OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Portada/article juliol 3
## Babakotia radofilai

Babakotia és un gènere extint de lèmur de mida mitjana de Madagascar que només conté una sola espècie, Babakotia radofilai. Juntament amb Palaeopropithecus, Archaeoindris i Mesopropithecus, forma la família dels paleopropitècids, coneguts amb el nom de lèmurs peresós. El nom Babakotia ve del nom malgaix de l'indri, babakoto, amb el qual estan relacionats aquesta espècie i tots els altres lèmurs peresós. A causa de la seva mescla de caràcters morfològics que representen etapes intermèdies entre els índrids vivents i els grans lèmurs peresós, ha contribuït a aclarir la relació entre ambdós grups i els propers lèmurs mico, també extints.
Babakotia radofilai i els altres lèmurs peresós comparteixen molts caràcters amb els peresosos vivents, un exemple d'evolució convergent. Tenia els avantbraços llargs, dits corbs i les articulacions del maluc i els turmells molt mòbils. El crani era més robust que el dels índrids, però no tant com el dels lèmurs peresós més grossos.
# Clorur d'estany(II)

El clorur d'estany(II) és una sal inorgànica de forma sòlida cristal·lina de color blanc. La seva fórmula molecular és SnCl₂. Forma un dihidrat estable, així que sovint s'escriu SnCl₂·2H₂O. El SnCl₂ és un agent reductor que s'utilitza molt sovint en solucions àcides. És tòxic en cas d'ingestió o inhalació.

## Referències

* ↑ «Clorur d'estany (II)». Universitat de Barcelona. [Consulta: 30 juliol 2023].
# Brama australis

Brama australis és una espècie de peix de la família dels bràmids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 47 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Xile.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Castell de Forna

El castell de Forna és una fortalesa situada al terme municipal de l'Atzúbia, dalt del nucli de Forna (Marina Alta). És d'estil àrab-templari i es construí al segle xiii a partir de restes de la torre nord-est. Posteriorment es va reformar, als segles xv i xvi.

## Història

Possiblement data de finals del segle xii, amb l'edificació de la torre nord-est, construïda en l'època dels almohades. Va estar en possessió del cabdill àrab Al-Azraq fins que el va conquerir Jaume I, que el va cedir l'any 1258 a Arnau de Romaní.
El castell està situat en un lloc estratègicament important, podria controlar una ruta important del trànsit. Al segle xv se'n feu una reconstrucció que el va transformar en una residència feudal. En aquell moment era propietat de la família dels Cruïlles, més tard, en el segle xvii, la possessió es van traslladar a la família de Júlia Figuerola.
Va ser declarat Bé d'Interés Cultural amb categoria de Monument. L'any 2003 va ser restaurat.

## Descripció

Tot i ser un castell, té unes característiques més de palau que d'una fortificació. De planta més o menys quadrada, té dues altures amb pati central (a doble altura i amb un aljub al centre) i una torre a cada cantó. Com a sistema constructiu s'utilitza el tapial sobre maçoneria amb les obertures remarcades amb rajoles. La porta d'accés al castell es troba al costat nord, entre dues torres.
El castell pertany al gòtic valencià amb una tipologia similar als castells d'Albalat dels Sorells, Bétera, i Alaquàs. Es troba en un relatiu bon estat de conservació, sense haver patit canvis substancials en el seu estat original.
Les poques obertures a l'exterior que té, tractant-se d'un edifici militar, són en forma d'arc apuntat. El pati central servix de distribuïdor de les estances, a la primera planta les cavallerisses, la cuina, el menjador i una gran sala amb grans finestres que donen al pati, a la planta superior es troben les habitacions.
Les torres són semiindepentents arquitectònicament. A la torre del nord-est, més gran que la resta, hi ha una sala coberta amb volta de creueria. A la torre nord hi destaquen les pintures murals conservades al nivell inferior, que representen, entre altres coses, escenes amb vaixells, cavallers i motius zoomorfs.

## Referències

* L'article pren de referència l'informe de BIC incoat per la Consellería de Cultura de la Generalitat Valenciana.
* 1 2 «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ «Informe tècnic del Museu Arqueològic Provincial d'Alacant». Arxivat de l'original el 2010-05-08. [Consulta: 13 gener 2010].
* ↑ «Apunts historiogràfics sobre la Marina Alta».
* ↑ «Castell de Forna». Ajuntament de l'Atzúbia i Forna. Arxivat de l'original el 2014-08-22. [Consulta: 18 novembre 2013].
* ↑ «El Castell de Forna obre les seues portes després d'un any». Vilaweb, 23-09-2003.

## Enllaços externs

* Catàleg del Patrimoni Cultural Valencià
# Carrer Sant Francesc (Vilassar de Mar)

El Carrer Sant Francesc és una obra del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que conté diversos edificis inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Cases de pescadors

Les Cases de pescadors o Cases del carrer Sant Francesc són dues cases situades als números 26 i 28 d'un carrer cèntric, a prop del mar i orientades d'esquena a aquest que formen part conjuntament de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. S'anomenen, per les seves característiques, casa de pescadors o mediterrània. Són cases petites i senzilles que antigament eren utilitzades com a refugi temporal de pescadors. Són de planta baixa i un pis amb escala exterior i portes d'entrada independents a cada planta. La planta baixa té un portal ample i s'utilitza com a garatge o magatzem. Al primer pis hi ha l'habitatge amb la cuina i els dormitoris. La coberta és de teula amb vessants d'aigües cap a les dues façanes. A la part posterior hi ha una eixida a la que s'accedeix per la planta baixa. Els murs són de tàpia, arrebossats i pintats de blanc. Actualment són residència permanent.
La casa de pescadors o mediterrània és l'últim vestigi de casa refugi de la costa catalana. Eren utilitzades, en principi, com a refugi pels habitants de Vilassar de Dalt quan baixaven a la costa. La planta baixa servia per guardar la barca i les eines de pesca i el pis com a habitatge durant el temps de pesca. En un mapa de 1720 de Josep Aparici figura el Veïnat de Mar o "Casas de Mar".

## Número 15

L'habitatge del número 15 del carrer Sant Francesc és una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Hi ha una reixa de ferro que tanca la finestra de la planta baixa. Es caracteritza per la gran profusió de peces de ferro encreuades, reganyols i altres elements purament ornamentals. Pràcticament no hi ha línies rectes exceptuant les que formen l'estructura del reixat. Vista des de l'exterior, es constata la forma convexa, seguint la forma de l'ampit de la finestra.
La reixa queda coronada per una garlanda i la data de realització és 1852.

## Referències

* 1 2 «Cases del carrer Sant Francesc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
* 1 2 3 4 «Carrer Sant Francesc, 15». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Ferdulf de Friül

Ferdulf, originari del territori de Ligúria, va ser duc de Friül, en algun moment entre el final del regnat de Cunipert (688-700) i el començament de la de Aripert II (701-12) potser vers el 696 a 705. No hi ha evidència per associar el seu mandat només l'any 705 o fins i tot per suggerir que fou molt breu. Pau el Diaca el descriu com "un home complicat i vanitós" (homo lubricus et elatus) que havia obtingut el ducat després de la mort del duc Adó.
Es diu que desitjava "la glòria d'una victòria sobre els eslaus" (Pau el Diaca, Història Langobardorum VI, XXIV). Va pagar alguns eslaus per envair el seu país per tal que ell pogués defensar-lo, però alguns dels eslaus van irrompre a les deveses ramaderes i es van emportar ramats com a botí. Argait (el nom significa "covard, inert o sense valor en longobàrdic), el magistrat local (sculdahis), els va perseguir, però no va poder atrapar-los; posteriorment, es va reunir amb Ferdulf que li va preguntar què havia estat dels lladres i Argait va indicar que havien fugit. Ferdulf enfurismat, segons diu Pau, va dir "quan es pot fer alguna cosa amb valor, quan es porta el nom d'Argait que prové de la paraula covard"; Argait va respondre que cap dels eslaus havia de morir "fins que els altres sàpiguen qui és el major covard".
Uns dies més tard, el veritable exèrcit eslau que Ferdulf havia contractat, va arribar i va prendre posició en un turó. Ferdulf inicialment va decidir intentar desafiar-los en un terreny més pla, però Argait va pujar cap al turó i, temorós de ser titllat de covard, Ferdulf el va seguir. Tota la cavalleria llombarda va morir i la noblesa friulana va quedar delmada; també Argait va morir
L'episodi és interessant, ja que la conversa entre Ferdulf i Argait es diu per Pau que fou efectuada en "vulgaria verba" i pot indicar longobàrdic el que mostraria que aquesta llengua era parlada encara al nord-est d'Itàlia. La font de Pau per aquesta història no es coneix, i no aporta cap altra notícia respecte Ferdulf, pel que es creu que provindria de les tradicions orals que va poder trobar al Friül.
Va tenir com a successor a Còrvul

## Notes

* ↑ « Ibi omnis nobilitas periit Foroiulanorum; ibi Ferdulfus dux cecidit; ibi et ille qui eum provocaverat extinctus est. Tantique ibi viri fortes per contentionis malum et inprovidentiam debellati sunt, quanti possent per unam concordiam et salubre consilium multa milia sternere aemulorum »

## Bibliografia

* Pau el Diaca, Historia Langobardorum (Storia dei Longobardi, Lorenzo Valla/Mondadori, Milà 1992).
# Garber (Oklahoma)

Garber és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 845 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Garber tenia 845 habitants, 360 habitatges, i 244 famílies. La densitat de població era de 665,8 habitants per km².
Dels 360 habitatges en un 28,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,1% hi vivien parelles casades, en un 10,8% dones solteres, i en un 32,2% no eren unitats familiars. En el 31,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,93.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 7,8% entre 18 i 24, un 23,7% entre 25 i 44, un 23,2% de 45 a 60 i un 19,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.000 $ i la renda mediana per família de 32.778 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.417 $ mentre que les dones 18.750 $. La renda per capita de la població era de 13.284 $. Entorn del 8,5% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Garber». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Garber». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Lamiya Aji Baixar

Lamiya Aji Baixar, també Lamiya Aji-Baixar o Lamiya Aji Bashar (àrab: لمياء حجي بشار, Lamiyāʾ Ḥajī Baxār) (Kocho, 1998), és una activista pels drets humans iazidita iraquiana. Va ser guardonada amb el Premi Sàkharov per la Llibertat de Consciència el 2016.
Lamiya va néixer a Kocho, a prop de Sinjar, a l'Iraq. L'agost de 2014, quan tenia setze anys i durant la guerra civil iraquiana, el seu poble va ser atacat per membres de l'Estat Islàmic d'Iraq, que van matar tots els homes adults. Ella, juntament amb Nadia Murad, va ser segrestada, retinguda i obligada a exercir com a esclava sexual pels jihadistes durant 20 mesos. També es va veure obligada a fabricar armilles explosives i preparar cotxes bomba.
A l'abril de 2016 va aconseguir escapar i durant la seva fugida cap al Kurdistan, en travessar un camp de mines, va trepitjar una i resultà ferida per l'explosió que li va produir greus cremades i ferides a la cara i va perdre l'ull dret. Fou acollida per l'organització iraquiana-alemana Air Bridge Iraq i tractada medicament a Alemanya. Resideix a Stuttgart, exerceix com a portaveu de les dones víctimes de la campanya de violència sexual i participa activament en el suport de dones i nens víctimes de l'esclavitud i la barbàrie per part de Daeix. El 2016 fou guardonada amb el Premi Sàkharov del Parlament Europeu.

## Referències

* ↑ «Nadia Murad i Lamiya Aji Bashar, Premi Sakharov 2016 del Parlament Europeu». Solidaris. Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. [Consulta: 20 gener 2018].
* 1 2 3 «Nadia Murad i Lamiya Aji Baixar reben avui el premi Sàkharov del Parlament Europeu». VilaWeb, 12-12-2016 [Consulta: 20 gener 2018].
* 1 2 «Lamiya Aji Bashar demana ajuda per als milers de yazidites víctimes d'Estat Islàmic a l'Iraq». Catalunya migdia. Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. [Consulta: 20 gener 2018].
* 1 2 Hussein, Rikar «Yazidi Woman, Disfigured by Mine After Escaping IS, Awaits Aid». VOA news, 06-05-2016 [Consulta: 20 gener 2018].
* ↑ «Prix Sakharov : Nadia Murad et Lamia Haji Bachar, d'esclaves de Daech à voix des Yézidis». L'Obs, 27-10-2016 [Consulta: 20 gener 2018].
* ↑ «Crec que em vaig poder escapar perquè havia de ser la veu de les víctimes». Ara, 13-12-2016 [Consulta: 20 gener 2018].
# Prosser (Washington)

Prosser és una població dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 4.838 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Prosser tenia 4.838 habitants. La densitat de població era de 434,4 habitants per km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,5% tenia menys de 18 anys, un 9,6% entre 18 i 24, un 26% entre 25 i 44, un 19,5% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.185 $ i la renda mediana per família de 45.162 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.750 $ mentre que les dones 26.146 $. La renda per capita de la població era de 16.302 $. Aproximadament l'11,5% de les famílies i el 13,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ «Geographic Comparison Table- Prosser». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Fact Sheet- Prosser». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
# CSA

CSA té els següents significats:
* Confederate States of America, Estats Confederats d'Amèrica.
* Canadian Space Agency, Agència Espacial Canadenca.
* Codi OASI de l'aerolínia txeca CSA Czech Airlines.
* Centro Sportivo Alagoano, equip de futbol brasiler.
* Centre social autogestionat
# Casa Fernando Vendrell

Casa Fernando Vendrell és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'habitatges de tres pisos amb entresòl i baixos. Composició neoclàssica en la fatxada, amb pilastres d'ordre canviant per cada planta. Acabat amb balustrada i frontó central. Element de pedra i barana de forja.

## Referències

* ↑ «Casa Fernando Vendrell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# La Ramajería

La Ramajería és una subcomarca de la comarca de Vitigudino, a la província de Salamanca (Castella i Lleó). Els seus límits no es corresponen amb una divisió administrativa, sinó amb una denominació històric-tradicional i etnogràfica. Ocupa una superfície de 741,28 km².
La comarca comprèn 23 municipis: Almendra, Ahigal de Villarino, Barceo, Barruecopardo, Brincones, Cabeza del Caballo, Cerezal de Peñahorcada, El Manzano, El Milano, Encinasola de los Comendadores, Guadramiro, Iruelos, La Peña, La Vídola, La Zarza de Pumareda, Puertas, Saldeana, Sanchón de la Ribera, Trabanca, Valderrodrigo, Valsalabroso, Villar de Samaniego i Villasbuenas. Dintre de la comarca, els municipis de Barruecopardo, Cabeza del Caballo, Cerezal de Peñahorcada, La Peña, Saldeana i La Zarza de Pumareda formen part del Parc Natural d'Arribes del Duero.

## Etimologia

Segons el professor Antonio Llorente Maldonado, la denominació de Ramajería que sosté Fernando de Gotta és la més adequada. Ramajero és el bestiar boví de la zona de Vitigudino que en les èpoques de falta de pastures ha de recórrer a les branques dels roures per a poder sobreviure. És bestiar que es manté de vegades a força de brancatge o "ramón", d'aquí "ramajero", i per extensió "ramajero" hauria passat a significar, habitant d'aquesta comarca. Després sorgiria el macrotoponímic: Ramajería, com a terra dels ramajeros.

## Referències

* ↑ «Guía de buenas prácticas para la observación del paisaje agrario como espacio patrimonial en el oeste peninsular» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 17 gener 2015]. «La comarca de Vitigudino, a la que pertenece Brincones, cuenta con las subcomarcas de Las Arribes, El Abadengo, la Ramajería y Vitigudino (página 14)»

## Enllaços externs

* Fitxa de La Ramajería a la web del Turisme del Regne de Lleó
* Associació per al desenvolupament de la zona oest de Salamanca
# Ciclooctadecanoní

El ciclooctadecanoní, o ciclo[18]carboni, és un al·lòtrop del carboni de fórmula molecular ${\ce {C18}}$ la qual estructura és un anell de devuit carbonis enllaçats per enllaços triples alternats amb enllaços simples.
L'existència d'anells d'àtoms de carboni en dues dimensions (ciclo[n]carbons, Cn), una família d'al·lòtrops moleculars de carboni, havia estat predit teòricament i hi havia evidència de l'existència de ciclocarbons en fase gasosa. Però no fou fins al 2019 que un grup liderat per Katharina Kaiser aconseguí sintetitzar el ciclooctadecanoní i estudiar la seva estructura. La síntesi fou:
Una característica distintiva dels al·lòtrops de carboni hibridats amb sp és que posseeixen dos sistemes d'electrons π perpendiculars d'orbitals atòmics p. La regla de Hückel prediu per a sistemes conjugats cíclics i plans amb electrons (4n + 2) π una estructura aromàtica sense alternança de longitud d'enllaç. Hoffmann predí, el 1966, que es formarien dos corrents d'anell ortogonals a C$_{18}$, provocant una doble estabilització aromàtica.

## Referències

* 1 2 Kaiser, Katharina; Scriven, Lorel M.; Schulz, Fabian; Gawel, Przemyslaw; Gross, Leo «An sp-hybridized molecular carbon allotrope, cyclo[18carbon]» (en anglès). Science, 365, 6459, 20-09-2019, pàg. 1299–1301. DOI: 10.1126/science.aay1914. ISSN: 0036-8075.
# Museu del Turisme

El Museu del Turisme és un museu ubicat a Calella, inaugurat el 9 de gener de 2016. Està ubicat a l'antiga Fàbrica Llobet-Guri, a l'altura de la cruïlla amb el carrer Sant Pere de Calella de Mar, on ocupa 1.600 metres quadrats dividits en tres espais. L'equipament dona suport a la candidatura del Turisme a patrimoni immaterial de la Unesco. Es preveu que sigui un centre d'investigació i documentació i un espai per al foment de la cultura del turisme a través de propostes educatives i pedagògiques, adreçades especialment al públic escolar.

## Referències

* ↑ Cedó, Fede «El primer Museo del Turismo del mundo abre en Calella». La Vanguardia, 10-01-2016 [Consulta: 10 gener 2016].
# Castell de Sant Martí de Maldà

El Castell de Sant Martí és un castell termenat documentat el 1212, declarat bé cultural d'interès nacional.
És al capdamunt del poble de Sant Martí de Maldà, al terme de Sant Martí de Riucorb (l'Urgell). És una construcció molt reformada i reconstruïda que no deixa entreveure cap dels possibles vestigis del primitiu castell de la població. Només en una llinda d'una finestra hi ha la inscripció d'una data, 1779. Avui en dia el casal es troba organitzat amb una casa de tres plantes, on a la planta baixa té una porta d'accés d'arc de mig punt adovellat i una altra entrada al garatge. El primer pis com a úniques obertures presenta tres finestres, en una de les quals hi ha la inscripció de la data anteriorment citada i finalment la planta superior presenta un balcó porticat de columnes toscanes.

## Referències

* 1 2 «Castell de Sant Martí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Rafael Cabello de Alba

Rafael Cabello de Alba y Gracia (Montilla, 31 d'agost de 1925 – Madrid, 4 de maig de 2010) va ser un advocat i polític espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Dret per la Universitat de Granada, va iniciar la seva carrera com a Advocat de l'Estat. Posteriorment va ser president de la Diputació Provincial de Còrdova entre 1957 i 1962. Durant els 5 anys del seu mandat va actuar en matèria de proveïments, repoblacions forestals, camins, centres socials, construcció d'escoles i escorxadors.
Des de 1962 fins a 1966 va ser director general de Previsió. En aquest període es promulga la Llei de Bases de la Seguretat Social. En aquestes mateixes dates, al capdavant de la direcció general, s'engega l'hospital de la Vall d'Hebron a Barcelona. També va ser procurador en Corts entre els anys 1955 i 1974, en les tres primeres legislatures com a membre de l'administració Local, i entre els anys 1967 i 1974 com a representant de la Família.
Va sortir de l'administració per ser vicepresident de SEAT tornant a la funció pública en 1974 per ocupar el càrrec de Ministre d'Hisenda, duent a terme una dràstica retallada de la despesa pública, i Vicepresident segon del Govern entre el 29 d'octubre de 1974 i el 12 de desembre de 1975 a l'últim govern de Franco presidit per Carlos Arias Navarro.
Després del seu pas per l'administració pública va passar al sector privat en els àmbits empresarials i de l'advocacia.

## Referències

* 1 2 Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ Fallece Rafael Cabello de Alba y Gracia
* ↑ Relació de Diputats de Còrdova en corts Franquistes Arxivat 2020-10-31 a Wayback Machine.. Web del Congrés.
# La Rambla (Palma)

La Rambla és un passeig de la ciutat de Palma, a Mallorca. Es va construir a l'antic llit del torrent de la Riera, que fou desviat al que avui s'anomena Passeig Mallorca. El passeig comença a la intersecció del Carrer dels Oms, la Via Roma i el carrer Baró de Pinopar i acaba prop del Teatre Principal, a les escales que pugen cap a la plaça major.
Consta d'un passeig central per a vianants i de dos vials per al trànsit rodat a cada costat del passeig, un per a cada sentit de la circulació. Al passeig hi ha una desena de quioscs de propietat municipal que es troben en règim de concessió per a vendre plantes i flors.
Durant uns anys fou anomenada oficialment Rambla dels Ducs de Palma, ja que el Rei d'Espanya atorgà el títol de Ducs de Palma a Cristina de Borbó i de Grècia i Iñaki Urdangarín i poc després, l'Ajuntament de Palma reanomenà el Passeig. El 30 de gener de 2013 l'ajuntament recuperà el nom tradicional en considerar que els ducs no havien mostrat pel títol el degut respecte, fent-se efectiu el canvi el 8 de febrer.

## Referències

* ↑ «La Rambla dels ducs de Palma canviarà de nom». El Periódico de Catalunya, 30-01-2013. [Consulta: 9 febrer 2013].
* ↑ «Palma canvia les plaques de la Rambla per eliminar el nom dels ducs de Palma». 324.cat, 08-02-2013. [Consulta: 9 febrer 2013].