OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Grimau i Gragera

Jordi Grimau Gragera nascut el 17 de juliol de 1983 a Barcelona, és un jugador de bàsquet català que ocupa la posició d'escorta. És germà de l'exjugador del FC Barcelona Roger Grimau i del també jugador de bàsquet Sergi Grimau. Actualment juga al Bàsquet Sant Antoni d'Eivissa.

## Palmarès
### TAU Cerámica

* 1 Copa del Rei (2006)

### F.C.Barcelona (categories inferiors)

* 1 Campionat de Lliga categoria infantil (1996-1997)
* 1 Campionat de Lliga categoria cadet (1997-1998)
* 1 Campionat de Lliga categoria junior (2001-2002)

## Referències

* ↑ «Jordi Grimau seguirá liderando al CB Sant Antoni una temporada más». diariodeibiza.es, 09-06-2022 [Consulta: 20 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador a la web oficial del Ricoh Manresa Arxivat 2009-03-27 a Wayback Machine.
* Fitxa del jugador a la web de la ACB Arxivat 2015-04-10 a Wayback Machine.
# Sempervivum ingwersenii

Sempervivum ingwersenii és una espècie de planta amb flors de la família de les crassulàcies (Crassulaceae) del gènere Sempervivum.

## Descripció

Sempervivum ingwersenii creix com una roseta amb un diàmetre de fins a 3 cm i produeix estolons llargs i de color vermell marronós. Les fulles són obovades a ovoides, punxegudes i pubescents, tenen una punta curta i punxeguda; són de color verd brillant amb una petita punta de color marró vermellós. La fulla té uns 15 mm de llarg i 7,5 mm d'amplada.
Les tiges florals arriba a una llargada de fins a 11 cm. Té fulles vermelles brillants cap a la punta d'uns 11 mm de llarg i 3 mm d'amplada. Té 13 flors d'un diàmetre d'uns 2 cm. Els seus sèpals són vermellosos, d'uns 6 mm de llarg, es fusionen en una longitud de fins a 3 mm. Els pètals són vermells i tenen vores estretes i més clares. Els estams són de color lila clar, les anteres són de color vermell rosat i l'estil és curt i de color taronja clar.

## Distribució i hàbitat

Sempervivum ingwersenii està molt estès al Caucas a altituds d'uns 2135 metres. L'espècie només se la coneix per la ubicació tipus. És una planta perenne suculenta i creix principalment al bioma temperat.

## Taxonomia

Sempervivum ingwersenii va ser descrita per Royden Samuel Wale i publicat a Quarterly Bulletin of the Alpine Garden Society of Great Britain 10: 90, a l'any 1942.

### Etimologia

Sempervivum: nom compost per a dues paraules llatines Semper ("sempre") i vivus ("vivent"). Són Sempervivum a causa de ser plantes perennes que mantenen les fulles a l'hivern, i ser força resistents a condicions dificultoses de creixement.
ingwersenii: epítet en honor al col·leccionista de plantes del Caucas Walter Edward Theodore Zwillingsen (1885–1960).

## Referències

* 1 2 «Sempervivum ingwersenii» (en anglès). Royal Botanic Garden Kew - Plants of the World Online. [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ «Sempervivum ingwersenii». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets | secundiflorus - sensibilis», 2019. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ Eggli, Urs; Newton, Leonard E. Etymological Dictionary of Succulent Plant Names (en anglès). Berlín, Heidelberg, Nova York: Springer, 2004, p. 117. ISBN 3-540-00489-0.

## Bibliografia

* Hart, Henk ’t; Bleij, Bert; Zonneveld, Ben. Urs Eggli. Sempervivum altum (en alemany). Stuttgart: Eugen Ulmer, 2003, p. 357–358. ISBN 3-8001-3998-7.

## Enllaços externs

* Foto de Sempervivum ingwersenii
* Flors de Sempervivum ingwersenii
# Paul Huet

Paul Huet (París, 3 octubre 1803 - París, 1869) va ser un pintor romàntic francès.

## Biografia

Va estudiar a l'Acadèmia Suïssa (1822) i més tard a l'Escola de Belles Arts de París. Va ser alumne de Pierre Narcisse Guérin. Al taller va conèixer a Delacroix, amb qui va fer amistat. Qui més el va influir al principi de la seva carrera artística va ser el paisatgista britànic Bonington, amb qui va mantenir una llarga amistat. Bonington i Huet van pintar junts amb freqüència, arribant a viatjar junts a Normandia l'any 1827. Però en la seva obra posterior, la influència més marcada és la de John Constable, l'obra del qual va conèixer al Saló de París de l'any 1827.
Es va casar en els anys 1830 amb la seva neboda Céleste Richomme. A partir de 1838, va residir algunes temporades al Migdia francès i a Niça, on el clima era favorable per a la seva esposa. Va emprendre llavors la tasca de reflectir la llum local a l'aquarel·la. El 1842 va viatjar a Itàlia. El 1845 va tornar a Eaux-Bonnes, als Pirineus Atlàntics, amb el seu amic Delacroix.

## Estil

Se'l recorda pels seus paisatges romàntics, obres turmentades de pinzellada àmplia, amb colors contrastats i temes amenaçadors, com tempestes, intensos onatges, mars crespats i fortes pluges. Especialment coneguts són els seus «quadres d'onades». Amb aquests va anticipar elements de la natura que van interessar a l'Escola de Barbizon. Va estudiar el paisatge de Normandia i de Compiègne, on va viure des dels anys 1820, pintant esbossos a plain air, és a dir, a l'aire lliure. Se'l considera un dels fundadors del «paisatge íntim» francès.

## Obres

* Intérieur de forêt.
* Le bois de la Haye.
* Matinée de printemps, (1834).
* Soirée d'automne dans le parc de St Cloud, (1835).
* Brisants à la pointe de Granville (1853).
* Le parc de St Cloud un jour de fêtes, Museu d'Orsay, París.
* Calme du matin, intérieur de forêt, Museu d'Orsay, París.
* Le Gouffre, (1861) Museu d'Orsay, París.
* Inondation à Saint-Cloud.
* Grande marée d'équinoxe aux environs de Honfleur.

## Referències

* Diccionari d'Art, Pintores del siglo XIX, Editorial LIBSA, 2001. ISBN 84-7630-842-6.
* Walter, Ingo F. (editor), Los maestros de la pintura occidental, Taschen, 2005, ISBN 3-8228-4744-5

## Enllaços externs

* Biografia de Paul Huet Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (en francès)
* Obres de Paul Huet en el M. d'Orsay Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (en francès)
# Pseudacris streckeri

Pseudacris streckeri és una espècie de granota nocturna que es troba a Nord-amèrica (des del sud de Kansas fins a Texas).

## Referències

* Fordham et al (2006). Pseudacris streckeri. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 5 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Cuttack

Cuttack (oriya : କଟକ, hindi कटक) derivada de la paraula sànscrita 'Kataka' que vol dir fort o camp militar, és una ciutat de l'Índia a Orissa, la segona ciutat de l'estat (després de la capital Bhubaneswar) a la vora dels rius Mahanadi i Kathajodi a 20° 17′ N, 85° 31′ E﻿ / ﻿20.28°N,85.52°E﻿ / 20.28; 85.52. La seva ciutadella és el famós Fort Barabati.
El nom es pronuncia 'Katak' i és coneguda també com a capital del mil·lenni (per la seva antiguitat, ja que es considera la data oficial de la seva fundació el 989) i considerada capital cultural de 'estat. Al cens de 2001 figura amb 535.139 habitants. En els darrers anys ha continuat un creixement molt fort de la població i s'estima que podria estar en una quantitat propera als 800.000 habitants.

## Història

Apareix com a aquarterament militar creat pel rei Nrupa Keshari, de la dinastia Keshari, el 989, encara que segurament ja existia anteriorment.
Vegeu Districte de Cuttack. Després del final de la dinastia nacional d'Orissa va passar als afganesos de Bengala, i d'aquestos a l'Imperi Mogol al segle xvi.
Va passar als marathes vers el 1750 que la van cedir als britànics pel tractat de Deogaon el 1803. El 1816 fou declarada capital de la divisió d'Orissa i el 1829 capital de districte. El 1876 es va constituir la municipalitat. Fou capital de la província d'Orissa el 1936 i fins al 1948 quan la capital es va traslladar a Bhubaneswar
El seu personatge més notable fou Subhash Chandra Bose.

## Vegeu també

* Naltigiri.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Enllaços externs

* Portal del districte
* Cuttack Arxivat 2009-08-02 a Wayback Machine.
# Lluís Gibert i Riera

Lluís Gibert Riera (Barcelona, 3 de març de 1903 – Barcelona, 24 de gener de 1979) fou un waterpolista català.
Germà del també waterpolista, dirigent i periodista esportiu català Francesc de Sales Gibert Riera, va ser membre del CN Barcelona. En el seu palmarès, destaquen dos Campionats d'Espanya i quatre de Catalunya (1921, 1922, 1924, 1925). Internacional amb la selecció espanyola de waterpolo, va competir als Jocs Olímpics d'Anvers de 1924, essent el debut de l'equip nacional en uns Jocs Olímpics i finalitzant en la setena posició. Quatre anys més tard, als Jocs Olímpics de París, fou vuitè en la classificació final.

## Palmarès

* 2 Campionat d'Espanya de waterpolo masculí: 1920, 1921
* 4 Campionat de Catalunya de waterpolo masculí: 1921, 1922, 1924, 1925

## Referències

* 1 2 «Lluís Gibert i Riera». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Amberes 1920, el debut olímpico de España». Real Federación Española de Natación. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2017. [Consulta: 15 setembre 2017].
# Joel Camargo

Joel Camargo (18 de setembre de 1946 - 23 de maig de 2014) fou un futbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1970.

## Referències

* ↑ Planete PSG — Fichejoueur 322 Joel Camargo Arxivat 2009-12-30 a Wayback Machine.
* ↑ Perfil a sambafoot
* ↑ Morre Joel Camargo, ex-zagueiro do Santos e campeão do mundo em 1970 | globoesporte.com
* ↑ «FIFA Player Statistics: JOEL CAMARGO - FIFA.com». Arxivat de l'original el 2015-02-26. [Consulta: 3 abril 2018].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1970» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Joel Ferreira

Joel António Soares Ferreira (nascut el 10 de gener de 1992) és un futbolista professional portuguès que juga al GD Chaves com a lateral esquerre.

## Carrera de club

Nascut a Porto, Ferreira va passar els seus primers quatre anys com a sènior amb el Gondomar SC local a la tercera divisió. L'estiu de 2015 va fitxar amb el CD Mafra, fent el seu debut professional el 8 d'agost jugant els 90 minuts sencers en un empat 1-1 fora de casa contra el Gil Vicente FC a la Segona Lliga.
El 21 de juny de 2016, després de patir el descens de l'equip, Ferreira va signar un contracte de tres anys amb el GD Estoril Praia. Va jugar per primera vegada a la Primeira Liga el 15 d'agost, començant com a titular amb una derrota a casa per 0-2 davant el CD Feirense.
Ferreira va tornar al segon nivell el 12 de juliol de 2018, incorporant-se a l'Acadèmica de Coimbra. Va continuar competint en aquest nivell les temporades següents amb el Mafra i el FC Arouca, aportant 22 partits (26 en totes les competicions) la 2020-21, i aquest darrer club va guanyar dos ascensos en dos anys per tornar a la màxima categoria.
El 21 de gener de 2022, després de només quatre partits oficials a la primera meitat de la campanya, Ferreira va abandonar l'Estádio Municipal de Arouca com a agent lliure i va tornar a la segona divisió amb el GD Chaves.

## Referències

* ↑ «Joel Ferreira contratado, Altair dispensado» (en portuguès). , 21-07-2015 [Consulta: 31 gener 2022].
* ↑ «Gil Vicente-Mafra, 1–1: Galos falham vitória nos descontos» (en portuguès). , 08-08-2015 [Consulta: 23 setembre 2016].
* ↑ «Joel Ferreira é reforço do Mágico» (en portuguès). G.D. Estoril Praia, 21-06-2016. Arxivat de l'original el 5 juliol 2016. [Consulta: 16 agost 2016].
* ↑ (en portuguès) , 15-08-2016.
* ↑ «Joel Ferreira é o novo reforço da Académica» (en portuguès). Académica Coimbra, 12-07-2018. Arxivat de l'original el 23 de juliol 2018. [Consulta: 22 juliol 2018].
* ↑ (en portuguès) , 11-07-2019.
* ↑ Dias, Eduíno. «Mercado: Arouca reforça defesa com contratação de Joel Ferreira» (en portuguès). Futebol 365, 13-08-2020. [Consulta: 31 gener 2022].
* 1 2 (en portuguès) , 21-01-2022.
* ↑ (en portuguès) , 30-05-2021.

## Enllaços externs

* Joel Ferreira, fitxa a ForaDeJogo
* Joel Ferreira, Fitxa a Soccerway
# Javier Gallego Garrido

Javier Gallego «Crudo» (Madrid, 1975) és un periodista, músic i poeta espanyol, conegut per dirigir i presentar el programa Carne cruda.
És llicenciat en Periodisme i màster en ràdio per la Universitat Complutense de Madrid. Ha presentat diversos programes radiofònics com De 9 a 9 y media en cadena SER, No somos nadie en M80 Radio o Especia Melange en Radio 3, on també va participar en l'equip de producció del serial Cuando Juan y Tula fueron a Siritinga, dirigit per Carlos Faraco, durant la direcció de Federico Volpini. En televisió, ha conduït, al costat de Pepa Bueno, Esta mañana en TVE i guionitzat Caiga quien caiga en La Sexta.
Des de 2009 dirigeix Carne cruda, on va rebre el Premi Ondas 2012 al millor programa de ràdio. A més del seu treball en mitjans de comunicació, és bateria de la banda Forastero i ha gravat cinc discos amb els grups Dead Capo, Insecto i My Criminal Psycholovers. També ha escrit diversos llibres de poemes i col·laborat en d'altres publicacions.

## Llibres

* El grito en el cielo (2016)
* Abolición de la pena de muerte (2013)
* Lo llevamos crudo (2012)

### Col·laboracions

* Reaccionados: propuestas económicas, sociales y legales para hacer posible otro mundo (2015)
* El relaxing café con leche y otros hitos de la marca España (2013)
* Simpatía por el relato: antología de cuentos escritos por rockeros (2010)
* Trelatos. Ficcionario de Radio 3 (2003).

## Referències

* 1 2 3 Lenori, Victor «Javier Gallego, el periodista más insólito de España. Noticias de Cultura» (en castellà). El Confidencial, 07-01-2017.
* 1 2 "Qué es Carne Cruda Arxivat 2017-09-02 a Wayback Machine. eldiario.es.
* ↑ Entrevista al director de Carne Cruda 2.0. Periodista Digital. 3 de abril de 2013.
* ↑ La Ser rescata a Javier Gallego y su 'Carne Cruda'. El Mundo. 2 de gener de 2013.
* ↑ RNE consolida sus 'programas estrella' y refuerza su presencia en Internet con una web renovada. RTVE. 28 d'agost de 2009.
* ↑ Premio Ondas para Carne Cruda, programa eliminado con la nueva RTVE. Huffington Post. 7 de novembre de 2012
* ↑ Queipo, Alan. «Forastero Ciudadanos de un lugar llamado ritmo», 02-01-2017. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2017. [Consulta: 2 setembre 2017].
* ↑ Lobo, Ana «Javier Gallego 'Crudo': "El Parlamento está secuestrado y la democracia es una pantomima"». Qué, 17-10-2013. Arxivat de l'original el 9 de novembre 2013 [Consulta: 2 setembre 2017].
# John Edmonstone

John Edmonstone era originàriament un esclau negre que probablement nasqué a Demarara (Guyana, Amèrica del Sud. Va aprendre taxidèrmia de Charles Waterton, el sogre del qual Charles Edmonstone (nascut el 1793 a Cardross Park, Dumbarton, Escòcia - 1822, Demerara Guiana) tenia una plantació a Demarara.
Després de ser alliberat de l'esclavatge, John anà a Glasgow amb el seu antic amo, Charles Edmonstone. D'allà es traslladà a Edimburg (37 Lothian Street), on va ensenyar taxidèrmia a estudiants de la Universitat d'Edimburg, incloent Charles Darwin.
Edmonstone va fonar a Charles Darwin informacions sobre les selves plujoses tropicals d'Amèrica del Sud i podria haver encoratjat Darwin a explorar-les. Certament la taxidèrmia apresa d'Edmonstone li va ser de gran ajuda durant el viatge del Beagle.
Edmonstone és un dels 100 Grans Britànics Negres ("100 Great Black Britons") de la llista de Patrick Vernon.

## Referències

* One Hundred Great Black Britons Arxivat 2019-06-01 a Wayback Machine.
* BBC Radio 4, Making History
* Literature, Science and Human Nature Arxivat 2005-12-23 a Wayback Machine.
# Joan Barot i Olivé

Joan Barot i Olivé (la Garriga, 23 de març de 1942) és un mestre català.
Cursà estudis a l'escola Sant Lluís Gonzaga que dirigia el seu pare, Manuel Barot. Portat per la seva vocació, l'educació dels infants, seguí estudis de Magisteri i començà a exercir a la Garriga. Tres anys més tard es va traslladar a Barcelona i va treballar a l'Escola Pere Vila. S'uní seguidament al projecte educatiu endegat pel seu pare a l'Acadèmia Sant Lluís del Poblenou, que el 1973 es fusionaria amb el Col·legi Puríssim Cor de Maria. Va néixer així l'Escola Grèvol, de la direcció de la qual Joan Barot es feu càrrec amb 30 anys.
Des d'un primer moment va fer efectiva la coeducació i inicià l'ensenyament del català. També orientà l'ideari de l'escola envers l'educació integral dels alumnes i la promoció dels valors de l'humanisme cristià dins del respecte pel pluralisme. Formà part d'una de les primeres associacions de pares de la ciutat. El 1995 va promoure la creació d'una cooperativa educativa mixta que es va iniciar amb quinze membres i que el curs 2006 va arribar a tenir 38 professors socis de treball i 415 famílies sòcies de consum. Des de la fundació de l'escola Grèvol, Joan Barot hi ha treballant de mestre i director, i com a president del Consell Rector de la cooperativa. Dins del seu objectiu de constant innovació pedagògica, ha promogut programes per millorar el domini de l'anglès i la utilització de les noves tecnologies per part dels alumnes. La seva tasca ha contribuït a fomentar l'esperit cooperatiu al Poblenou. El 2007 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona. L'1 de setembre de 2009 es jubilà.

## Referències

* ↑ «L'Ajuntament reconeix amb aquest guardó persones i entitats que contribueixen al desenvolupament d'una consciència ciutadana i cívica, així com dels seus valors i virtuts». Ajuntament de Barcelona, 29-11-2007. [Consulta: 5 gener 2012].
# Joan Barral i Pastor

Joan Barral i Pastor (Pego, Marina Alta 1871 - Paiporta, 1954) fou un advocat i polític valencià. Es llicencià en dret a la Universitat de València. Fou un dels representants del sector moderat del Partit d'Unió Republicana Autonomista (PURA), i juntament amb el cap del partit, Fèlix Azzati i Descalci, defensava autonomia d'acció respecte al Partit Republicà Radical dirigit per Alejandro Lerroux.
Fou elegit diputat a les Corts Espanyoles a les eleccions generals espanyoles de 1910 i fins i tot fou alcalde accidental de València el 1914. Posteriorment la seva importància va decaure, però continuà com a destacat membre del partit. Durant la Segona República Espanyola fou membre de la CEDA. En acabar la guerra civil espanyola, mercè les bones relacions que va mantenir el seu partit amb Joan March i Ordinas, fou nomenat, entre altres càrrecs, president del consell d'administració de Transmediterrània i president de la Unión Naval del Levante.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2006-02-14 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats
# Joan Barrau i Fill

Joan Barrau i Fill (Cabrera de Mar, 1783 - Barcelona, 29 de desembre de 1852) fou un reconegut teixidor català.

## Biografia

Va néixer el 1782 o 1783 a Cabrera de Mar, fill de Josep Barrau i d'Àngels Fill, ambdós de Cabrera.
Havia començat com un humil teixidor de mescles, que utilitzava fibres diferents. El 1810 ja s'havia traslladat amb la família a Barcelona, a on van obrir un taller al carrer Gignàs, número 42; que anys després es va traslladar al carrer del Correu Vell. El 1838 presentava uns teixits de llana caixmir, que s'utilitzava per fer pantalons i armilles i que fins aleshores s'havien d'importar. Els diversos teixits de caixmir, de setí i de vellut de seda dels Barrau van guanyar una medalla de plata a l'Exposició del 1827, i una altra a l'Exposició de Madrid del 1841; i també foren presents a l'Exposició de Barcelona del 1844.
Es va casar el 1805 amb Antònia Cortès i Vallonesta (?-1865), amb la qual tingué tres fills: l'inventor Jacint Barrau i Cortès, Josep Barrau i Cortès (relacionat amb L'Auxiliar de la Indústria) i Joan Barrau i Cortès.

## Referències

* ↑ Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1852, número de registre 3924.
* ↑ El registre de defunció el defineix com a "galoner", és a dir, persona que fa o ven galons i, per extensió, tota mena de cintes, serrells, agremants, etc.
* ↑ El registre de defunció indica que va morir amb 70 anys.
* 1 2 3 Cabana, Francesc. «Jacint Barrau, un geni de la mecànica». A: Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la revolució industrial a Catalunya. 3 Llana. Seda. Gènere de punt. Lli. Jute. Acabats. octubre 2001. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana i Diputació de Barcelona [1a. ed. octubre 1992], p. 216-222. Dipòsit Legal: B.39.571-2001. ISBN 84-7794-798-8.
# Josep Aragó

Josep Honorat Aragó, en francès Joseph Honoré Arago, en castellà José Arago (Estagell, Rosselló, 2 de juny de 1796 - Tacubaya, Mèxic, 19 de setembre de 1860) fou un militar nord-català al servei de França i després de Mèxic.

## Biografia

Era el novè fill de Maria i Francesc Bonaventura Aragó, va servir a la Grande Armée fins que es va llicenciar en 1815. Va reprendre el servei en 1818, De 1823 a 1825 va participar en la campanya dels Cent Mil Fills de Sant Lluís i assolí el grau de tinent.
En octubre de 1827 va marxar cap a Mèxic on es va unir al seu germà Joan Aragó, coronel de l'exèrcit mexicà. Per recomanació d'aquest, es va integrar des de 1828 amb el rang de tinent. Dos anys després es va llicenciar per problemes de salut, va ser ascendit a capità de cavalleria en 1832 i fou destinat a Veracruz sota les ordres del general Antonio López de Santa Anna. En 1836 es va casar, i en 1840 es va convertir en assistent del president de Mèxic, Anastasio Bustamante, qui el nomenà cap d'esquadró. Els nombrosos canvis al capdavant de Mèxic no afectaren la seva carrera, sinó que es van interrompre diverses vegades per vacances que hagué de prendre per guarir la seva fràgil salut. Va acabar en el rang de coronel. Patia de diabetis i es va quedar cec, igual que molts altres membres de la seva família (com els seus germans Francesc i Jaume Aragó). En 1852, ja malalt, va obtenir el comandament del fort de Perote, vora de Veracruz. Amb l'arribada al poder de Benito Juárez i l'inici de la Guerra de Reforma en 1858, seguí un període de confusió. Josep Aragó fou acusat erròniament d'haver volgut retornar el fort als seguidors de Félix María Zuloaga. Condemnat a mort, el posaren davant un escamot d'execució, però es va aclarir la seva innocència i va recuperar el seu càrrec. Va morir en 1860 a Tacubaya.

## Referències

* 1 2 Sarda 2011, p. 60
* ↑ Fabricio Cardenas, Joseph Arago prisonnier au Mexique en 1858, 26 juillet 2015

## Bibliografia

* Frénay, Étienne. «Victor, officier français, Jean et Joseph, officiers mexicains». A: Les Arago, acteurs de leur temps (actes du colloque de Perpignan, 2003). Perpinyà: Archives départementales des Pyrénées-orientales, p. 486. ISBN 978-2-86066-039-6.
* Sarda, François. «Arago (Joseph, Honoré)». A: Nouveau Dictionnaire de biographies roussillonnaises 1789-2011. 1 Pouvoirs et société. Perpignan: Publications de l'olivier, 2011, p. 699. ISBN 9782908866414.
* Sarda, François. Tallandier. Les Arago. François et les autres, 2002, p. 442. ISBN 9782847340051.
* Toulotte, Muriel. Publications de l'olivier. Étienne Arago : 1802-1882 Une vie, un siècle, 1993, p. 367. ISBN 290886603X.
# Lucenses

Els galaics lucenses (llatí: Callaïci o Gallaeci Lucenses) eren els pobles celtes que habitaven la part nord de la província romana de Gal·lècia. Els lucenses van rebre el seu nom de la seva ciutat principal, Lucus Augusti (Lugo); els lucenses vivien entre el Miño i el Navia, al nord dels bràcars. Lugo fou capçalera d'un convent jurídic. Ptolemeu esmenta com a subtribus dels lucenses: els capori, cilini, lemavi, baedyes, i seurri.

## Referències

* ↑ Paleoetnografía de Gallaecia, per Dolores Dopico Cainzos i Pilar Rodríguez Alvarez
# Joan Malatesta de San Giovanni

Joan Malatesta de San Giovanni fou fill de Rambert III Novello Malatesta de Sogliano. Fou comte de San Giovanni in Galilea, juntament amb son germà Corneli Malatesta de San Giovanni, el 1532, per herència paterna.
Va morir el 1577 i fou el pare de Semproni Malatesta de Sogliano.