OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carlos Castaneda

Carlos Castaneda (Cajamarca, 25 de desembre de 1925 - Los Angeles, 27 d'abril de 1998) va ser un autor i antropòleg americà.
És conegut pel seu debut The Teachings of Don Juan (1968) que inicià una sèrie de llibres en què explica en primera persona les seves experiències amb el xamanisme i la seva vida amb Don Juan Matus, el bruixot que considerava el seu mestre. Va arribar a vendre'n més de 28 milions de còpies en 17 idiomes i va ser portada de la Revista Time.
Mentre els crítics el descriuen com un autor de ficció i qüestionen l'existència de Don Juan, els seus adeptes en destaquen les lliçons filosòfiques i contraculturals.
Va retirar-se de la vida pública el 1973 i va viure gran part de la seva vida expandint el seu desenvolupament espiritual amb diversos col·legues i deixebles.

## Referències

* ↑ País, Ediciones El «El "brujo" Carlos Castaneda muere con el misterio que caracterizó su vida y su obra» (en castellà). El País [Madrid], 20-06-1998. ISSN: 1134-6582.

## Vegeu també

* New Age
# Carlos Catalá Martínez

Carlos Lorenzo Gregorio Catalá Martínez (Montevideo, 16 de maig de 1824 - 1863) fou un militar, polític i empresari uruguaià, fundador de la ciutat de San Eugenio del Cuareim, avui coneguda com a Artigas.
Carlos Català va néixer a Montevideo, fill del pedagog valencià Josep Català i Codina i de la seva dona uruguaiana, Gregoria Martínez Ballesteros. Als divuit anys deixa els seus estudis per combatre per la defensa de Montevideo, durant la Guerra Gran (1839-1852).
El 1844 es trasllada a Salto, per ordre de Giuseppe Garibaldi, per lluitar contra les forces opressores argentines. El 1851, segueix les ordres del General Eugenio Garzón, que havia combatut al costat de José Gervasio Artigas, i es dirigeix cap al nord del país per fundar els pobles de Cuareim i Constitución. Aquest incident representava un problema en un moment en què la frontera era disputada entre el Brasil i el nou país, l'Uruguai. Per aquest motiu, Català rep ordres de construir pobles a la frontera amb el Brasil, per justificar la sobirania uruguaiana sobre el territori.
Va morir el 1863, als 39 anys.

## Referències

* 1 2 Artigas Web: Carlos Català, un fundador de pueblos Arxivat 2008-06-22 a Wayback Machine. (castellà)
# Carpi

Carpi és un municipi italià, situat a la regió d'Emília-Romanya i a la Província de Mòdena. L'any 2001 tenia 65.011 habitants.

## Fills il·lustres

* Antonio Tonelli (1686-1765) fou un violoncel·lista i compositor.

## Evolució demogràfica

Viccionari
# Carpineto Romano

Carpineto Romano és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Roma, a la regió italiana del Laci, situat uns 60 km al sud-est de Roma. L'1 de gener de 2018 tenia 4.425 habitants.
Va ser el lloc de naixement del Papa Lleó XIII.
Carpineto Romano limita amb els següents municipis: Bassiano, Gorga, Maenza, Montelanico, Norma, Roccagorga, Sezze i Supino.

## Ciutats agermanades

Carpineto Romano està agermanat amb:
* Wadowice, Polònia

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 10 abril 2019].

## Enllaços externs

* Carpineto Romano - Lloc web oficial (italià)
# Can Llobera (Sant Pere de Vilamajor)

Can Llobera és una masia de Sant Pere de Vilamajor (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de 1789 amb carener perpendicular a la façana principal, però que ha estat transformada per l'addició de diverses construccions al llarg del temps. L'immoble original consta de planta baixa i pis, de parets gruixudes de pedra i morter. A posteriori es construí un cos aïllat i un cos allargant la planta baixa i la planta pis, que s'utilitzava com a corts i magatzem. Les últimes parts ampliades de planta baixa i planta pis estan destinades a trasters i construïdes amb pilars de formigó armat i parets de càrrega.

## Referències

* ↑ «Can Llobera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 octubre 2017].
# Cartelle

Cartelle és un municipi de la província d'Ourense a Galícia. Pertany a la comarca d'A Terra de Celanova.
Evolució demogràfica :
| 1900 | 1930 | 1950 | 1981 | 2004 |
| 7.136 | 7.485 | 8.756 | 5.512 | 3.565 |
| Fonts: INE i IGE (Els criteris de registre censal variaren i les dades de l'INE i de l'IGE poden no coincidir.) |||||

## Parròquies

* As Marabillas
* As Seixadas
* Cartelle
* Couxil
* Espiñoso
* Mundil
* Penela, Cartelle
* Sabucedo de Montes
* Sande
* Santa Baia
* Santo Tomé, Cartelle
* Vilar de Vacas
* O Mato
# Cartelègue

Cartelègue és un municipi francès, situat al departament de la Gironda i a la regió de la Nova Aquitània. És un dels municipis situats al País Gavai o Gavacheria, que tot i trobar-se geogràficament a Occitània és de parla oïl (saintongesa)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 668 | 747 | 678 | 1.064 | 829 | 874 | 1.019 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977- | Jean-Marie Le Goff | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Casa a l'avinguda Isaac Albéniz, 23 (Tiana)

La casa a l'avinguda Isaac Albéniz, 23 és una casa modernista de Tiana (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil, la casa està formada per una planta baixa i un pis, i coberta per una teulada a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana. En destaquen especialment les obertures del pis, ja que la planta baixa ha estat molt malmesa amb les reformes posteriors. Hi sobresurt la balconada central, que de la mateixa manera que les finestres laterals està decorada amb baranes treballades amb traceria de pedra, d'un estil modernista molt freqüent entre l'arquitectura local. Cal remarcar-ne també els guardapols i els elements florals situats damunt les obertures, així com el coronament superior que amaga la teulada al darrere, format per una gran línia ondulada.

## Referències

* ↑ «Casa a l'avinguda Isaac Albéniz, 23». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Casa a l'avinguda Europa, 34 (Llançà)

La Casa a l'avinguda Europa, 34 és una obra de Llançà (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Llançà, a la banda de ponent del terme.
Edifici aïllat amb jardí de planta quadrada, amb la coberta de teula de tres vessants i distribuït en una sola planta. Presenta un petit cos adossat a la façana posterior, amb la coberta d'un sol vessant i, davant la porta d'accés principal, un porxo quadrat format per dues columnes cilíndriques que sostenen una teulada de tres vessants, amb voladís i barbacanes. Aquest tipus de voladís es repeteix a la resta de paraments. La construcció presenta obertures rectangulars amb els emmarcaments arrebossats. Als extrems de la façana principal hi ha dues finestres cantoneres separades per una columna cilíndrica, i alhora, aquest parament està coronat per un plafó d'obra esglaonat, amb baranes de gelosia i decoració d'esgrafiats vegetals i florals.
La construcció presenta els paraments exteriors decorats amb un aplacat de peces rectangulars, delimitat per un fris amb decoracions esgrafiades. A la façana principal, les plaques estan decorades amb rombes geomètrics.
L'edifici presenta un cos adossat a la façana de tramuntana, de construcció més recent i utilitzat com a garatge.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa a l'avinguda Europa, 34». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Carnage: swallowing the past

Carnage: swallowing the past és una pel·lícula en fals documental de 2017 dirigida per Simon Amstell. Es va estrenar a BBC iPlayer.

## Argument

Ambientada el 2067, el narrador explica com el món és un lloc més feliç ja que el consum de carn està prohibit i preval el veganisme. El jovent expressa la seva incredulitat sobre com la gent podria haver matat i menjat animals. Yasmine Vondenburgen, psicoterapeuta, du a terme sessions de suport per a «excarnistes» per a eliminar la culpa del carnisme.

## Referències

* ↑ «Carnage, review: Simon Amstell has made the world's first vegan comedy that's actually funny» (en anglès). Independent, 18-03-2017. [Consulta: 16 maig 2021].
* ↑ «News: Simon Amstell To Direct His First Film» (en anglès). Beyond the Joke, 02-02-2017. [Consulta: 16 maig 2021].
# Casa Museu Lope de Vega

La Casa Museu Lope de Vega és la casa on va viure i morir el poeta i dramaturg Lope de Vega. Inicialment pertanyia al Patronat de la Fundació García Cabrejo, fins que la Reial Acadèmia Espanyola l'assumí el 1931.

## Característiques de l'edifici

L'edifici es localitza al número 11 del carrer de Cervantes, a la Vila de Madrid. Es data a la fi del segle xvi i és una mostra de com eren les cases particulars en aquella època.
L'edifici fou declarat Monument Artístic després de ser restaurat. Fou tornat a restaurar el 1992 després de signar-se el conveni de cooperació cultural entre la Comunitat de Madrid i la RAE.

## Referències

* 1 2 Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 227. ISBN 84-930048-0-4.
# Casa Museu d'Emilia Pardo Bazán

La Casa Museu d'Emilia Pardo Bazán és una casa museu de la ciutat de la Corunya, situada a l'habitatge familiar d'Emilia Pardo Bazán, reconeguda escriptora gallega. Comparteix dependències amb la Real Academia Galega, de la qual depén.
Mostra la casa i dona importància a la faceta literària de l'autora unint sales d'ambient amb altres de posada d'escena molt audaç. Està situada al carrer Tabernas, 11.

## Referències

* ↑ Casa Museo Emilia Pardo Bazán

## Enllaços externs

* Pàgina web de la Casa Museu Arxivat 2020-04-24 a Wayback Machine.
# Casa groga (Arle)

La Casa Groga és el nom d'una pintura a l'oli del pintor neerlandès Vincent Van Gogh, de setembre de 1888, actualment exposada al Museu Van Gogh d'Amsterdam.
La pintura mostra una casa de la plaça de Lamartine, a Arle, França, on Van Gogh va llogar-hi l'1 de maig de 1888 quatre habitacions, dues a la planta baixa per a fer de taller i cuina i, al primer pis, dues de més petites per a dormir. La finestra del primer pis, a la cantonada de l'edifici, fou destinada al seu amic, Paul Gauguin, que hi va viure nou setmanes des del 23 d'octubre de 1888.
L'edifici fou afectat de diverses reconstruccions, abans de ser greument malmès pels bombardejos aliats el 25 de juny de 1944, i posteriorment fou enderrocat.
L'interior de la casa va ser retratat en El dormitori de Van Gogh a Arle per Vincent, mentre que l'extrem esquerre del llenç és el cafè de la casa en què en diverses ocasions també pinta: Terrassa de cafè a la nit.

## Bibliografia

* Walther, Ingo. Vincent van Gogh 1853-1890. Germany, Taschen, 2000. ISBN 3-8228-6193-6.
# Casa de Jaume Martí

La Casa de Jaume Martí (en francès, Maison Marty Jacques) és un edifici de la vila de Vilafranca de Conflent, a la comarca d'aquest nom, de la Catalunya del Nord.
Està situada en el número 7 del carrer de Sant Joan, a la zona nord-occidental de la vila. Li correspon el número 10 del cadastre.
La casa fa 7,5 m d'amplada. El portal de l'edifici és un bé inventariat com a monument històric. La casa, del segle xiii, té un edifici i un pati a l'esquerra. L'únic element destacable i que es conserva de l'edifici primitiu és la porta d'entrada, de punt rodó; fa 1,76 m d'amplària, i té les arestes aixamfranades finament retallades amb escoda. Antigament estava emmarcada per dues arcades, modernament transformades en finestres. L'espai entre la porta i les arcades, que es conserva, són, de fet, dos pilars aixamfrades a les dues bandes.

## Referències

* ↑ La casa en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Casa Marty Jacques». Patrimoni. Govern francès. [Consulta: 24 setembre 2018].
# Casal de Benviure

El Casal de Benviure és un edifici del municipi de Castellbisbal (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat de caràcter monumental.
La seva planta és rectangular i està format per una planta baixa -on s'hi obren porxos- i un primer i segon pis. Al primer hi ha una interessant arcada formant una galeria on s'han fet terrasses.
Com a elements a destacar: un coronament de la façana que es tradueix amb una cornisa ondulada de tipus barroc..., i a la façana est, les obertures estan decorades amb frontons, pilastres i balustrades amb regust francès.
També és cridaner una torre que s'aixeca al centre de la teulada i que té un gran ràfec amb estructura de fusta.

## Història

Fou manada construir pels amos de Can Coromines a començaments de segle xx, i no fou acabada fins al 1936. Els rumors diuen que s'hi volia fer un balneari.
Al costat del fantàstic edifici descrit, al mateix recinte, hi ha Can Coromines, de tipologia molt senzilla.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casal de Benviure». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2015].
* ↑ «Casal de Benviure (Castellbisbal - Vallès Occidental)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 29 novembre 2015].
# Casa Giol

Casa Giol és una casa modernista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa Giol és un habitatge aïllat a la cantonada del passeig de la Font d'en Fargas amb el Passeig de Maragall. Està formada per diferents cossos amb coberta a quatre vessants. Tota la casa està arrebossada i pintada de blanc excepte el sòcol, de paredat irregular, i alguns elements de maó vist. Les teulades són de ceràmica vidriada.
La façana principal és la que es troba al passeig de la Font d'en Fargas. Aquí hi ha un cos de planta baixa i un pis amb una torre adossada de planta baixa i dos pisos. Les obertures de la planta baixa són d'arc ogival amb la part superior emmarcada amb maons. Les obertures dels pisos superiors són allindades. Els murs acaben amb un fris de dents de serra que decora el ràfec de les teulades. Al passeig Maragall hi ha un altre cos de característiques similars a l'anterior. Té adossat una petita construcció de només una planta on s'obre una finestra amb un fals arc esglaonat.
La cantonada té forma axamfranada i és on es concentra la decoració. Els dos cossos anteriors s'adossen a una torre de planta baixa i tres pisos. La planta baixa és d'obra vista i té tres finestres, la central d'arc ogival i les laterals d'arcs esglaonats. Al primer pis s'obre una terrassa de tres angles amb la barana de maó calada. L'angle central es recolza sobre un arc ogival esglaonat fet de maó, i els laterals en mènsules de forma esglaonada, del mateix material. En aquest nivell s'obren dos portes amb arcs esglaonats. Les finestres del segon pis són molt estretes amb la part superior esglaonada mentre que les de l'últim pis són dobles, d'arc rebaixat, i amb la part superior emmarcada amb maons. La torre acaba amb una teulada molt punteguda acabada amb un pinacle i el ràfec decorat amb un fris de dents de serra.

## Història

La casa Giol és un dels primers habitatges que es van construir al passeig de Maragall. És obra de l'arquitecte Guillem Busquets, el qual també va dissenyar l'estructura urbanística d'aquesta zona per convertir-la en una ciutat jardí.
La casa ha estat residència de la família Giol, una escola que va dirigir l'escriptor Josep Maria Folch i Torres, la redacció d'una revista de dietètica i una llar d'avis. Actualment és un centre terapèutic.

## Referències

* ↑ Casa Joan Giol al barri barceloní de la Font d'en Fargas [Consulta: 14 agost 2023].
* 1 2 3 4 «Casa Giol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Giol». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Casa Gilardi

La Casa Gilardi és un habitatge unifamiliar edificat per a la família Gilardi, construïda i dissenyada l'any 1976 per l'arquitecte mexicà Luis Barragán Morfín a la colònia de San Miguel Chapultepec de la Ciutat de Mèxic. És considerada una de les principals obres de Barragán, formant així part del seu testament arquitectònic.
La seva característica principal radica no tan sols en la seva arquitectura sinó també en els colors, les textures, les seqüències i les disposicions d'espais, la forma d'introduir la llum en les diferents estances de la casa, de tamisar-la, sempre generant sensacions i tot això unit a determinats colors compositivament col·locats per donar espais brillants.
En planta, la seva distribució fa que es vagin descubrint a poc a poc els espais a través de filtres de llum i silenci. Dins d'aquesta arquitectura de sensacions, el recorregut a aquesta casa comença amb una entrada molt senzilla, un passadís condueix i s'amplia, a continuació es pot notar l'escala sense barana que sembla que leviti, ascendint per l'efecte de la llum zenital. Aquesta escala condueix cap a un corredor envaït per una llum groga que es filtra per un seguit d'obertures verticals amb vidres de color ònix, al final de la qual es dona pas a través d'una porta a un espai auster que conté una petita piscina, una rústica taula de menjador, les seves cadires i un aparador. Una paret vermella subjecta la claraboia i banya la piscina, la resta és només llum.
La piscina-estança-menjador es converteix en l'espai central de la casa, un lloc on el pis és interromput en un pas obert de silencis; entre allò sòlid i allò líquid. L'estança s'instal·la a la riba de la piscina, i és aquí on un mur de color rosa, que surt de la pròpia piscina, interactua amb les geometries produïdes per la llum zenital que va transformant l'espai al llarg del dia.

## Referències

* ↑ Mochila Del Arquitecto. «Casa Gilardi, México DF...». [Consulta: 8 juny 2030].

## Bibliografia

* Luis Barragán / Búsqueda Y Creatividad. Louise Noelle. México : UNAM, Coordinación de Humanidades, 2004. ISBN 970-32-1584-X.
* Luis Barragán / Paraísos. Juan Molina y Vedia. Hong Kong : Kliczowski, 1994.
# Casa Gimeno

La casa Gimeno és una casa d'estil modernista entre mitgeres, composta de planta baixa i planta pis al nucli dels Monjos (l'Alt Penedès). Façana original possiblement simètrica. Balcó corregut de quatre portals a la planta pis. Té un interessant coronament de formes corbes i el·líptiques. Ornamentació amb motius florals amb utilització de ceràmica vidriada. Ha sofert modificacions en planta baixa.

## Referències

* ↑ «Casa Gimeno». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Willem van Herp

Willen van Herp (Anvers, c. 1614 – 1677) va ser un pintor flamenc del barroc, especialitzat en petits quadres de gabinet, generalment d'escenes religioses.
Es creu que va ser alumne de Rubens. Malgrat que el seu treball es va centrar a la seva ciutat natal, també va exportar diverses obres a Espanya, realitzades en coure i mitjançant encàrrec.

## Referències

* ↑ Willem van Herp Arxivat 2009-01-02 a Wayback Machine., consultado el 22.10.2008.
* ↑ Museo Nacional del Prado: Biografía de Willem van Herp.
# Bromoform

El bromoform (CHBr₃) és el nom comú del tribromometà o tribromur de metil, que pertany al grup dels derivats halogenats dels hidrocarburs. És un líquid incolor o de color groc per exposició de la llum i a l'aire. És utilitzat com a fluid per a la separació de minerals en test geològics, també com reactiu de laboratori i a la indústria electrònica en els programes d'assegurament de qualitat. Antigament va ser usat com a dissolvent de ceres, greixos i olis. També és emprat com intermediari en la síntesi de productes químics i com a calmant.
# El Revolt Gran

El Revolt Gran és un revolt molt tancat del Camí de Castellterçol a Marfà, en el terme municipal de Castellterçol, a la comarca del Moianès.
Està situat en el torrent del Gironès, a migdia de la masia del Gironès i a ponent de la Creueta del Gironès.

## Enllaços externs

* El Revolt Gran en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sa Font / Son Morei

Sa Font / Son Morei és un jaciment arqueològic al municipi de Muro (Mallorca) cronològicament del jaciment arqueològic es correspon probablement amb l'època talaiòtica, tot i que la manca d'excavacions arqueològiques no permet confirmar-ho. El jaciment s'ubica vora el camí de Son Morei, de mode que l'accés es ben fàcil. El jaciment es compon d'un talaiot quadrat de dimensions considerables i, tot i que no supera els dos metres d'alçada, els costats tenen unes mesures gens menyspreables. El talaiot es troba quasi completament tapat per vegetació i dues de ses seves cares son impracticables. No s'hi aprecia portal d'entrada i l'interior està quasi completament farcit de terra i enderrocs. A part d'aquest edifici no s'aprecien altres estructures i la ceràmica superficial és molt escassa.

## Referències

* ↑ «Los talayots cuadrados de Mallorca». Quaderns de Prehistòria i Arqueologia, 17, 1996, p. 14.

## Vegeu també

* Ca n'Aixuta
# Miguel Gortari Errea

Miguel Gortari Errea fou un enginyer agrònom i polític navarrès. Va ser director d'Estadística i Cadastre de la Diputació Foral de Navarra. Va intervenir en el segon Congrés de la Societat d'Estudis Bascos que es va celebrar en Pamplona en l'estiu de 1920. Va ser el més votat en les eleccions generals espanyoles de 1931 per Navarra el 28 de juny de 1931 quan va estar com independent en el Bloc Catòlic-Foralista. Va participar en l'anàlisi econòmica de l'Estatut Basc-Navarrès el 1932, i en fou favorable però amb les seves matisacions, per a recobrar les facultats polític-administratives per a Navarra.
El 1934 va ser sotssecretari del ministeri d'Indústria i Comerç amb Alejandro Lerroux i el 1935 va ocupar el càrrec de sotssecretari en el d'Agricultura. A les eleccions generals espanyoles de 1936 va ser escollit novament diputat pel bloc de Dretes de Navarra. Després de la guerra Civil Espanyola va ser alcalde de l'ajuntament de Pamplona de 1949 a 1952, i posteriorment va ser nomenat Vicepresident de la Diputació des d'abril de 1952 a abril de 1961, així com procurador a Corts Franquistes el 1943, 1949, 1952, 1955, 1958 i 1961

## Enllaços externs

* Miguel Gortari a l'enciclopedia digital del País Vasco "Auñamendi"
# Miguel Gómez Burgos

Miguel Gómez Burgos (Mèrida, 31 de desembre de 1943), conegut com a Curro nom que heretà del seu germà Francisco, fou un futbolista espanyol de la dècada de 1960.
Es formà al club Imperio de Mérida. Amb 17 anys va ser a prova al juvenil del Reial Madrid diversos mesos, però no quallà i finalment marxà a l'Elx CF amb 18 anys.
Amb l'Elx debutà a primera divisió la temporada 1965-66. Hi va jugar durant vuit temporades, fins a la 1971-72, en la qual ingressà al RCD Espanyol. A l'Elx jugava a la posició de davanter, mentre que a l'Espanyol endarrerí la seva posició fins al mig del camp.
Disposà de pocs minuts i abans de finalitzar la temporada marxà a Mèxic, a l'Atlético Español. Retornà a Espanya en acabar la temporada per fitxar per la UD Salamanca, amb el qual ascendí a segona divisió.
Continuà la seva carrera com a entrenador a CP Cacereño, CD Don Benito, Mérida Industrial CF, Atlético Marbella i SD Ibiza (1979-84).

## Referències

* 1 2 3 4 «Merecido homenaje a Curro Gómez». futbolpitiuso.es, 26-10-2015. [Consulta: 9 abril 2019].
* 1 2 3 4 «CURRO, TECNICO DEL IBIZA». Mundo Deportivo, 28-02-1982. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Miguel Gómez Burgos a BDFutbol
* 1 2 3 «Fitxa de Curro». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Sistiaga y Curro a México». ABC, 17-02-1972. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Miguel Gómez Burgos Fitxa com a entrenador a BDFutbol
# Modern Library

La Modern Library és una editorial, que actualment conforma una divisió de l'editorial Random House publishers. Va ser fundada el 1917 per Albert Boni i Horace Liveright, i el 1925 la va comprar Bennett Cerf. Random House va començar el 1927 com una subsidiària de Modern Library, però al final es va convertir en l'empresa mare.

## Enllaços externs

* Modern Library - Lloc web oficial