Cinethon, en grec antic Κιναίθων "Kinaíthon") fou un dels més fèrtils poetes cíclics d'origen espartà. Segons Eusebi va viure a les primeres Olimpíades, cap a l'any 765 aC.
Se li han atribuït diversos poemes cíclics: la Telegonia (Τηληγγονία), sobre Telègon, un fill d'Odisseu i Circe, les Genealogies, sobre els descendents dels herois grecs de la Guerra de Troia (segons Plutarc, i a les que fa referència Pausànies), la Heracleia (Ἡράκλεια), sobre les aventures d'Hèracles (segons Ateneu de Nàucratis), l'Edipòdia (Οἰδιποδία), sobre la lluita d'Èdip i l'Esfinx, i potser la Petita Ilíada (Ἰλιὰς μικρά), una continuació de la Ilíada. Però aquestes obres també s'han atribuït a altres autors.

## Referències

* ↑ Cinaethon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 752
# Carrer del Socors (Girona)

El carrer del Socors és una obra del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antic pas per a vianants recuperat recentment, que comunica un sector del Barri Vell amb l'antiga muralla de la zona de les Pedreres, la qual travessava per un portal dovellat i comunica amb l'exterior. El caracteritza un alt mur de maçoneria i carreus amb vegetació a la part superior que ocupa la banda nord i l'edifici d'un convent per l'altra banda. El paviment ha estat col·locat recentment i presenta rajol a sardinell i peces de pedra de Girona.

## Referències

* ↑ «Carrer del Socors». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Catàleg dels troians

El catàleg dels troians és una secció del llibre II de la Ilíada d'Homer, que enumera contingents que lluitaren a favor de Troia durant el setge a la que fou sotmesa pels guerrers aqueus. Consta a continuació del catàleg de les naus dels aqueus.

## Tabulació del catàleg

La relació dels diversos contingents que componen aquest catàleg és la següent:
| Territori o poble | Cabdills | Ciutats |
| Troia | Hèctor | Troia |
| Dardània | Eneas, Arquèloc, Acamant | Dardània |
| Mont Ida | Pàndar | Zelea |
| | Adrast, Àmfios | Adrastea, Apesos, Pitiea |
| Costa de l'Hel·lespont | Asi | Percota, Pracci, Sestos, Abidos, Arisbe |
| Pelasgs | Hipòtou, Pileu | Larisa |
| Tràcia | Acamant, Pírous | No esmentades |
| Cícons | Eufem | No esmentades |
| Peònia | Pirecmes | Amidó |
| Paflagònia | Pilemenes | Citoros, Sèsam, Cromna, Egíal, Erítinos |
| Halizons | Odi, Epístrof | Àlibe |
| Mísia | Cromis, Ènnom | No esmentades |
| Frigis | Forcis, Ascani | Ascània |
| Meònia | Mestles, Àntif | No esmentades |
| Cària | Nastes, Amfímac | Milet |
| Lícia | Sarpèdon, Glauc | No esmentades |
Demetri d'Escepsis va escriure una extensa obra de trenta llibres de comentaris històrics i geogràfics sobre el catàleg dels troians. D'aquesta obra només se'n conserven fragments, però a l'antiguitat es solia prendre com a referència.

## Influència literària

Una de les referències contingudes al catàleg dels troians, la dels teucres de la ciutat de Zelea, i el riu Èsep, està citada, de forma descontextualitzada, en el conte El Inmortal, de l'escriptor argentí Jorge Luis Borges, que constitueix, entre altres coses, un enigmàtic homenatge a Homer. En el referit relat, el narrador repeteix obsessivament, en ple deliri: "Los ricos teucros de Zelea, que beben el agua negra del Esepo".

## Referències

* ↑ Ilíada FBM
* ↑ Estrabó XIII,1,45; Ateneu, Banquet dels erudits III, 80d, 91c; Esteve de Bizanci s.v. Σιλίνδιον.
* ↑ Pòrtulas 2008, pàg. 138

## Bibliografia

* ; Ros i Ribas, Montserrat (trad.); Alberich i Mariné, Joan (notes) Ilíada. Vol. I. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2005, pàgs. 94 a 99. ISBN 9788472258570.
* Pòrtulas, Jaume. Introducció a la Ilíada. Homer, entre la història i la llegenda. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2008, pàgs. 136 a 142. ISBN 9788498591224.

## Vegeu també

* Catàleg de les naus