OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amo de possessió

Amo és el nom que rep a Mallorca l'arrendatari d'una possessió (unitat territorial de gestió agrària que té com a centre ses cases, lloc on hi ha la residència de l'amo, dels treballadors (missatges) i sovint la residència temporal del propietari (senyor).
Històricament hi va haver arrendataris que eren comerciants que llogaven les possessions per produir oli i comercialitzar-lo. Però la figura de l'amo, com arrendatari pagès, es va fer absolutament general a principis del segle xix. Es constituïren veritables nissagues d'amos de possessió que romanien algunes generacions a la mateixa possessió o a possessions del mateix senyor. Aquests amos eren els que gestionaven la major part de la propietat (el senyor podia retenir sota el seu control directe determinats aspectes: les caceres, els pinars, el carbó, les rotes, etc.) i que llogaven els jornalers.
Molt sovint els amos consolidaren posicions econòmiques acomodades. En aquestes circumstàncies era normal que esdevinguessin també propietaris i que els seus fills s'incorporassin a les professions liberals o a la carrera eclesiàstica. A la segona meitat del segle xix, coincidint amb la dinàmica exportadora de l'agricultura mallorquina, els amos, conjuntament amb els senyors pagesos (propietaris rurals residents a les mateixes viles, a diferència de l'aristocràcia i la gran propietat en mans de ciutadans) i els pagesos propietaris, es convertiren en els grups socials dominants a la majoria de municipis rurals. Aquest domini era econòmic, social i polític. Amb la instauració del sistema de sufragi (primer censitari i després universal) el control polític dels amos i pagesos rics es va fer més evident, ocupant sovint les batlies i regidories. És en aquesta època que hom parla a Mallorca de la implantació d'un sistema caciquista molt articulat.
Els amos de possessió mantengueren el seu prestigi i influència fins als anys cinquanta i seixanta del segle xx, quan els canvis econòmics generats per l'economia turística trasbalsaren per complet el món rural mallorquí.

## Vegeu també

* Amitger

## Referències

* ↑ «Amo». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 159. ISBN 84-8661702-2.
# Erixum II

Erixum II o Erišum II va ser un rei d'Assíria que hauria estat enderrocat per Xamxi-Adad I cap a l'any 1808 aC. La Llista dels reis d'Assíria el fa fill de Naram-Sin. En tot cas, en el seu temps potser hi havia dos reis amb aquest nom: Naram-Sin d'Assíria, possiblement el seu pare, que va governar cap als anys 1855/1840 aC i 1825/1810 aC, i Naram-Sin d'Eixnunna que va regnar potser del 1820 aC al1800 aC. És possible també que Naram-Sin d'Assíria hagués conquerit Eixnunna i es tractés del mateix rei.
Els fets no es coneixen i hi ha almenys tres possibilitats:
* Una possibilitat és que a la mort de Naram-Sin d'Assíria cap al 1815 aC, el governant de Xubat-Enlil, Xamxi-Adad I hagués intentat ocupar Ekal·latum. Erixum II, el fill i successor de Naram-Sin d'Assíria hauria demanat ajut a Naram-Sin d'Eixnunna. Aquest va rebutjar a Xamxi-Adad que va haver de fugir a Babilònia, però a la mort del rei d'Eixnunna potser el 1810 aC, Xamxi-Adad va tornar, va ocupar Ekal·latum i des d'aquesta base va conquerir Assur al cap de tres anys.
* La segona possibilitat és que cap al 1815 aC, el governant de Xubat-Enlil, Xamxi-Adad I hagués intentat ocupar Ekal·latum que governava el rei Naram-Sin d'Assíria, que va rebutjar l'atac de Xamxi-Adad i va haver de fugir a Babilònia, però a la mort del rei d'Assíria el 1810 aC, l'hauria succeït el seu fill Erixum II i Xamxi-Adad va tornar, va ocupar Ekal·latum i des d'aquesta base va conquerir Assur al cap de tres anys. Naram-Sin d'Eixnunna no va intervenir en aquest afer i va morir una mica més tard (potser el 1800 aC o poc després) deixant el regne al seu fill Daduixa.
* La tercera possibilitat és que abans del 1820 aC Naram-Sin d'Assíria va enderrocar a Ipiqadad II d'Eixnunna (que devia regnar entre el 1840 aC i el1820 aC) i va reunir els regnes d'Assur i Eixnunna a les seves mans. A la seva mort entre 1815 i 1810 aC el van succeir els seus fills, Daduixa a Eixnunna i Erixum II a Assur.
Erixum havia de ser un rei de certa edat. Puzur-Aixur II, el seu avi, va morir cap a l'any 1850 amb 70 anys o més. El seu fill Naram-Sin va pujar al tron amb uns 50 anys (en tot cas més de 40) i hauria mort també vell o molt vell entre 1815 i 1810 aC segurament amb 80 anys o més; per tant el seu fill Erixum, cap a l'any 1815 aC havia de tenir més de 50 anys. Se li assigna un regnat de 6 anys el que dificulta la segona possibilitat de les esmentades i quadra millor amb la primera (regnat d'entre el 1815 aC i el 1809 aC, enderrocat el 1808 aC). Cap al 1809 aC o 1808 aC va perdre el tron davant Xamxi-Adad I, durant l'expansió de les tribus amorrites.

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 30 octubre 2021].
* ↑ Grayson, A. Kirk (et el.). Assyrian Rulers of the Third and Second Millennia BC (to 1115 BC). Toronto: University of Toronto Press, 1987, p. 19, 41, 46. ISBN 9780802026057.
* ↑ Oliva, Juan (ed.). Textos para una historia política de Síria-Palestina: el bronce antiguo y medio. Tres Cantos: Akal, 2008, p. 140-141. ISBN 9788446019497.
# Montes (Uruguai)

Montes és un municipi de l'Uruguai meridional, ubicat a l'est del departament de Canelones. Es troba sobre la ruta 80, 6,5 quilòmetres a l'est de Migues i uns 40 km al sud-oest de la ciutat de Minas (per la ruta 8). El límit amb el departament de Lavalleja és marcat pel rierol Solís Grande. Montes va rebre la categoria de «poble» (pueblo) el 3 de novembre de 1952 mitjançant el decret 11.878.

## Població

Segons les dades del cens de l'any 2004, Montes tenia 1.713 habitants, una xifra lleugerament inferior a la de censos anteriors. La població màxima registrada al poble va ser de 2.236 habitants l'any 1975. El nombre actual d'habitants empadronats a Montes és, amb diferència, el més baix registrat des del cens de 1963.
| Any | Població |
| 1963 | 1.841 |
| 1975 | 2.236 |
| 1985 | 2.156 |
| 1996 | 1.973 |
| 2004 | 1.713 |
Font: Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai

## Govern

L'alcaldessa de Montes (alcaldesa) amb data del 2008 és María Ángel Mancuello (Front Ampli).

## Referències

* ↑ «LLEI Num. 13.299». República Oriental de l'Uruguai, Poder Legislatiu, 1952. [Consulta: 21 novembre 2011].
* ↑ «Cens del 2004 del Departament de Canelones» (XLS) (en castellà). INE, 2004. Arxivat de l'original el 2011-07-21. [Consulta: 21 novembre 2011].
* ↑ «Estadístiques 1963–1996 / M» (DOC) (en castellà). Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai, 2004. Arxivat de l'original el 2011-11-23. [Consulta: 21 novembre 2011].
* ↑ «"ALCALDES Y CONCEJALES ELECTOS EN CANELONES" a la pàgina web d'"Hoy Canelones"». Arxivat de l'original el 2013-09-27. [Consulta: 21 novembre 2011].
* ↑ "Municipis de l'Uruguai" a la pàgina web del Congrés dels Intendents (CI) Arxivat 2012-03-08 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Mapa de l'INE de Montes (castellà)
Viccionari
# Carlet (desambiguació)

«Carlet» té aquests significats:
* Geografia: Carlet, municipi de la Ribera Alta
* Història: comtat de Carlet, títol jurisdiccional
* Literatura: Pierre Carlet de Chamblain de Marivaux, conegut com a Pierre de Marivaux, autor dramàtic i novel·lista francès
* Micologia:
** Carlet (grup de bolets)
** Carlet (bolet), bolet de la família de les higroforàcies
** Carlet blanc
** Carlet vermell
** Fals carlet
# Revue Alsacienne Illustrée

Revue alsacienne illustrée fou una revista fundada el 1899 per Charles Spindler i Anselme Laugel que tenia com a objectiu fer conèixer la cultura i les tradicions alsacianes i divulgar les seves arrels franceses.
Pierre Bucher en fou director des del 1901. Des del 1912 gràcies a la col·laboració de Ferdinand Dollinger, va treure els Cahiers alsaciens, crònica de la vida moral i econòmica d'Alsàcia amb vocació política i que volien oposar-se al pangermanisme.

## Enllaços externs

* Kunschthafe Arxivat 2020-09-30 a Wayback Machine.
# Acadèmia Bezalel d'Art i Disseny

Bezalel - Acadèmia d'arts i disseny és l'escola nacional d'art d'Israel, fundada el 1906 per Boris Schatz; va ser la primera acadèmia d'art del segle xx. El seu nom prové de la figura bíblica de Bessalel, fill d'Urí (en hebreu בְּצַלְאֵל בֶּן - אוּרִי, Betsalel ben Urí), qui va ser designat per Moisès, per supervisar el disseny i la construcció del Tabernacle (Èxode 35:30).

## Alumnes destacats

* Baruch Agadati (1895-1976), ballarí de ballet clàssic, coreògraf, pintor, productor i director de cinema;
* Yaacov Agam (1928), escultor;
* Netiva Ben-Yehuda (1928-2011), escriptor, editor. Comandant del Palmaj;
* Yitzhak Danziger (1916-1977), escultor;
* Nahum Gutman (1898-1980), pintor, escultor, escriptor;
* Yaron London (1940), periodista, actor, cantautor;
* Avigdor Stematsky (1908-1989), pintor;
* Yehezkel Streichman (1906-1993), pintor;
* Gideon Amichay (1963), dibuixant, escriptor i publicista;
* Elisha Ben Yitzhak (1943), pintor, catautor;
* Zvi Raphaeli (1924-2005), pintor i rabí.

## Professors destacats

* Siona Shimshi (born 1939), Pintora, escultora, ceramista, dissenyadora tèxtil

## Directors de Bezalel

* Boris Schatz (1906-1932)
* José Budko (1935-1940)
* Mordecai Ardon (1940-1952)
* Zeev Ben-Zvi (1952)
* Jacob Steinhardt (1952-1955)
* Yerachmiel Schechter (1955 -?)
* Isaac Aschheim (Isadore) (1960-1961)
* Félix Darnell (1962-1964)
* Dan Hoffner (1964-1979)
* Ran Schori (1979-1991)
* Ran Sapoznik (1991-2003)
* Arnon Zuckerman (Actual)

## Referències

* ↑ Kaplan, Eran; Penslar, Derek J. The Origins of Israel, 1882–1948 (en anglès). University of Wisconsin Pres, 2011, p. 185. ISBN University of Wisconsin Pres.

## Enllaços externs

* Bezalel Academy web site (anglès)
* Bezalel Catalogue of Student Works Arxivat 2012-04-26 a Wayback Machine. (anglès)
* Timeline of Bezalel Academy history Arxivat 2015-12-09 a Wayback Machine. (anglès)
* absolutearts.com/artsnews (anglès)
* Zionism and Art: Bezalel Narkiss Speaks in 'Israel at 50' Series (anglès)
# Av

* Per a altres significats, vegeu «Ab (desambiguació)».
Av o ab (arameu: אָב) és un mes de trenta dies del calendari hebreu que sol coincidir, en el calendari gregorià, amb els mesos de juliol-agost. És l'11è mes del calendari civil i el 5è del religiós. Se'l considera el mes de la quaresma jueva.
El mot procedeix, en darrera instància, d'una paraula accadiana que significava "jonc". Era el primer mes de l'any caldeu i se suposa que els jueus l'incorporaren a llur calendari durant la captivitat de Babilònia. El nom d'aquest mes no apareix a la Bíblia. La seva atestació més antiga és del Talmud, en el segle iii de l'era comuna.
És un mes considerat de mala sort i patiment perquè moltes de les desgràcies del poble jueu van tenir lloc durant els seus trenta dies: el Temple de Jerusalem fou destruït dues vegades el dia nou d'aquest mes (la primera vegada fou el 3174 -el 23 de juliol del 586 abans de l'era comuna-, i la segona vegada el 3830 -l'any 70 de l'era comuna-); a més a més, també fou en el mes d'ab de l'any 3893 (135 de l'era comuna) que caigué el darrer baluard jueu de la revolta de Bar Kokhebà (מֶרֶד בַּר־כוֹכְבָּא) contra els romans, la fortalesa de Betar (בֵּיתָר), que fou destruïda (els romans fins i tot prohibiren als jueus que n'enterressin els morts durant un espai de set anys). El set d'ab del 5252 (el 2 d'agost del 1492 de l'era comuna) -segons el còmput, però, avui més estès, fou el nou d'ab, fou la data límit donada als jueus perquè sortissin de la península Ibèrica pel decret d'expulsió signat pels anomenats Reis Catòlics, de manera que el vuit d'ab del 5252 (o, segons el còmput, el 10 d'ab, el tres d'agost) ja no hi podia haver cap jueu en territori peninsular. El nou d'ab del 5050 (el 18 de juliol del 1290 de l'era comuna) els jueus foren expulsats per gairebé quatre-cents anys del regne d'Anglaterra i Gal·les per un edicte del rei Eduard I. No fou fins al 1657 que l'Oliver Cromwell va permetre als jueus de tornar-se a establir a Anglaterra.
Malgrat aquest fet, el quinze d'ab se celebra una festa menor jueva, la festa del Tu be-Ab, considerada antigament una de les festes més alegres de l'any; modernament, és una festa en el transcurs de la qual queden proscrites les manifestacions de dol. Aquesta festa també es considera tradicionalment com un dia especialment propici per a la celebració de noces. El Tu be-Ab marcava tradicionalment l'inici de la verema. El 15 d'ab de l'any 3908 (148 de l'era comuna), els romans donaren permís als jueus perquè enterressin els ossos dels caiguts a Betar.

## Celebracions

* Tixà be-Av
* Tu be-Av

## Bibliografia

* Telushkin, Joseph (1991). Jewish Literacy: Most Important Things to Know About the Jewish Religion, Its People and Its History. William Morrow & Co, 656. ISBN 0-688-08506-7.
Viccionari
# Pompeu Silvà

* Sobre la seva identitat amb un procònsol d'Àfrica, vegeu Pomponi Silvà.
Pompeu Silvà (en llatí Pompeius Silvanus) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Pompeia, una antiga família romana.
Va ser cònsol sufecte sota l'emperador Claudi l'any 45 segons els Fasti. Probablement és el mateix personatge que Pompeu o Poppeu Silvà, un home de rang consular, que governava Dalmàcia l'any 68 a la mort de Neró, i que Tàcit descriu com a ric i vell. aquest Poppeu Silvà es va declarar a favor de Vespasià, però pràcticament no va participar en la lluita. Va entrar a Roma amb altres generals de Vespasià i va ser nomenat pel senat com a superintendent de la moneda, per revisar els diners que l'estat obtindria dels ciutadans privats.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of greek and roman biography and mithology: Vol. III. Londres: John Murray, 1876, p. 473.
# Nokou

Nokou és una localitat i sotsprefectura de la regió de Kanem, a Txad.

## Referències

* ↑ «Nokou | enciclopèdia.cat». [Consulta: 21 setembre 2020].
* ↑ «List of governorates, prefectures, and sub-prefectures of Chad, and associated codes» (PDF) (en francès), 01-04-2008. Arxivat de l'original el 4 març 2011. [Consulta: 5 juny 2018].
* ↑ «Social Statistics». Open Data for Africa. Arxivat de l'original el 11 d’abril 2019. [Consulta: 5 juny 2018].
# Nolambavadi

Nolambavadi (o Nonambavadi) és el territori dels nonambes o nolambes (dinastia Nolamba o Nonamba), una província que correspon bàsicament amb el districte de Chitaldroog durant el domini britànic.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Escola de Directors d'Indústries Mecàniques

En el marc de les accions de la Mancomunitat de Catalunya en l'àmbit de l'ensenyament, l'any 1917, la Diputació de Barcelona crea l'Institut d'Electricitat Aplicada, sota la direcció d'Esteve Terrades, la missió del qual mirava d'unir la tasca docent amb la d'investigació al servei de la indústria. L'Institut estava format per l'Escola de Directors d'Indústries Elèctriques i el Laboratori d'Assaig al servei de la docència i la societat. El laboratori comptà amb un ampli ventall de possibilitats, inclosos els assaigs a alta tensió. L'Institut fou ampliat a la Mecànica el 1919, creant-se l'Escola de Directors d'Indústries Mecàniques. D'aquesta manera quedaven completats els ensenyaments de totes les especialitats tècniques industrials de l'època.
En aquestes dues escoles s'ensenyà l'organització de tallers, la constitució de societats per a l'explotació d'una indústria i el coneixement dels mercats. Els estudis de preparació eren els mínims possibles i tampoc s'ensenyava cap tema de matemàtiques ni de física i química que no fos necessari per a l'exercici de la professió.
Aquestes escoles comptaven amb dos espais de 930 metres quadrats cadascun. El primer disposava de cinc sales de laboratoris mecànics i, el segon, de quatre sales de laboratoris elèctrics.
L'adveniment de la dictadura de Primo de Rivera va desmantellar tot el conjunt d'ensenyaments industrials amb la publicació, el 31 d'octubre de 1924, de l'Estatut d'Ensenyament Industrial, que va forçar la unificació de les Escoles en una única Escola Industrial, depenent d'una Junta Local d'Ensenyament Industrial que substituïa l'antic Patronat. L'Institut d'Electricitat i Mecànica Aplicades va ser dissolt el 1928.

## Referències

* ↑ Mancomunitat de Catalunya. 1914-2014. «Ensenyament tecnoindustrial a la Mancomunitat de Catalunya». Diputació de Barcelona.
* ↑ Escola Universitària d'Enginyeria Tècnica Industrial de Barcelona. «Història de l'Escola Industrial de Barcelona». Universitat Politècnica de Barcelona. Arxivat de l'original el 2014-07-18. [Consulta: 20 març 2014].
# Can Pega

Can Pega és una obra de Riells i Viabrea (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Pega és un mas situat al pla, prop de Breda. La masia havia estat una casa forta i va donar nom a la torre de defensa que es troba a pocs metres. La propietat es troba voltada d'una gran tanca i s'hi han fet diverses construccions annexes dedicades a quadres per a cavalls.
És un edifici format per dos volums de dues plantes amb pendent a laterals, amb la línia de façana desplaçada. El cos més avançat, que corresponia a l'habitatge, té un portal d'arc rebaixat i dues finestres rectangulars. Totes les obertures presenten marc de rajols. L'altre cos, on hi havia les corts i les dependències de treball, té característiques similars amb les obertures amb llinda de fusta.
La construcció l'any 1984 es trobava en força mal estat, però en els últims anys s'hi ha fet una restauració important que no n'ha variat l'estructura original. Actualment tot el parament és de pedra vista i s'ha eliminat l'arrebossat que revestia part de l'edificació. A la façana hi consta la inscripció «S.P. 1869».

## Història

L'any 1869 era propietat Salvador Pelegrí, que va morir sense descendència per la qual cosa la propietat passa a mans de la família Callís que eren els masovers. El propietari, Ernest Callís i Ventós, va vendre als actuals residents la part de la finca on es troba la casa, segregant els terrenys de la Torre de Can Pega que continua de la seva propietat. Els propietaris actuals ja la van comprar restaurada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Pega». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Oil City (Pennsilvània)

Oil City és una població dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 11.504 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oil City tenia 11.504 habitants, 4.762 habitatges, i 2.981 famílies. La densitat de població era de 984,9 habitants/km².
Dels 4.762 habitatges en un 30,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,8% hi vivien parelles casades, en un 12,7% dones solteres, i en un 37,4% no eren unitats familiars. En el 32,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 16% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,8% tenia menys de 18 anys, un 7,9% entre 18 i 24, un 27,2% entre 25 i 44, un 21,6% de 45 a 60 i un 17,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.060 $ i la renda mediana per família de 36.149 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.072 $ mentre que les dones 19.697 $. La renda per capita de la població era de 14.696 $. Entorn del 16,2% de les famílies i el 19% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oil City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oil City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Merlin (motor de coet)

El Merlin és un motor de coet dissenyat per SpaceX per als coets Falcon 1 i Falcon 9. El Merlin utilitza RP-1 i oxigen líquid com propel·lents en un cicle de gasogen. El motor Merlin està dissenyat per ser recuperat a la mar i posteriorment reutilitzat.
La tecnologia d'injector de pivot al cor del Merlin fou utilitzada per primer cop durant el Programa Apollo, en el motor d'allunatge del mòdul lunar, una de les parts més crítiques de la missió.

## Referències

* 1 2 (2008) "Low-cost Launch Opportunities Provided by the Falcon Family of Launch Vehicles" (PDF) a Fourth Asian Space Conference. [Consulta: 27 març 2010] Arxivat 2012-03-15 a Wayback Machine.
# Monsieur de Pourceaugnac

Monsieur de Pourceaugnac és una obra de teatre escrita per Molière, i que serveix de base per a la comèdia-ballet musicada per Jean-Baptiste Lully. L'estrena va tenir lloc al de Chambord, com a divertiment del rei Lluís XIV de França, el 6 d'octubre de 1669. El 15 de novembre del mateix any es va estrenar per a tot el públic a París, al teatre del Palais-Royal.
En la cronologia d'obres de Molière, Monsieur de Pourceaugnac se situa després de L'avar, escrita el 1668, i abans de Les amants magnifiques, creada el 1670.

## Referències

* ↑ Poquelin, Jean-Baptiste. Gustave Barba. Monsieur de Pourceaugnac ; suivi de Le sicilien ; illustré par Janet-Lange (en francès), 1851, p. 20.
# August (1515-1525)

August és un relleu d'autor desconegut datat entre 1515-1525 que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Descripció

Aquest relleu, de format rectangular i treballat en diverses gradacions de gruix, representa el bust de l'emperador August jove, vist de perfil, amb corona radiada i ínfules. Al fons hi ha un arc de triomf amb la inscripció PROVIDENTIA, lema clàssic referit a la divinitat.

## Història

Es tracta d'una imatge feta per un escultor de la Itàlia renaixentista, inspirada en models de l'antiga Roma, segurament una moneda. Joaquim Garriga i Riera, el 1988, va apuntar cap a un autor desconegut vinculat al taller de Mino da Fiesole, en una cronologia posterior a la mort del mestre, ateses les formes gràcils del relleu que remeten als escultors florentins. Però cal tenir en compte que Mino da Fiesole va instal·lar el seu taller a Roma entre el 1454 i el 1480, i que a finals del Quattrocento hi havia molts artistes toscans que treballaven a la Ciutat Eterna.
En tot cas, el relleu va ser adquirit a Roma per un pròcer català, Miquel Mai, que fou ambaixador de l'emperador Carles V davant el papa Climent VII entre el 1528 i el 1531, i vicecanceller del Consell d'Aragó entre el 1533 i el 1546. Se sap que Miquel Mai havia tractat amb tallers escultòrics romans, ja que va enviar una font de marbre a Toledo per a l'emperador. L'August prové de la col·lecció de vint-i-un relleus circulars en marbre, bona part dels quals es conserven al MNAC, que Miquel Mai tenia a la seva residència de Barcelona, segons l'inventari post-mortem de la seva muller.

## Referències

* 1 2 Fitxa de l'obra 009947-000 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* 1 2 3 J.Y.. «Renaixament i Barroc». A: MNAC. Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. 2012a ed.. Barcelona: MNAC, p. 155. ISBN 978-84-8043-136-1 [Consulta: 9 agost 2012].
Viccionari
# Rhaebo atelopoides

Andinophryne atelopoides és una espècie d'amfibi que viu a Colòmbia.

## Referències

* Castro, F. & Lynch, J. 2004. Andinophryne atelopoides. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 11 d'abril del 2008.