OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Susan Holmquist

Susan Holmquist (Dinamarca, 1946 - Barcelona, 5 de març de 2019) va ser una model danesa i barcelonina (on va viure com a mínim des del 1965).
Va ser una model considerada com la musa de la Gauche Divine i el símbol d'una generació. L'1 de juliol de 1964, des de la seva condició de miss Dinamarca, fou escollida "Miss Nacions" en el concurs de bellesa que es va celebrar a la ciutat de Palma, a Mallorca, amb el locutor José Luis Uribarri com a mestre de cerimònies.
La fotografia d'Oriol Maspons i Casades, com una noia seductora i coqueta, al volant d'un descapotable, per a la coberta del llibre Últimas tardes con Teresa, la novel·la de Juan Marsé (1966), retrata a una rossa amb pantalons curts que saludava de forma transgressora, una imatge, que en el seu moment, va escandalitzar part de la societat de l'època, i que acabaria convertint-se en una de les portades icòniques del llibre espanyol contemporani.
Susan Holmquist va ser la musa del fotògraf, arquitecte i dissenyador milanès-barceloní Gianni Ruggiero, amb qui va mantenir una relació. El fotògraf la va retratar en múltiples produccions publicitàries, entre les quals destaca especialment l'anunci de l'any 1964 per la marca de cerveses Estrella del Sud, on apareix Holmquist, amb ulleres galàctiques i llavis sensuals, incitant a esgotar d'un glop un got de cervesa escumosa. La model va començar a projectar-se a Europa, contractada pels millors professionals.
El 1969 Joan Manuel Serrat va compondre una cançó, dedicada a Susan Holmquist, la inoblidable «Conillet de vellut», després de conèixer la model danesa en les nits de la Gauche Divine. La premsa de l'època es va fer eco de la seva breu relació amb una danesa intel·ligent i rossa, conill de vellut, que va abandonar aviat la moda, les seves passarel·les i la publicitat.

## Referències

* 1 2 3 4 Merino, Olga «Adeu a la Teresa de Marsé». El Periódico, 16-03-2019 [Consulta: 16 març 2019].
* ↑ «Mallorca, "Miss Dinamarca": Ha sido elegida "Miss Naciones Unidas1964». La Vanguardia (Hemeroteca), Any LXXX, 03-07-1964. PMID: Núm. 30.505 [Consulta: 16 març 2019].
* ↑ Güiraldes, Ricardo «Susan Holmquist: Danesa es Miss Naciones 1964». Chileancharm [Consulta: 16 març 2019].
* ↑ Llull, Pablo «Palma de Mallorca: Ha sido elegida «Miss Naciones 1964», la representante de Dinamarca». La Vanguardia (Hemeroteca), 03-07-1964, pàg. 6 [Consulta: 16 març 2019].
* ↑ Costa, Ivan «Les maniquins dels anys divins». Diari ARA, 08-05-2016 [Consulta: 16 març 2019].
* 1 2 3 Gámez, Carles «La chica del descapotable cumple cincuenta años». El País, 06-05-2016 [Consulta: 16 març 2019].

## Enllaços externs

* «Adeu a la Teresa de Marsé» (en català), Olga Merino, El Periódico, 16 de març del 2019.
# Sàhara Espanyol

Sàhara Espanyol (actualment, Sàhara Occidental) fou el nom donat a la província espanyola formada el 12 de gener de 1958 amb l'antiga colònia de Río de Oro una vegada se'n va separar el territori de Cap Juby, estrictament part del Protectorat Espanyol al Marroc, país al qual va retornar el mateix 1958 pel Tractat d'Angra de Cintra que va tancar la Guerra d'Ifni.
La colònia de Río de Oro estava integrada des de 1946 dins l'Àfrica Occidental Espanyola, formada per aquest territori i per Ifni i extingida el mateix 1958. Río de Oro estava format al seu torn per dos "districtes" (sense vida administrativa separada), Saguia al-Hamra i Río de Oro propi; també per Cabo Juby, encara que, com s'ha indicat, tècnicament era part del protectorat espanyol sobre el Marroc (del 1920 al 1924 hi havia hagut també el districte de La Agüera, fusionat amb Río de Oro propi el 1924).
El 2 de març de 1956, Muhàmmad V del Marroc va aconseguir el reconeixement de la independència del seu país per part de França. El 7 d'abril, Espanya, malgrat de les protestes formulades per l'Exèrcit (entre altres pel general Rafael García Valiño, alt comissari) reconeix la independència marroquina. Finalitzaven d'aquesta forma els protectorats exercits per França i Espanya, respectivament, sobre el Marroc. El Sàhara Espanyol fou lliurat al Marroc i Mauritània el 27 de febrer de 1976, després de la marxa verda i un breu període transitori (6 de febrer a 27 de febrer) amb una administració amb representants dels tres països, Espanya, el Marroc i Mauritània, integrada per Rafael de Valdés Iglesias, Ahmed Bensouda i Abdellahi Ould Cheikh. La població, favorable a la independència, va fer costat al Front Polisario.

## Governadors provincials

* José Héctor Vázquez 12 de gener de 1958 a 22 de juliol de 1958
* Mariano Alonso Alonso 1958-1961
* Pedro Latorre Alcubierre 1961-1964
* Joaquín Agulla Jiménez Coronado 1964-1965
* Adolfo Artalejo Campos 5 a 26 de novembre de 1965
* Ángel Enríquez Larrondo 1965-1967
* José María Pérez de Lema Tejero 1967-1971
* Fernando de Santiago y Díaz de Mendívil 1971-1974
* Federico Gómez de Salazar y Nieto 1974-1976

## Referències

* ↑ Martin-Márquez, Susan. Disorientations: Spanish Colonialism in Africa and the Performance of Identity (en anglès). Yale University Press, 2008, p. 378.
* ↑ Ybarra Enríquez de la Orden, María Concepción. España y la descolonización del Magreb: rivalidad hispano-francesa en Marruecos, 1951–1961 (en castellà). Universitat Nacional d'Educació a Distància, 1998, p. 353–354.
* ↑ André, de Laubadère «Le statut international du Maroc depuis 1955» (en francès). Annuaire français de droit international [París], 2, 1956, pàg. 126 [Consulta: 16 juliol 2023].
* ↑ Fernández Álvaro, Alfonso «La Participación de Estados Unidos en la crisis del Sáhara español: la Marcha Verde» (en castellà). Historia Digital, XXII, 40, 2022. ISSN: 1695-6214.
# Sur (revista)

Sur era una publicació literària de Buenos Aires, fundada i finançada principalment per la intel·lectual Victoria Ocampo el 1931. Sota el mateix nom aparegué el 1933 una editorial també fundada per Ocampo.
La revista va tenir entre els seus col·laboradors figures de la talla de Jorge Luis Borges, José Bianco, Waldo Frank, Walter Gropius, Gisèle Freund o Alfonso Reyes, entre d'altres. També, el filòsof espanyol Ortega y Gasset donava suport intel·lectual a Sur, i les seves primeres edicions duien el colofó de la Revista de Occidente del filòsof. Tot i que hi publicaven escriptors tant d'esquerres com de dretes, la revista tenia un clar perfil anti-nazi i anti-franquista, i va celebrar el triomf dels aliats a la Segona Guerra Mundial. Més endavant va prendre un caire ideològic anti-peronista, i es va mostrar simpatitzant de la Revolución Libertadora que va fer caure Juan Domingo Perón el 1955. En els seus darrers temps José Bianco, que ocupava el lloc de secretari de redacció, es va anar distanciant de la publicació per motius personals i la va abandonar finalment per ocupar el lloc de jurat al Premi Casa de las Américas.
Entre els seus secretaris de redacció hi hagué Guillermo de la Torre, José Bianco, Jorge Luis Borges, Raimundo Lida, Ernesto Sábato, María Luisa Bastos, "Péle" Pelegrina Pastorino, Nicolas Barrios Lynch i Enrique Pezón.
El primer exemplar de la revista va sortir l'estiu de 1931 i el darrer aparegué el 1992. Durant aquest període se'n varen publicar 371 números, tot i que en els seus darrers 26 anys l'aparició dels volums es va anar espaiant més i més: entre 1931 y 1966 es varen editar 305 números, i en els següents 26 anys, només 67.

## Vegeu també

* Editorial Sur

## Referències

* ↑ Sitman, Rosalie. Victoria Ocampo y Sur: entre Europa y América. Buenos Aires: Lumière, 2003. ISBN 001362375.
* ↑ King, John. Sur: estudio de la revista literaria argentina y de su papel en el desarrollo de una cultura, 1931-1970. Mèxic: Fondo de Cultura Económica, 1989. ISBN 9789681632571.
* ↑ Senkman, Leonardo; Sosnowski, Saúl. Fascismo y nazismo en las letras argentinas. Buenos Aires: Lumière, 2009. ISBN 9789876030601.
* ↑ «Sur». Catálogo bibliográfico. Buenos Aires: Biblioteca Nacional Mariano Moreno. [Consulta: 23 juny 2023].
# Tashkent Open 2009

El Torneig de Taixkent 2009, també conegut com a Tashkent Open 2009, és un esdeveniment de tennis femení sobre pista dura que pertany als International tournaments de la WTA. L'11a edició del torneig es va celebrar entre el 21 i el 27 de setembre de 2009 al Tashkent Tennis Center de Taixkent, Uzbekistan.

## Quadre individual femení

| Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Vuitens de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final |
| 1 | I. Xvédova | 7 | 6 | |
| | I. Ivanova | 5 | 2 | | 1 | I. Xvédova | 6$^3$ | 7 | 6 |
| | Y. Rodina | 1 | 4 | | 6 | M. Niculescu | 7 | 5 | 2 |
| 6 | M. Niculescu | 6 | 6 | | | | | | | 1 | I. Xvédova | 4 | 6$^3$ |
| | E. Bychkova | 6 | 5 | 6$^4$ | | | | | | | A. Amanmuradova | 6 | 7 |
| | A. Amanmuradova | 4 | 7 | 7 | | A. Amanmuradova | 6 | 6 | | | | | |
| WC | N. Abduraimova | 2 | 7 | 3 | 5 | S. Vögele | 1 | 4 | | | | | |
| 5 | S. Vögele | 6 | 5 | 6 | | | | | | | | | | A. Amanmuradova | 3 | 4 |
| 8 | G. Voskobóieva | 6 | 3 | 6⁹ | | | | | | | | | | S. Peer | 6 | 6 |
| | D. Kustova | 1 | 6 | 7 | | D. Kustova | 3 | 6 | 2 | | | | |
| | V. Manasieva | 3 | 2 | | 4 | O. Govortsova | 6 | 2 | 6 | | | | |
| 4 | O. Govortsova | 6 | 6 | | | | | | | 4 | O. Govortsova | 6⁵ | 2 |
| 7 | P. Mayr | 5 | 1 | | | | | | | 2 | S. Peer | 7 | 6 |
| Q | A. Panova | 7 | 6 | | Q | A. Panova | 4 | 4 | | | | | |
| | K. Wörle | 2 | 4 | | 2 | S. Peer | 6 | 6 | |
| 2 | S. Peer | 6 | 6 | | | | | | |

## Quadre dobles femení

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | İpek Şenoğlu Iaroslava Xvédova | 4 | 6 | [4] |
| | Olga Govortsova Tatsiana Putxak | 6 | 4 | [10] | Olga Govortsova Tatsiana Putxak | 6 | 6 | |
| | Monica Niculescu Ahsha Rolle | w/o | | | Monica Niculescu Ahsha Rolle | 1 | 2 | |
| | Maria Elena Camerin Ksenia Palkina | | | | | | | | Olga Govortsova Tatsiana Putxak | 6 | 6¹ | [10] |
| | Yuliana Fedak Vesna Manasieva | 1 | 1 | | | | | | Vitalia Diatchenko Iekaterina Dzehalevich | 2 | 7 | 8 |
| | Arina Rodionova Olga Savchuk | 6 | 6 | | Arina Rodionova Olga Savchuk | 6 | 1 | [9] |
| | Vitalia Diatchenko Iekaterina Dzehalevich | 6 | 1 | [10] | Vitalia Diatchenko Iekaterina Dzehalevich | 3 | 6 | [11] |
| 2 | Akgul Amanmuradova Darya Kustova | 2 | 6 | [8] | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial
Taixkent :
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019 :
Sony Ericsson WTA Tour 2009
< 2008
2010 > :
WTA Tour Championships, Doha  · WTA Tournament of Champions, Bali :
# Tashi Zangmo

Tashi Zangmo (Wamrong, c. 1963) és una activista del Bhutan que ha estat directora executiva de la Bhutan Nuns Foundation (BNF, Fundació de monges del Bhutan), des del 2009.

## Joventut i carrera

Zangmo va néixer el 1963 a Wamrong, Bhutan. Va ser la primera noia del seu poble i de la seva família a anar a l'escola. Després dels seus estudis, va ser secretària de la funció pública durant la dècada del 1980.
Va obtenir títols d'educació superior de l'Índia i els Estats Units. Va obtenir el títol de Budologia de la Universitat Central d'Estudis Superiors Tibetans (ཝ་ཎ་མཐོ་སློབ), Varanasi i el grau BA en estudis de desenvolupament del Mount Holyoke College, Massachusetts. Més tard, va obtenir el màster i doctorat de la Universitat de Massachusetts, Amherst.
Després d'estudiar, va tornar al Bhutan i es va convertir en directora executiva de la Bhutan Nuns Foundation (BNF), que es va establir el 2009 sota el patrocini de la reina mare del Bhutan Tshering Yangdon.
El 2018 va ser una de les 100 dones de la llista 100 Women de la BBC.

## Referències

* 1 2 «BBC 100 Women 2018: Who is on the list?» (en anglès). BBC News, 19-11-2018.
* 1 2 Dwyer, Caitlin. «Changing Mindsets: Tashi Zangmo and the Bhutan Nuns Foundation» (en anglès). Buddhist Door, 16-05-2018.
* 1 2 3 Sonam Yangdon «I would like to see nuns make it to the ‘BBC 100 women' list in the future: Dr. Tashi Zangmo» (en anglès). The Bhutanese, 27-11-2018.
# Čata

Čata és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país.
La primera menció escrita de la vila es remunta al 1386.

## Referències

* ↑ «Slovenské slovníky». [Consulta: 25 desembre 2021].
* ↑ Citypopulation.de Estadísticas del distrito de Levice. Consultat el 7 d'agost de 2018.
# Catocala dilecta

Catocala dilecta és una espècie de papallona nocturna de la subfamília Erebinae i la família Erebidae.

## Distribució

Es troba al nord-oest d'Àfrica i del sud d'Europa fins a l'Àsia Menor.

## Descripció

Fa 78-84 mm d'envergadura alar. Els adults volen de juliol a setembre.

## Plantes nutrícies

Les larves s'alimenten de les fulles de diverses espècies de Quercus. Poden trobar-se d'abril a juny. L'espècie passa l'hivern com a ou.

## Referències

* ↑ «Funet» (en anglès). [Consulta: 26 març 2016].

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual: Catocala dilecta (castellà)
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa: Catocala dilecta
# Trull de Mas Rabassa

El Trull de Mas Rabassa és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edificació aïllada d'una sola planta però composta de diversos cossos. Ha estat molt modificat a causa de la seva utilització actual com a restaurant. Sembla però, que a nivell de volums, no s'ha alterat massa. Destaca l'arc d'entrada, fet amb pedra. Recorda un arc catenari ja que els pilars segueixen la corba de les dovelles, no arribant a estar a plom. A l'interior, el trull pròpiament dit amb tots els elements característics per la molta de l'oliva.

## Referències

* ↑ «Trull de Mas Rabassa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].
# Lluís Carulla i Canals

Lluís Carulla i Canals (l'Espluga de Francolí, 21 de febrer de 1904 - Barcelona, 3 de novembre de 1990) va ser un empresari i mecenes català.

## Biografia

Nascut en una família d'apotecaris, el 1923 es muda amb la seva família a Barcelona, on comença estudis de Dret. Mentre estudiava, començà a participar en el negoci familiar. Es va casar amb Maria Font i Bernaus, amb qui va tenir sis fills.
Com a escriptor, ja molt jove va mostrar una gran sensibilitat per a la cultura catalana que expressava en la revista il·lustrada El Francolí, que va fundar. Hi va publicar més de 200 contribucions: articles, fotos i dibuixos.
Com a empresari va desenvolupar els cubs de brou concentrat de la marca Gallina Blanca el 1937 (abans conegut com a Gallina d'Or) que van conèixer un gran èxit i van ser la base d'un futur imperi comercial. Lluís Carulla i la seva esposa, Maria Font, iniciaren la producció en una fàbrica situada al passeig de Gràcia de Barcelona. El mateix any, l'empresa adoptà el nom de Gallina Blanca i de bon principi ja destacà per un concepte innovador de la publicitat. Tres anys després, l'empresa havia de mudar-se a una fàbrica més àmplia. Lluís Carulla era un dels primers a utilitzar la publicitat radiofònica. Un altre producte molt conegut serà l'Avecrem. El 1955, obre una fàbrica nova a Sant Joan Despí. El 1965 l'empresa canvia el nom i esdevé Agrolimen, un grup d'indústria alimentària familiar amb vocació internacional. El 2004, el grup era actiu en 100 països, tenia trenta fàbriques i ocupava uns deu mil treballadors.
Com a mecenes, sempre va voler defensar la llengua i la cultura catalanes. El 1961 va fundar l'Òmnium Cultural amb Joan Baptiste Cendrós i Carbonell, Fèlix Millet i Maristany, Joan Vallvé i Creus i Pau Riera i Sala. També va revitalitzar l'Orfeó Català i va fundar la Fundació Jaume I, actualment anomenada Fundació Carulla, l'editorial Barcino i finalment el Museu de la Vida Rural ubicat a la seva casa pairal a l'Espluga de Francolí.
Pel seu mèrits va obtenir la Creu de Sant Jordi el 1982 i el govern de Felipe González li va atorgar la primera Medalla del Treball el 1986.

## Referències

* ↑ «Lluís Carulla i Canals». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Brotons, Ròmul. El triomf de la imaginació, 60 invents que han canviat el món (o gairebé). Barcelona: Albertí Editor, 2010, p. 28 i 38. ISBN 978-84-7246088-1. Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
* ↑ «El grup Agrolimen es compromet a catalanitzar les webs», a Racó Català, 2 de març de 2004
* 1 2 Cullell, Pere; Farràs, Andreu. L'oasi català. Barcelona: Planeta, 2001, p. 266.
# Llista de videojocs simuladors de vol

Aquest article és una llista de videojocs simuladors de vol.
| Videojoc | Desenvolupador | Distribuïdors | Data de publicació | Plataforma |
| Ace Combat | | | | |
| Ace Combat 5: Squadron Leader | Namco | | 21 d'octubre del 2004 (JP) 24 d'octubre del 2004 (EUA) 18 de febrer del 2005 (UE i Països Catalans) | PlayStation 2 |
| Ace Combat: The Belkan War | Namco | Namco | 23 de març del 2006 25 d'abril del 2006 / 15 de setembre del 2006 14 de setembre del 2006 | PlayStation 2 |
| B-17 Flying Fortress (videojoc) | | | | |
| Blazing Angels: Squadrons of WWII | Ubisoft | Ubisoft | | Microsoft Windows Wii Playstation 3 Xbox Xbox 360 |
| Chuck Yeager's Air Combat | Brent Iverson | Electronic Arts | 1991 | MS-DOS Mac OS |
| Elite | David Braben i Ian Bell | Acornsoft (1984), Firebird (1984-) | 1984 | BBC Micro |
| European Air War | MicroProse | MicroProse | Any 2000 | Microsoft Windows |
| Falcon 4.0 | MicroProse | MicroProse | 1998 | Microsoft Windows |
| FlightGear | FlightGear build team | | 17 de desembre del 2007 1.0 | Mac OS X Linux Microsoft Windows |
| Freespace 2 | | | | |
| Lock On: Modern Air Combat | Eagle Dynamics | Ubisoft | 2003 | Microsoft Windows |
| Flight Simulator | Microsoft Games Studios | Microsoft | 2006 | Microsoft Windows |
| Pilotwings | Nintendo | Nintendo | 21 de desembre de 1990 13 d'agost de 1991 / 21 de gener de 1993 | Super Nintendo Virtual Console |
| Star Wars: TIE Fighter | Totally Games | LucasArts | 1994, 1995 | MS-DOS Mac OS |
| Wing Commander I | Origin Systems | Origin Systems | 1990 | MS-DOS Amiga Sega CD Super Nintendo PlayStation Portable |
| Wing Commander II: Vengeance of the Kilrathi | Origin Systems | Origin Systems | 1991 | MS-DOS |
| Wing Commander III: Heart of the Tiger | Origin Systems | Origin Systems | 1994 | MS-DOS 3DO PlayStation Mac OS |
| Wing Commander IV: The Price of Freedom | Origin Systems | Electronic Arts | 31 de desembre de 1995 (Windows) / 17 de febrer de 1998 (Windows) 17 de febrer de 1998 (Windows) | MS-DOS Microsoft Windows PlayStation Mac OS |
| Wing Commander: Armada | Origin Systems | Electronic Arts | 1994 | MS-DOS |
| Wing Commander: Privateer | Origin Systems | Electronic Arts | 1993 | MS-DOS Mac OS |
| Wing Commander: Prophecy | Origin Systems | Electronic Arts | 1997 Windows 2003 Game Boy Advance | Microsoft Windows Game Boy Advance |
| Wings | Cinemaware | Cinemaware | 1990 | Amiga Game Boy Advance |
| X-Plane | | | | |
# Caló des Mort

Caló des Mort és una petita cala situada al sud de l'illa de Formentera, entre les platges de Migjorn i es Ram.
Es troba a l'extrem oriental de la platja de Migjorn, on comencen els penya-segats de la Mola. És una petita cala de difícil accés, amb un talús rocós, platja d'arena, aigües cristal·lines amb un fons de roques i arena, i la presència d'escars, varadors artesanals per barques petites. La caleta està envoltada per una frondosa pinada, i gaudeix d'una immillorable vista panoràmica de la costa sud de Formentera. En aquesta petita cala es practica el nudisme.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Caló des Mort
* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, es Ram

## Enllaços externs

* «Caló des Mort Arxivat 2012-06-30 a Wayback Machine.». Platges de les Illes Balears. Govern de les Illes Balears.
* «Caló des Mort Arxivat 2012-12-14 a Wayback Machine.». Web Oficial de Turisme de Formentera.
* «Caló des Mort Arxivat 2011-08-07 a Wayback Machine.». Playas y Resorts.
# Henry Bean

Henry Bean (nascut el 3 d'agost de 1945) és un guionista, director de cinema, productor de cinema, novel·lista i actor nord-americà.
Més conegut com a guionista, Bean va escriure els guions d’ Assumptes bruts, La cara bruta de la llei, Venus Rising, El creient, Basic Instinct 2 i Noise. Bean va dirigir El creient i Noise. També va actuar a El creient, i va ser productor de La cara bruta de la llei i Noise.

## Vida

Bean va néixer a Filadelfia, fill de Fahnya (née Schorr) i Donald Bean (advocat). Bean és jueu. Va rebre un BA de la Universitat Yale el 1967; i un MA de la Universitat Stanford el 1973.

## Carrera

La novel·la de Bean de 1983 False Match va guanyar el premi del PEN Center USA per "Primera Ficció".
El creient va ser guardonat amb el Gran Premi del Jurat dramàtic al Festival de Sundance de 2001; el Sant Jordi d'Or al 23è Festival Internacional de Cinema de Moscou; i Bean va ser nomenat "Director Emergent" als Gotham Independent Film Awards de 2001.
Bean va ser la inspiració per al protagonista de Noise. Estava tan cansat del soroll constant al seu voltant i a casa seva a la ciutat de Nova York que va decidir prendre la justícia per la seva mà. Si sonava una alarma del cotxe i el propietari del vehicle no rectificava la situació, en Bean entraria al cotxe per desactivar l'alarma del cotxe infractor. Finalment, Bean va ser arrestat i empresonat. Admet haver-ho fet unes quantes vegades més des de llavors.
Bean va ser coguionista de dos episodis de la segona temporada de The OA.

## Vida personal

Bean es va casar amb Nancy Eliason el 3 de gener de 1968; es van divorciar el 14 de febrer de 1970. Es va casar amb la guionista Leora Barish el 23 de març de 1980.

## Filmografia

| Any | Títol | Director | Guionista | Productor | Notes |
| 1983 | Running Brave | No | Sí | No | |
| 1990 | Assumptes bruts | No | Sí | No | |
| 1992 | La cara bruta de la llei | No | Sí | Sí | |
| 1995 | Venus Rising | No | Sí | No | |
| 2001 | El creient | Sí | Sí | No | Paper com a "Ilio Manzetti" |
| 2006 | Basic Instinct 2 | No | Sí | No | |
| 2007 | Noise | Sí | Sí | Sí | |

## Referències

* 1 2 3 Contemporary Theatre, Film and Television: Volume 53 (en anglès), 14 desembre 2009 [Consulta: 11 agost 2021].
* ↑ Bean, Henry. The Believer: Confronting Jewish Self-Hatred (en anglès). Basic Books, 25 febrer 2002, p. 201. ISBN 978-1-56025-372-3.
* ↑ «A Question of Identity for the Man Behind 'The Believer'». Los Angeles Times, 15-03-2002 [Consulta: 11 agost 2021].
* ↑ Bean, Henry. False Match (en anglès). Poseidon Press, 1982. ISBN 978-0-671-44251-4.
* ↑ «Past Winners» (en anglès). PEN America. Arxivat de l'original el 13 d’abril 2021. [Consulta: 11 agost 2021].
* ↑ «23rd Moscow International Film Festival (2001)». MIFF. [Consulta: 11 agost 2021].
* ↑ Denby, David (May 12, 2008). «The Unquiet Life». The New Yorker.
* ↑ «Tim Robbins wages crusade against noise in new film» (en anglès). Reuters, 23-10-2007 [Consulta: 11 agost 2021].