OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pau de Tricastin

Pau de Tricastin (Reims, Gàl·lia, segle iv - Saint-Paul-Trois-Châteaux, començament del s. V) fou un personatge llegendari, de qui es diu que fou bisbe de Tricastin, vila a la qual donaria el seu nom actual. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Vida i llegenda

Només sabem que un bisbe anomenat Pau signa les actes del concili de Valença de 374, amb Emilià. S'ha suposat, a partir d'aquí, i potser pel fet que l'antiga Augusta Tricastinorum passés a dir-se Saint-Paul-Trois-Châteaux, que hauria estat bisbe d'aquesta diòcesi, tot i que la llista documentada de bisbes no comença fins al segle vi.

### Llegenda

A partir d'això, i de l'existència d'una tomba atribuïda a Pau a la catedral de Tricastin, s'elaborà una llegenda pietosa que n'explicava la vida. Pau era originari de Reims, en una família cristiana i ja de jove va mostrar molta religiositat. Als 18 anys es va casar amb una jove noble, però tots dos van acordar de mantenir-se castos. Una invasió de bàrbars va fer que fugissin cap al sud, tots dos i la mare d'ell: arribaren a Lió i decidiren de cercar un lloc solitari per fer-hi vida eremítica. Baixant pel Roine en direcció a Arle i en arribar a Saint-Rémy, s'instal·laren en una muntanya veïna.
Retirats tots tres, Pau treballava com a jornaler a un camp per obtenir recursos. Un dia, un grup d'habitants de Tricastin, que havien tingut una revelació i que el coneixien perquè la seva vida virtuosa havia començat a ésser coneguda, li digueren que venien a cercar-lo perquè fos el seu bisbe. Pensant que no era l'indicat o que se'n burlaven, els va dir que acceptaria el càrrec quan la vara que tenia florís: a l'instant, la vara es va cobrir de flors i fulles i, admirat, Pau va acceptar la seu episcopal.
La seva esposa es retirà a un convent d'Arle, on morí santament. Pau anà a Tricastin i hi ocupà la seu, essent ordenat alhora prevere i bisbe. El seu bisbat fou bo per a la ciutat i els seus habitants. Participà en el concili de Valença en 374. Governà la seu durant quaranta anys i morí en començar el segle v.

## Veneració

Sobre la seva suposada tomba s'aixecà una basílica funerària, avui catedral de Trois Châteaux. Les seves restes, però, foren destruïdes durant les guerres dels hugonots, en 1535.

## Bibliografia

* Saint Paul, évêque de Trois-Châteaux.
# Pau el Persa

Pau el Persa (en llatí Paulus, en grec antic Παυ̂λος) fou un deixeble de Nestori i diaca de l'església de Constantinoble encara que nascut a Pèrsia.
Va ser un dels més apassionats seguidors de Nestori en el moment que va esclatar l'heretgia a partir de l'any 428.
Va escriure:
* Περὶ κρίσεως, De Judicio.
* Περὶ του̂ ὄντος ἀγαθου̂, De vero Bono.
Un fragment de la primera obra el trobem citat al concili celebrat a Laterà pel Papa Martí I, en una data tardana, l'any 649, i per Màxim el Confessor en un dels seus escrits contra els heretges. Es conserva un extracte manuscrit de la segona obra.

## Referències

* ↑ 15.Paulus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 149
# Pas de deux

Un pas de deux o també pas à deux (en català, "Pas de dos") en dansa és un duet de dos ballarins. Actualment, els coreògrafs contemporanis parlen sovint de "duo" en lloc de pas de deux, quedant aquest terme, per tradició, més restringit usualment a la dansa clàssica i al ballet neoclàssic. També existeix, tot i ser menys habitual, el pas à trois, amb tres persones.
Al ballet més tradicional, amb una forta dependència de la música, consisteix en una entrée (entrada de la parella), adagio, dues variacions (una per a cada ballarí), i una coda. També és conegut com a grand pas de deux ("gran Pas de deux").
Hereu de la entrée del ballet, el pas de deux apareix a mitjans del segle xviii durant el ballet d'acció i serà desenvolupat completament durant el segle xix, en el ballet romàntic. Simbolitza l'amor d'una parella. Marius Petipa li va proporcionar una estructura fixa composta d'un adagio, una variació masculina, una variació femenina i d'una coda.

## Figures

En el pas de deux poden executar-se una gran varietat de figures en parella, per exemple:
* promenade (passejada): una caminata més o menys ràpida dels dos ballarins, un al costat de l'altre i sovint agafant-se dels braços per l'esquena. Una variant n'és que un d'ells, sovint el noi, agafat així gira al voltant d'ella, que conseqüentment ha de girar sobre ella mateixa i per a poder-ho fer està sobre les puntes, normalment sobre una sola cama.
* pirouette (volta o gir): mentre la ballarina gira sobre ella mateixa, el ballarí l'acompanya amb les seves mans al tors d'ella.
* saute (aixecada): la ballarina salta i el ballarí l'agafa acompanyant-la, fent l'efecte que l'aixeca o l'ajuda a aixecar-se del terra.

## Pas de deux famosos

* "El cigne negre", a l'Acte III de El llac dels cignes (Piotr Ilitx Txaikovski, 1877).
* "L'ocell blau", a l'Acte III de La Bella Dorment (Txaikovski, 1889)
* "Pas de deux de la Fada de Sucre", de El Trencanous (Txaikovski)
* Acte II de Giselle (Música d'Adolphe Adam)
* "Diane et Acteon", a Le Roi Candaule (Cesare Pugni)
* Romeu i Julieta (Serguei Prokófiev)
* "Gran pas de deux" de l'Acte III de Don Quixote (Ludwig Minkus)
* Aigües primaverals (Serguei Rakhmàninov)
* "Grand Pas de deux", Coppélia (Léo Delibes)

## Enllaços externs

* Pas de deux Don Quijote: Tamara Rojo - Julio Bocca
* Pas de deux El corsari: Tamara Rojo - José Manuel Carreño
# Pas de deux (curtmetratge)

Pas de deux (estrenada com a Duo als Estats Units) és una videodansa de 1968 dirigida per Norman McLaren, produïda pel National Film Board of Canada.
La pel·lícula fou fotografiada en estructures d'alt contrast amb impressió òptica, a pas i repetició, per obtenir un aspecte sensual i gairebé estroboscòpic. Mostra una ballarina (Margaret Mercier) ballant per ella mateixa (o millor dit, amb imatges d'ella mateixa), abans d'unir-se a un dansaire masculí (Vincent Warren), per interpretar el pas de deux del títol, com a coreografiada per Ludmilla Chiriaeff.
La pel·lícula fou coreografiada amb música de flauta de pan romanesa.

## Premis

Pas de deux ha rebut 17 premis, inclòs el Premi BAFTA de 1969 a la millor pel·lícula animada i una nominació als Oscar com a Duo. També va rebre el premi al millor curtmetratge en la 14a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia.

## Referències

* 1 2 Alain, Dubeau. Guide to the Cinema(s) of Canada. Greenwood Press, 2001, p. 168. ISBN 978-0-313-29931-5.
* ↑ Melnyk, George. One Hundred Years of Canadian Cinema. University of Toronto Press, 2004, p. 72. ISBN 978-0-8020-8444-6.
* ↑ «DUO». Academy Awards Database. [Consulta: 19 gener 2015].
* ↑ Bafta Home - The BAFTA site
* ↑ Barcelona: Concesión de los Premios San Jorge de Cinematografía, La Vanguardia, 4 d'abril de 1970
* Collins, Maynard (1976). Norman McLaren (Canadian film series): Canadian Film Institute. ASIN B0006CVBIW

## Enllaços externs

* Veure online al web de la NFB
* Pas de deux a YouTube
* Pas de deux (curtmetratge) a Vimeo
# Pas de Trescazes

El Pas de Trescazes és una collada que es troba en límit dels termes municipals de la Vall de Boí i de Vilaller, a l'Alta Ribagorça; situada en el límit del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i la seva zona perifèrica.
El coll està situat a 2.908 metres d'altitud, en la cresta del Massís del Besiberri, entre el Besiberri Sud (S) i el Besiberri del Mig (N), comunica l'occidental Vall de Besiberri amb l'oriental Capçalera de Caldes.
El 20 de juny de 1905, Pau Peyta i Celestin Passet realitzaven la primera ascensió al Besiberri Sud. Els acompanyava el guia Trescazes, el qual va romandre en una bretxa que hi ha a la cresta al nord del cim. Ells, un cop fet el cim, baixaren a la vall de Besiberri pel coll d'Abellers, que ara és la via normal. Trescazes, en canvi, va baixar directament a la vall des de la bretxa, convertint-se en el primer a creuar d'una vall a l'altra sense passar pel coll d'Abellers. Recordant aquesta gesta, la bretxa porta el seu nom.

## Rutes

El coll és el punt més habitual per iniciar l'ascens al Besiberri del Mig. Dues són les rutes per arribar a la collada:
* des del Pletiu de Riumalo, pel Barranc de Malavesina i l'Estany de Malavesina.
* des del Pletiu de Riumalo, pel Barranc de Malavesina, l'Estany de Malavesina i la Bretxa Peyta.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Jolis, Agustí; Simó, Maria Antònia. Pallars - Aran. 4a. ed.. Barcelona: Centre Excursionista de Catalunya, 1971, p. 108 (Guies).
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Rosa Torrent i Roura

Rosa Torrent i Roura (Olot, 1959) és una escriptora, pintora, professora i poeta catalana. Mestra de professió, va començar a publicar als 40 anys.
El 2023 va publicar la seva darrera novel·la, Tres desitjos, una obra de tipus psicològic.
Com a poeta, ha guanyat diversos premis de poesia, com el Premi Joan Teixidor de Poesia dels Premis Literaris Ciutat d’Olot i ha publicat tres poemaris.
Com a pintora, ha exposat al Museu d'Olot, entre d'altres llocs.

## Obra
### Novel·la

* Segones oportunitats (Gregal, 2019)
* Penjats d’un film (Oliveras, 2020)
* Tres desitjos (2023)

### Poesia

* Il·lusionisme (Viena)

## Referències

* 1 2 3 Casas, Jordi. «Rosa Torrent s'endinsa en la novel·la psicològica - 17 abril 2023», 29-10-2023. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ Ara. «Ramon Erra, Rosa Torrent i Jordi Ortiz, Premis Ciutat d'Olot 2014», 09-06-2014. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ «Rosa Torrent presentarà el seu llibre de haikus i la seva primera exposició de pintures». [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ «Rosa Torrent | Viena Editorial». [Consulta: 29 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista a Rosa Torrent
# San Pancrazio

San Pancrazio és una basílica menor del turó de Janícul, a Roma. Té un títol cardenalici associat i el segle xvii va ser confiada als Carmelites descalços.
La basílica fou construïda per voluntat del Papa Símmac (498-514) a l'indret on Pancraç de Roma va morir màrtir als 14 anys, el 12 de maig del 304, durant el regne de Dioclecià, que va protagonitzar diverses persecucions als cristians. De fet, a l'església hi ha dues entrades molt estretes a les catacumbes, que donen testimoni de les dificultats de la vida dels cristians. A la primera meitat del segle vii, durant el pontificat del papa Onori I, la basílica va ser completament reconstruïda a fi que el sepulcre de sant Pancraç quedés exactament a sota de l'altar major.

## Referències

* ↑ Liber Pontificalis I, 262: «En aquest moment es va fer la basílica de Sant Pancraç, que també va tenir un arc de plata, amb un pes de 15 lliures»
* ↑ Liber Pontificalis I, 324.
# Malden (Nova York)

Malden és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 413 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Malden tenia 413 habitants, 153 habitatges, i 106 famílies. La densitat de població era de 312,7 habitants per km².
Dels 153 habitatges en un 32% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,2% hi vivien parelles casades, en un 10,5% dones solteres, i en un 30,7% no eren unitats familiars. En el 26,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,7 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,32.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,1% tenia menys de 18 anys, un 9,4% entre 18 i 24, un 30% entre 25 i 44, un 24,5% de 45 a 60 i un 9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.438 $ i la renda mediana per família de 41.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.558 $ mentre que les dones 18.333 $. La renda per capita de la població era de 17.962 $. Entorn del 6,4% de les famílies i el 5,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Malden». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Malden». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Bismutotantalita

La bismutotantalita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup de la cervantita. Rep el nom pel seu contingut en bismut i per la seva relació amb la tantalita.

## Característiques

La bismutotantalita és un òxid de fórmula química BiTaO₄. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 5 i 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bismutotantalita pertany a «04.De: Òxids i hidròxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars amb cations de mida mitjana; amb diversos poliedres» juntament amb els següents minerals: downeyita, koragoïta, koechlinita, russel·lita, tungstibita, tel·lurita, paratel·lurita, bismutocolumbita, cervantita, estibiotantalita, estibiocolumbita, clinocervantita i baddeleyita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Gamba, al comtat de Busiiro, que es troba al districte de Wakiso, Uganda. També ha estat descrita en altres localitats properes de la mateixa regió, així com a Zimbabwe, Moçambic, Madagascar, Rússia, el Japó, la República Popular de la Xina, Austràlia, Brasil, els Estats Units, el Canadà, l'Argentina i Itàlia.

## Referències

* ↑ «Bismutotantalite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 febrer 2017].
# Plectorhinchus plagiodesmus

Plectorhinchus plagiodesmus és una espècie de peix de la família dels hemúlids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 90 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Somàlia fins a KwaZulu-Natal (Sud-àfrica) i Madagascar.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Fowler, H. W. 1935. South African fishes received from Mr. H. W. Bell-Marley in 1935. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 87: 361-408.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Smith, M.M. i R.J. McKay, 1986. Haemulidae. p. 564-571. In M.M. Smith and P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Villa Sant'Elia

La Vil·la Sant'Elia és una vil·la que es troba al poble de Las Tronas, situat als afores del municipi de l'Alguer, catalogat com a Bé Cultural per la Regió Autònoma de Sardenya. No s'ha de confondre amb una vil·la anomenada igual situada a Sassari, també a Sardenya, i inspirada també pel barroc tardà.

## Descripció

Situada a prop del mar, es va construir amb el model arquitectònic del castell medieval, freqüent entre els segles XIX i XX. Els elements que justifiquen aquesta afirmació són els merlets que acaben la cornisa, els arcs apuntats de les finestres, la torre tradicional i petites decoracions d'algunes obertures. Es va reformar afegint dues plantes a la part superior, el que va alterar el volum i aparença originals.

## Història

Pertanyia a la família piemontesa Arborio Mella di Sant'Elia, que ho va vendre l'any 1959 per ser utilitzat com a hotel.

## Referències

* 1 2 3 «Alghero, Villa Sant'Elia». Patrimoni. Regione Autonoma della Sardegna. [Consulta: 22 setembre 2018].
* ↑ Studi sardi. Gallizzi., 1950, p. 299.

## Bibliografia complementària

* S. Serra, Ville e palazzi della nobiltà in Sardegna, Cagliari, AM&D, 1997, pp. 32-33;
* F. Masala, Architettura dall'Unità d'Italia alla fine del '900, collana "Storia dell'arte in Sardegna", Nuoro, Ilisso, 2001, sch. 14.
# Greysia Polii

Greysia Polii (n. 11 ago 1987 a Jakarta) és una esportista d'Indonèsia que competeix en bàdminton en la categoria de dobles. La seva parella actual és Nitya Krishinda Maheswari. Polii segueix sent una atleta amb talent, fins i tot després d'haver estat trobat culpable d'arranjament de partits en els Jocs Olímpics de 2012.

## Referències

* ↑ Reports: Eight Badminton Players Tossed Out Of Olympics

## Enllaços externs

* Greysia Polii al BWF.tournamentsoftware.com
* Greysia Polii a la BWFbadminton.com
# Bismutoferrita

La bismutoferrita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom per la seva composició: bismut i ferro.

## Característiques

La bismutoferrita és un silicat de fórmula química Fe₂$^{3+}$Bi(SiO₄)₂(OH). Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6. És l'anàleg de bismut de la chapmanita, amb la qual es confon fàcilment.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bismutoferrita pertany a «09.ED: Fil·losilicats amb capes de caolinita, compostos per xarxes tetraèdriques i octaèdriques» juntament amb els següents minerals: dickita, caolinita, nacrita, odinita, hal·loysita, hisingerita, hal·loysita-7Å, amesita, antigorita, berthierina, brindleyita, caryopilita, crisòtil, cronstedtita, fraipontita, greenalita, kel·lyïta, lizardita, manandonita, nepouïta, pecoraïta, guidottiïta, al·lòfana, crisocol·la, imogolita, neotocita i chapmanita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al districte de Schneeberg, a Saxònia, Alemanya. Posteriorment també ha estat descrita en diversos indrets d'Alemanya, així com de la República Txeca, França, Anglaterra, Polònia, Romania, Rússia, Sud-àfrica, el Japó, Austràlia, Bolívia, el Canadà i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Bismutoferrite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 abril 2019].
# Bismutostibiconita

La bismutostibiconita és un mineral de la classe dels òxids. El seu nom fa referència al fet que és el membre amb bismut del grup de l'estibiconita.

## Característiques

La bismutostibiconita és un òxid de fórmula química (Bi,Fe$^{3+}$,☐)Sb5+ 2O₇. Cristal·litza en el sistema isomètric. Els seus cristalls són sempre anèdrics, formant crostes terroses. La seva duresa a l'escala de Mohs és de 4 a 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bismutostibiconita pertany a «04.DH: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); plans que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: brannerita, ortobrannerita, thorutita, kassita, lucasita-(Ce), bariomicrolita, bariopiroclor, betafita, bismutomicrolita, calciobetafita, ceriopiroclor, cesstibtantita, jixianita, hidropiroclor, natrobistantita, plumbopiroclor, plumbomicrolita, plumbobetafita, estibiomicrolita, estronciopiroclor, estanomicrolita, estibiobetafita, uranpiroclor, itrobetafita, itropiroclor, fluornatromicrolita, bismutopiroclor, hidrokenoelsmoreïta, oxiplumboromeïta, monimolita, cuproromeïta, stetefeldtita, estibiconita, rosiaïta, zirconolita, liandratita, petscheckita, ingersonita i pittongita.

## Formació i jaciments

La bismutostibiconita és un mineral secundari format com a producte d'alteració de tetraedrita-tennantita amb contingut de bismut. Ha estat descrita a Alemanya, Austràlia i els Estats Units.
Sol trobar-se associada a altres minerals com: tetraedrita-tennantita, calcopirita, beyerita, atelestita, preisingerita, bismutita, malaquita, atzurita, olivenita.

## Referències

* 1 2 3 «Bismutostibiconite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 «Bismutostibiconite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 8 de maig 2019. [Consulta: 4 abril 2018].
# Mixàkovo

Mixàkovo (en rus: Мишаково) és un poble de la República de Komi, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 23 habitants.

## Referències

* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010. Итоги переписи по Республике Коми. Том 1 Численность, размещение, возрастно-половой состав населения». Комистат, 2018. Arxivat de l'original el 2021-07-11. [Consulta: 6 juliol 2021].
* ↑ Коряков Ю.Б.. «База данных "Этно-языковой состав населённых пунктов России"». Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 6 juliol 2021].
# Black Coal, Thin Ice

Black Coal, Thin Ice (xinès: 白日焰火; pinyin: Bai Ri Yan Huo) és una pel·lícula dirigida per Diao Yinan que ha reconegut la influència del cinema negre nord-americà i de l'expressionisme alemany. Ha rebut el premi Os d'Or com a millor pel·lícula i l'Os de Plata per a l'actor Liao Fan (Festival de Berlín 2014). El públic del Festival de Sant Sebastià (en la secció "Perles") l'ha acollit fredament.

## Argument

L'any 1999, el policia Zhang Zili abandona el cos arran la terrible mort de dos de companys seus en el transcurs d'una investigació d'un assassinat a Manxúria que finalment no quedarà resolt. Zhang que quedarà ferit, treballarà de guarda de seguretat amb problemes amb l'alcohol. Al cap de cinc anys l'assassí torna a matar i llavors Zhang decideix actuar pel seu compte. La policia local sospita de l'esposa de la primera víctima, Wu Zhizhen.

## Repartiment

* Liao Fan
* Gwei Lun-mei
* Wang Xuebing
* Wang Jingchun
* Yu Ailei
* Ni Jingyang

## Premis i nominacions
### Premis

* 2014: Os d'Or per Diao Yi'nan
* 2014: Os de Plata a la millor interpretació masculina per Liao Fan
# Momodu Mutairu

Momodu Mutairu (Nigèria, 2 de setembre de 1975) és un futbolista nigerià que disputà dos partits amb la selecció de Nigèria.

## Referències

* ↑ National Football Teams