OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# BK 7,5

El Bordkanone BK 7,5 (Canó d'abord 7,5) era un canó automàtic desenvolupat per Rheinmetall des del canó PaK 40 per a ser instal·lat en l'avió d'atac a terra Heschel Hs 129B3.
Totalment automàtic, incorporava un nou sistema hidràulic d'amortiment del retrocés i un fre de boca aerodinàmic. En l'espai de darrera la cabina hi havia el sistema de càrrega automàtic, amb 12 projectils dins un tambor rotatori. El canó i el seu mecanisme de retrocés ocupava una góndola allargassada sota el fuselatge.

## Origen i desenvolupament

A principis del 1942 el RLM va donar instruccions per a que s'instal·lés en alguna aeronau el canó PaK 40 per poder atacar des de l'aire als tancs soviètics. Es va triar el Junkers Ju 88 per la seva fortalesa estructural i perquè permetia, amb tres tripulants, que hi hagués prou espai per a instal·lar-lo i que un tripulant, manualment, alimentés el canó.
En les proves es va detectar que s'havia de modificar el fre de boca, ja que els gasos del tret afectaven a les pales de les hèlix, els radiadors dels motors i la cabina. A més les vibracions a les que estava sotmesa l'aeronau al disparar afectaven els seus instruments. L'experiència adquirida va portar a Rheinmetall a dissenyar el Bordkanone BK 7,5.
El BK 7,5 partia del cos, canó, recuperador i forrellat semiautomàtic del PaK 40, amb un nou fre de boca més aerodinàmic, un nou sistema hidràulic d'amortiment del retrocés i un carregador automàtic en forma de tambor que contenia 12 projectils. La rotació del tambor era electrico-pneumàtica. Es va començar a instal·lar en els Hs 129B3 per a fer les proves de tir a l'agost de 1944 on es va veure que limitava especialment les qualitats de vol de l'avió. Només 25 exemplars del Hs 129 B3 van arribar a les unitats de primera línia abans que es tanqués la línia de producció al setembre. En combat, el B-3 es va mostrar efectiu, però els seus nombres reduïts van tenir poc efecte en l'esforç de guerra.

## Referències

* ↑ Williams, Anthony G., 1949-. Rapid fire : the development of automatic cannon, heavy machine guns and their ammunition for armies, navies and air forces. Shrewsbury: Airlife, 2003. ISBN 1-84037-435-7.
* ↑ Pegg, Martin 1944-. Henschel Hs 129 : Panzerjäger. ISBN 978-1-9993165-0-1.
# Oxford (Indiana)

Oxford és una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana. Segons el cens del 2006 tenia 1.223 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oxford tenia 1.271 habitants, 485 habitatges, i 337 famílies. La densitat de població era de 962,2 habitants/km².
Dels 485 habitatges en un 34,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,2% hi vivien parelles casades, en un 10,9% dones solteres, i en un 30,5% no eren unitats familiars. En el 24,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,54 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,8% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 28,5% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 15,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.375$ i la renda mediana per família de 45.966$. Els homes tenien una renda mediana de 31.714$ mentre que les dones 21.630$. La renda per capita de la població era de 16.472$. Entorn del 2,1% de les famílies i el 5,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oxford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oxford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Fairwood

«Fairwood» té aquests significats:
* Fairwood o Cascade-Fairwood, concentració de població designada pel cens al comtat de King (Washington, EUA)
* Fairwood (comtat de Spokane), concentració de població designada pel cens al comtat de Spokane (Washington, EUA)
* Fairwood (Maryland), àrea no incorporada i concentració de població designada pel cens al Comtat de Prince George's (Maryland, EUA)
# Selecció de futbol de Guinea

La Selecció de futbol de Guinea és l'equip representatiu del país a les competicions oficials. Està dirigida per la Fédération Guinéenne de Football, pertanyent a la CAF.

## Palmarès

* Copa Amilcar Cabral:
** 5 cops campió (1981, 1982, 1987, 1988, 2005)
** 1 cop finalista

## Participacions en la Copa del Món

* Des de 1930 a 1962 - No participà
* 1966 - Abandonà
* 1970 - No admès per la FIFA
* Des de 1974 a 1998 - No es classificà
* 2002 - Desqualificat
* Des de 2006 a 2018 - No es classificà

## Participacions en la Copa d'Àfrica

* Des de 1957 a 1962 - No participà
* 1963 - Desqualificat
* 1965 - No es classificà
* 1968 - No es classificà
* 1970 - Primera ronda
* 1972 - No es classificà
* 1974 - Primera ronda
* 1976 - Finalista
* 1978 - No es classificà
* 1980 - Primera ronda
* Des de 1982 a 1992 - No es classificà
* 1994 - Primera ronda
* 1996 - No es classificà
* 1998 - Primera ronda
* 2000 - No es classificà
* 2002 - Desqualificat
* 2004 - Quarts de final
* 2006 - Quarts de final
* 2008 - Quarts de final
* 2010 - No es classificà
* 2012 - Primera ronda
* 2013 - No es classificà
* 2015 - Quarts de final
* 2017 - No es classificà

## Lista d'entrenadors

* Serge Devèze (1992–93)
* Naby Camara (1994)
* Volodímir Muntian (1995-98)
* Henri Stambouli (1998–99)
* Bruno Metsu (2000)
* Bernard Simondi (2000–2001)
* Michel Dussuyer (2002–04)
* Patrice Neveu (2004–06)
* Robert Nouzaret (2006–09)
* Titi Camara (2009)

## Enllaços externs

* Guineefoot
* FEGUIFOOT
# Margarita del Val Latorre

Margarita del Val Latorre (Madrid, 1959) és una viròloga i immunòloga espanyola, investigadora del Consell Superior d'Investigacions Científiques.
Durant la seva trajectòria professional, ha estudiat la resposta immunitària a les infeccions virals, treballant com a investigadora científica al Centro de Biología Molecular Severo Ochoa (CBMSO). Ha destacat com a defensora de l'eficàcia de l'ús de les vacunes i de les quarantenes en els casos de crisis epidemiològiques com ara la pandèmia per coronavirus de 2019-2020.
Doctorada en Ciències Químiques per la Universitat Autònoma de Madrid, sota la supervisió del professor Eladio Viñuela, durant la seva estada postdoctoral a Tübingen i a Ulm, a Alemanya, va iniciar estudis sobre la resposta immunitària cel·lular a les infeccions virals, la interferència dels virus amb aquesta resposta immunitària, i el processament i presentació d'antígens virals a limfòcits T citotòxics, que la va portar al disseny de la primera vacuna experimental basada en epítops T aïllats, concepte que és actualment la base de diversos assajos clínics. Després d'establir el seu propi grup a l'Institut de Salut Carlos III, a Madrid, com a investigadora científica del CSIC al Centre de Biologia Molecular Severo Ochoa (CSIC-UAM), en els últims anys, la seva recerca s'ha orientat cap a l'estudi de la resposta immunitària a patògens en models animals d'infecció i vacunació. Ha dirigit nombrosos projectes d'investigació i ha publicat articles de gran impacte, ha fet divulgació científica i ha assessorat l'Agència Europea de Medicaments. Va defensar la possibilitat que el desenvolupament de la vacuna del COVID-19 es pogués fer a l'Estat espanyol.

## Referències

* 1 2 «Margarita del Val: “Sufriremos más virus por la globalización y el cambio climático”». Cinco Días - El País, 23-04-2020 [Consulta: 2 juliol 2020].
* ↑ «Toma de posesión como Académica Correspondiente de la Ilma. Sra. Dña. Margarita del Val Latorre». Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia, 24-09-2015. [Consulta: 2 juliol 2020].
* ↑ Remacha, Belén «Margarita del Val: "La desescalada no es el final del túnel, hasta que no haya vacuna van a ser los años de la pandemia". "La posibilidad de que la vacuna se desarrolle en España es lo suficientemente real como para que estemos poniendo toda la carne en el asador desde el CSIC", afirma la coordinadora de 200 grupos de investigación sobre la pandemia». El Diario, 17-05-2020 [Consulta: 2 juliol 2020].
# Genetlíaca

La Genetlíaca és la doctrina que predica que es pot fer un pronòstic especulatiu del destí d’algú segons el dia del seu naixement.

## Referències

* ↑ IEC - Diccionari de la Llengua Catalana
# BKK Radnički

El BKK Radnički (en serbi: Beogradski košarkaški klub Radnički / Београдски кошаркашки клуб Раднички) és un club de bàsquet de la ciutat de Belgrad a Sèrbia.
El club es va fundar el 7 de juny de 1945 al barri de Crveni Krst de Belgrad, d'on prové el seu sobrenom de krstaši (els croats). Radnički va obtenir el major èxit durant la dècada de 1970, quan la generació entrenada per Slobodan Ivković va guanyar el títol de campió de la Lliga Iugoslava el 1973. El club també va guanyar una Copa Iugoslava el 1976 i va arribar a una altra final de copa el 1978.
El Radnički també va obtenir bons resultats en competicions continentals. El 1974, van arribar a les semifinals de la Copa d'Europa, on van caure contra el vigent campió d'Europa, l'Ignis Varese. I el 1977, va arribar a la final de la Recopa d'Europa, on va perdre contra el Forst Cantù per un punt de diferència, 86-87.

## Palmarès

* Recopa d'Europa
** Finalistes (1): 1976-77
* Lliga iugoslava
** Campions (1): 1972–73
* Copa iugoslava
** Campions (1): 1975–76
** Finalistes (1): 1977–78

## Enllaços externs

* Web oficial
* Fitxa a eurobasket.com
# Casa Castellà

La Casa Castellà és una obra d'Esterri de Cardós (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casa pairal de planta rectangular allargada. La porta principal amb llinda de fusta i la façana est, que dona a la pl. Major, hi ha encastades, al seu voltant, diverses inscripcions que commemoren successives restauracions i reformes, una d'elles portada a terme del 1773 per Dionís Jacint de Castellàs, i un altre el 1860, per un altre membre d'aquesta important família. Sobre la porta s'obre un balcó. A la façana oest, que dona a una era amb accés las pallers, els estables i el colomar de la casa, s'obren nombroses finestres i una porta que comunica amb la principal mitjançant un vestíbul. Dins de la casa hi ha una petita capella. A l'extrem meridional, el desnivell del terreny permet que en la base hi hagi un porxo pel qual passa el camí d'accés al poble. Sobre d'aquest, s'obren dos piso d'amples galeries amb vidres. Els murs són de pedra vista sense desbastar. Es cobreix aquest gran edifici un llosat de llicorella a tres vessants.

## Referències

* ↑ «Casa Castellà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Antoine d'Agata

Antoine D'Agata és un fotògraf francès, nascut el 1961. Antoine d'Agata abandona França el 1983 per passar deu anys a l'estranger. Quan vivia a Nova York el 1990, el seu interès per la fotografia el porta a matricular-se al Centre internacional de fotografia, on té com a professors Larry Clark i Nan Goldin. Després de treballar a l'agència Magnum Photos de Nova York entre el 1991 i el 1992, Antoine d'Agata torna a França l'any següent i deixa la fotografia durant quatre anys. El 1998, es publica la seva primera obra, De Mala Muerte. El 2001, publica la seva segona obra, Hometown, amb la que guanya el premi Nièpce. El 2003, s'inaugura la seva exposició 1001 Nuits a París, paral·lelament a la publicació dels llibres Vortex i Insomnia. El 2004, s'incorpora a l'agència Magnum Photos i publica el seu cinquè llibre, Stigma. El 2005, abandona França per recórrer el món i des de llavors treballa en un projecte personal sobre la vida nocturna, en particular al Japó, on ha rodat el seu primer llargmetratge, Aka Ana.

## Referències

* ↑ «Antoine D'Agata». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 13 abril 2016].
# Símbols d'Irapuato

Els símbols de la ciutat d'Irapuato són l'emblema representatiu d'aquest municipi de l'estat de Guanajuato.

## Bandera

La Bandera d'Irapuato representa oficialment al municipi mexicà d'Irapuato des del 2011. Consisteix en un rectangle dividit en dues franges horitzontals de mesures idèntiques, amb els colors en el següent ordre a partir del pal de la bandera: bleu marí i vermell.

## Referències

* ↑ (castellà) Bandera de Irapuato, Guanajuato Arxivat 2023-06-22 a Wayback Machine.
* ↑ «Irapuato, Guanajuato, symbols» (en anglès). Flags Of The World. [Consulta: 1r maig 2024].

## Vegeu també

* Banderes municipals de Mèxic
# Selecció de futbol de Liechtenstein

La Selecció de futbol de Liechtenstein és l'equip representatiu del país en les competicions oficials. La seva organització està a càrrec de l'Associació de Futbol de Liechtenstein, pertanyent a la UEFA.
És una de les seleccions més febles del continent europeu. La seva primera victòria va ser el 13 d'octubre de 2004 al derrotar a Luxemburg per 4:0. En aquest mateix any, va obtenir un valuós empat 2:2 davant Portugal, poques setmanes després que aquests obtinguessin el subcampionat a l'Eurocopa 2004

## Participacions en la Copa del Món

| Any | Fase | Posició | PJ | PG | PE | PP | GF | GC |
| Des de 1930 a 1990 | No participà | - | - | - | - | - | - | - |
| 1994 | Retirada | - | - | - | - | - | - | - |
| 1998 | No es classificà | 6è (classificació) | 10 | 0 | 0 | 10 | 3 | 52 |
| 2002 | No es classificà | 5è (classificació) | 8 | 0 | 0 | 8 | 0 | 23 |
| 2006 | No es classificà | 6è (classificació) | 12 | 2 | 2 | 8 | 13 | 23 |
| 2010 | No es classificà | 6è (classificació) | 10 | 0 | 2 | 8 | 2 | 23 |
| 2014 | No es classificà | 6è (classificació) | 10 | 0 | 2 | 8 | 4 | 25 |
| 2018 | No es classificà | - | - | - | - | - | - | - |
| 2022 | Es determinarà | - | - | - | - | - | - | - |
| Total | | | 50 | 2 | 6 | 42 | 22 | 146 |

## Participacions en l'Eurocopa

* Des de 1960 a 1992 - No participà
* Des de 1996 a 2016 - No es classificà

## Enllaços externs

* Arxiu de partits de l'RSSSF
* Arxiu de jugadors de l'RSSSF
# Margarita Xevtxenko

Margarita Xevtxenko (Siktivkar, 29 d'agost de 1967), rus: Маргарита Шевченко, és una pianista russa.
Xevtxenko va estudiar al Conservatori de Moscou amb Vera Gornostàieva i Lev Vlasenko. El 1990 va aconseguir el quart lloc amb Corrado Rollero al 12è Concurs Internacional de Piano Frédéric Chopin de Varsòvia. Xevtxenko ha actuat a Rússia, a tot Europa, Israel, Canadà, els Estats Units, Brasil i Sud-àfrica. Entre els directors que ha interpretat hi ha Vladimir Spivakov, Simon Rattle i JoAnn Falletta, entre d'altres. Les seves obres inclouen repertori de Franz Schubert, Frédéric Chopin, Ludwig van Beethoven, Domenico Scarlatti i altres.
Xevtxenko ha ensenyat al "Cleveland Institute of Music", a l'Acadèmia del Festival Internacional de Piano de Miami i a la Universitat Estatal de Michigan.

## Referències

* 1 2 «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2021-07-16. [Consulta: 16 juliol 2021].
* 1 2 https://www.music.msu.edu/faculty/profile/margarita
# Philip Corbet

Philip Corbet (Shrewsbury, 1802 - Bitterne, 18 de juliol de 1877) fou un pintor retratista anglès del segle xix.

## Biografia

Es va formar a la Royal Academy Schools el 1821 on es va convertir en un amic de l'escultor de Shropshire Thomas Carline, i es va casar amb la seva germana Jane. Mentre era a l'acadèmia, el seu retrat va ser pintat pel seu president, el pintor Martin Archer Shee, el 1823. El 1830 va viatjar als Països Baixos amb Carline. D'aquest període, el Museu Teyler en té diversos retrats en la seva col·lecció. El Museu i Galeria d'Art Shrewsbury també té diverses de les seves obres.

## Referències

* ↑ BBC paintings

## Enllaços externs

* The Henry Moore Foundation's Biographical Dictionary of Sculptors in Britain, 1660-1851 Arxivat 2012-11-28 at Archive.is entry on the Carline family of sculptors
# Glifoscopi

Un glifoscopi (o glyphoscope) és una càmera fotogràfica estereoscòpica compacta inventada per Jules Richard a França cap a finals del segle xix. Utilitzava plaques de vidre i era simple, perfecte per iniciar-se en la fotografia. La càmera es va comercialitzar fins a la dècada de 1930. En cap moment va haver ninguna evolució en la seva fabricació, només es van fabricar diferents tipus de glifoscopis que la única variació es trobava en la forma i el material. En total tres models es van fer tres models: els models 1 i 2 estaven fets de baquelita i pesaven 430 i 350 grams respectivament. En canvi, el model 3 estava fet de fusta i pesava 320 grams.
Aquest aparell va permetre a partir de 1905, fer fotos estereoscòpiques de 45 x 107 mm i de 6 x 13 cm. Una de les característiques pròpies del glifoscopi era que la part metàl·lica de la càmera, que precedeix a l'obturador, es podia treure fàcilment. Un cop treta, quedava el cos d'Ebonita que es podia utilitzar com una visionadora estereoscópica.

## Vegeu també

* Cambra estereoscòpica
* Història de la fotografia
* Fotografia analògica
* Càmera fotogràfica

## Referències

* ↑ «Richard Jules Glyphoscope» (en francès). [Consulta: 9 desembre 2020].
* ↑ «Glyphoscope by Jules Richard | André Ruiter Stereoscopy» (en anglès), 21-08-2019. Arxivat de l'original el 2021-01-20. [Consulta: 9 desembre 2020].
# BK 5

El Bordkanone BK 5 (Canó d'abord 5) era un canó automàtic de 50 mm desenvolupat el 1943 per Rheinmetall destinat principalment al seu ús contra bombarders pesats aliats, especialment els Boeing B-17 de la Força Aèria dels Estats Units durant la Segona Guerra Mundial.
Teòricament, la Luftwaffe creia que els projectils empleats al tenir una alta velocitat de sortida i, per tant, una gran energia cinètica, permetria disparar-les amb precisió des d'una llarga distància, fora de l'abast de l'armament defensiu dels bombarders, i el contingut de material explosiu de cada projectil gairebé asseguraria la destrucció de qualsevol bombarder impactat.

## Història

El RLM va donar un contracte a Rheinmetall per a que adaptés el canó KwK 39 de 50 mm, que armava el tanc Panzer III, per a ús aeri en el caça Messerschmitt Me 410 Hornisse. Rehinmetall va afegir-hi un carregador automàtic semicircular de 22 projectils accionat per aire comprimit, fent servir la mateixa munició 50x419R que el KwK39. Es van instal·lar com a Umrüst-Bausätze 4 (Modificació de fàbrica 4) al Me 410 A-1/U4, i de forma experimental, en dos prototips de caça Messerchmitt Me 262A-1a/U4 (encara que aquests no es van utilitzar operativament), perquè el canó MK 214 de calibre similar encara no estava disponible. Una instal·lació experimental del BK 5 en un muntatge al fuselatge es va instal·lar en un nombre reduït de bombarders pesats Heinkel He 177A-3A-3/R5 que formava part d'una petita força de bombarders a la qual se li va encomanar la tasca de suprimir posicions de Flak al front de l'est a prop de Stalingrad a principis de l'hivern de 1942-43.
Es van produir aproximadament 300 exemplars i només va veure accions limitades, sobretot en els avions Me-410 A-1/U4 que servien amb el II. Grup del Zerstörergeschwader 26 (ZG 26). També es va muntar en els caces nocturns Junkers Ju 88 P-4 i en l'avió d'atac a terra Hs 129 B-2

## Referències

* 1 2 3 4 Williams, Anthony G., 1949-. Rapid fire : the development of automatic cannon, heavy machine guns and their ammunition for armies, navies and air forces. Shrewsbury: Airlife, 2003. ISBN 1-84037-435-7.
* ↑ Ziegler, Mano, 1908-1991.. Me 262 : Hitler's jet plane. Londres: Greenhill, 2004. ISBN 1-85367-624-1.
* ↑ Petrick, Peter.. Messerschmitt Me 210/Me 410 Hornisse/Hornet : an illustrated production history. Hinckley: Midland, 2007. ISBN 978-1-85780-271-9.

## Notes

* ↑ European Explosive Ordnance Disposal Association
* ↑ FlaK contracció de Flugzeugabwehrkanone (canó de defensa contra avions)
# Pangasius elongatus

Pangasius elongatus és una espècie de peix de la família dels pangàsids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 28,2 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja principalment animals bentònics, com ara mol·luscs i crustacis. Durant l'estació humida, les poblacions del riu Mekong es nodreixen també de fruits.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Indoxina (conques dels rius Mekong i Chao Phraya).

## Vàlua econòmica

Es comercialitza fresc.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 15. i-xxxi + 1-540.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* 1 2 Pouyaud, L., R. Gustiano i G.G. Teugels 2002. Systematic revision of Pangasius polyuranodon (Siluriformes, Pangasiidae) with description of two new species. Cybium 26(4):243-252.
* ↑ Rainboth, W.J. 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, Itàlia. 265 p.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0471250317.
* Roberts, T.R. i C. Vidthayanon 1991. Systematic revision of the Asian catfish family Pangasiidae, with biological observations and descriptions of three new species. Proc. Acad. Nat. Sci. Philad. 143:97-144.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.