OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Andreua Avel·lina Carrera i Teris

Andreua Avel·lina Carrera i Teris (Barcelona, 2 de gener de 1871 - Rubí, 28 de febrer de 1939) fou una soprano operística que actuà en diverses ocasions al Gran Teatre del Liceu i tingué una gran projecció internacional, actuant també a diversos escenaris europeus.

## Biografia

Andreua Carrera fou filla de Joan Carreras i de Lluïsa Teris. Andreua cursà els seus estudis de música amb els mestres Puig, Tintorer i Joan Goula. Amb aquest últim va formar-se escènicament. Va començar la seva carrera amb una peculiaritat que la diferencia d'altres cantants: el seu debut al Liceu el 1889 no va ser, com era habitual, amb una òpera italiana, sinó amb Lohengrin, obra que amb el temps es convertiria en la seva millor interpretació.
Després de diverses gires per l'estat espanyol, la carrera d'Andreua Avelina va tenir una projecció internacional. Va actuar en molts teatres d'Itàlia. A Lisboa va estrenar Die Walkyre el 1893. Es va traslladar a Amèrica, a on va cantar La Regina de Saba a Buenos Aires al costat de Caruso, un dels tenors més mediàtics i coneguts de principis del segle xx. Andreua Avel·lina Carrera va cantar també a Mèxic, Cuba, i va estrenar I Medici, de Leoncavallo, a Moscou.
El 1896 el compositor Umberto Giordano la trià personalment, a ella, per estrenar la seva òpera Andrea Chénier a La Scala de Milà. També va estrenar Siegfried a Madrid el 1899, Tannhäuser a Trieste i Falstaff a Lisboa. L'any 1910 fou contractada per cantar a Egipte, Àustria i Portugal, sempre amb gran èxit, i alternava les aparicions internacionals amb les nacionals a Barcelona, València i Madrid. Quan es va retirar de la vida concertística es dedicà a la formació de nous cantants a Barcelona.
La seva veu era dolça i àgil, òptima per obres veristes. El 1908 i 1909 va enregistrar algunes peces per Fonotopia i Odeón.

## Referències

* 1 2 Llibre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1871, pàgina 4, número de registre 13.
* 1 2 3 4 «Avelina Carrera Andreua». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* Alier, Roger (1999). “El Gran Llibre del Liceu” Volum 12 En: Aviñoa, Xosé (dir.) (1999), Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear. Barcelona: Edicions 62. Casares, Emilio (dir. y ed.) (2002). Historia de la Música Española e Hispanoamericana, Madrid: SGAE.
* Martín de Sagarmínaga, Joaquín (1997). Diccionario de cantantes líricos españoles, Madrid: Acento Editorial.
* Sanmartí Esteban, Clara (en premsa). “Compositores i Intèrprets”. En: Sanmartí, Carme; Sanmartí, Montserrat (eds.). Catalanes del IX al xix. Vic: Eumo.
# Riu Mngeni (Buffalo)

El riu Mngeni (en afrikaans: Mngenirivier) és un riu que flueix pel centre de KwaZulu-Natal, Sud-àfrica. El riu desemboca al riu Buffalo que més tard s'uneix al riu Tugela.

## Enllaços externs

* Mapa de Google de l'estuari del riu Mngeni a Geonames.org (cc-by)
# Gens

«Gens» té aquests significats:
* Gens o gen, unitat d'emmagatzemament d'informació i unitat d'herència genètica
* gens (família), tipus d'organització familiar a l'antiga Roma
* Gens (grup humà)
Viccionari
# Zamóixie

Zamóixie (en rus: Замошье) és un poble de l'óblast de Leningrad, a Rússia, pertany al districte rural de Boksitogorski. El 2017 tenia 11 habitants.
# Riu Moldova

El riu moldova és un riu de Romania, a la regió històrica de Moldàvia. És un afluent dret del riu Siret. El riu neix de les muntanyes Obcina Feredeu de Bucovina al comtat de Suceava i s'uneix al Siret a Cotu Vameș, a l'est de la ciutat de Roman al comtat de Neamț.
La longitud total de Moldova des del seu naixement fins a la seva confluència amb el Siret és de 213 km. La seva superfície de conca és de 4.299 km².
El riu va donar nom al Principat de Moldàvia, la primera capital del qual, Târgul Moldovei (actual Baia), es troba a la riba del riu Moldova. L'origen del nom del riu és discutit.

## Ciutats i pobles

Les següents ciutats i pobles estan situats al llarg del riu Moldova, des de la seva font fins a la desembocadura: Moldova-Sulița, Câmpulung Moldovenesc, Vama, Voroneț, Gura Humorului, Păltinoasa, Baia i Roman.

## Afluents

Els següents rius són afluents del riu Moldova (des de la font fins a la desembocadura):
Esquerra: Sulița, Benia, Breaza, Pârâul Negru, Moroșani, Pârâul Cailor, Timoi, Sadova, Deia, Lala, Moldovița, Doabra, Beltag, Tocila, Humor, Bucovăț, Corlata, Șomuz, Medisca, Hatia, Lețcani, Cristești, Boura,, Petroaia (o Ciohoranca), Valea Baciului, Ciurlac
Dreta: Lucina, Lucava (o Lucova), Tătarca, Răchitiș, Gârbele, Orata, Delnița, Colac, Arseneasca (o Arseneasa), Putna, Colbul (o Izvorul Giumalăului), Prașca, Seaca, Izvorul Alb, Izvorul Malului, Valea Caselor, Șandru, Sălătruc, Suha, Voroneț, Isachia, Bălăcoaia, Valea Seacă, Suha Mică, Suha Mare, Sasca Mare, Bogata, Râșca, Seaca, Râșca, Sărata, Neamț (o Ozana), Topolița, Umbrari, So Valea Albă (or), Valea Mare, Viar

## Referències

* ↑ Ovidiu Gabor - «Economic Mechanism in Water Management». Arxivat de l'original el 5 març 2009.
* ↑ Moldova, e-calauza.ro
* 1 2 Planul de management al spațiului hidrografic Siret, Administrația Națională Apele Române, page 17
* 1 2 2017 Romanian Statistical Yearbook, p. 13

## Enllaços externs

* Mapes Munceii Neamțului - Munții Stânișoarei
* Mapa turístic, Parcul Vânători-Neamț
# Casa Nadal (Cassà de la Selva)

La Casa Nadal és una obra del municipi de Cassà de la Selva (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un casal modernista desenvolupat en tres plantes. Edifici aïllat rodejat per un ampli jardí. Destaquem el coronament i obertures de tot l'edifici amb elements decoratius. Hi ha elements de composició classicistes i neomedievals amb ornaments que utilitzen motius florals. Els grans finestrals presenten columna i capitell central. Les obertures del cos central utilitzen esquemes propis del modernisme català amb clares referències a Domènech i Montaner i Puig i Cadafalch. Conté façanes arrebossades amb alguns elements de pedra natural.

## Història

L'arquitectura està lligada a l'esplendor de la burgesia local, lligats a la indústria del suro.
Des del 1989 és seu de l'ajuntament.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Nadal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Daniel Nathans

Daniel Nathans (Wilmington, Delaware, 30 d'octubre de 1928 - Baltimore, Maryland, 16 de novembre de 1999) fou un microbiòleg i professor universitari nord-americà guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1978.

## Biografia

Va estudiar química a la Universitat de Delaware, on es graduà el 1952, amplià els seus estudis a la Universitat Washington de Saint Louis, especialitzant-se en microbiologia. Posteriorment fou professor d'aquesta matèria a la Universitat Johns Hopkins.

## Recerca científica

Treballant a la Universitat Johns Hopkins col·laborà amb Hamilton O. Smith en l'aïllament d'un bacteri de l'enzim de restricció. Aquest fet els permeté investigar l'estructura de l'àcid desoxiribonucleic (ADN) del virus denominat SV40, el virus més simple conegut causant del càncer. La construcció d'un mapa genètic del virus per part de Nathans derivat d'aquestes investigacions fou la primera aplicació dels enzims de restricció en la identificació de les bases moleculars del càncer.
L'any 1978 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia «pels seus treballs sobre els enzims de restricció i la seva aplicació als problemes de la genètica molecular», premi compartit amb Werner Arber i Hamilton O. Smith.

## Referències

* ↑ Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Medicina 1978 (anglès)
# Rhacophorus variabilis

Rhacophorus variabilis és una espècie de granota que viu a l'Índia. Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Biju, S.D., Dutta, S., Vasudevan, K. & Srinivasulu, C. 2004. Rhacophorus variabilis. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# Converses pedagògiques

Les Converses pedagògiques són les trobades que els mestres de l'escola pública catalana van iniciar a principis del segle XX de forma autogestionada per formar-se, recolzar-se mútuament i compartir experiències.

## Inicis

A principi del segle, el 1903, mestres d'escoles públiques de poblacions de l'Empordà organitzaren les “Converses pedagògiques”, una experiència de formació permanent autogestionada amb una doble finalitat: ajudar-se mútuament per millorar la seva feina professional, convençuts com estaven que amb el que havien après durant els anys de formació inicial no n'hi havia prou, i també per prestigiar el magisteri públic i afavorir el reconeixement públic de la dimensió social de la seva feina. Es tractava d'una experiència original que va sorgir dels mateixos mestres. Josep Pallach, en la seva tesi doctoral, manifesta que
| « | no ens ha estat possible trobar indicis d'influències internes o externes. És més: hem intentat trobar, entre altres moviments pedagògics contemporanis, un esforç equivalent de formació col·lectiva –‘de l'autodidàctica professional', l'anomenarà Jou i Olió– i tampoc l'hem trobat | » |
Aquests trobades de formació horitzontal tingueren molt bona acollida entre els companys del magisteri públic gironí i, també, d'altres comarques catalanes. Ben aviat, el mateix any 1903, les “Converses” es difongueren arreu de Catalunya amb més o menys rapidesa. Entre 1903 i 1904 es fan converses a Figueres sobre "Educació cristiana" animada per Carmel González i sobre "Temes gramaticals" animada per Dalmau Carles; a Tortellà sobre "extensió escolar" (l'educació fora de l'escola, paper educador del metge, farmacèutic, capellà, secretari) animada per J.Bosch; i a la Bisbal sobre "Supersticions" animada per J.Puig.
Finalment, arribaren a Barcelona el 1906 a través de Llorenç Jou i Olió, un dels mestres capdavanters de la renovació pedagògica.

## Referències

* 1 2 3 Federació de Moviments de Renovació Pedagògica de Catalunya. Mia Balsells i Judith Surroca (coord.). 1914-2014. 100 anys d'Escola d'Estiu (CC-BY-SA-3.0). Barcelona: Graó, 2014 [Consulta: 13 desembre 2014]. pàg.9
* ↑ Corominas, Agustí. Els mestres públics a Catalunya: converses, autogestió i formació (1903-1936). Barcelona: Associació de Mestres Rosa Sensat.

## Vegeu també

* Escoles d'estiu de renovació pedagògica a Catalunya
# Tunisita

La tunisita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el nom en honor de Tunísia, on es troba l'indret on va ser descoberta aquesta espècie mineral.

## Característiques

La tunisita és un carbonat de fórmula química NaCa₂Al₄(CO₃)₄(OH)₈Cl. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Els cirstalls són tabulars en {001}, modificada per {010}, {110}, i nombroses formes veïnals, de fins a 8 mm; en forma d'agregats subparal·lels en froma de llibre o en forma de recobriments en pols aleatoris. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la tunisita pertany a «05.BB: Carbonats amb anions addicionals, sense H₂O, amb alcalins» juntament amb els següents minerals: barentsita, dawsonita i sabinaïta.

## Formació i jaciments

La tunisita va ser descoberta a la mina Sidi Youssef, a Sakiet Sidi Youssef (Governació del Kef, Tunísia) omplint les cavitats en calcita. També ha estat trobada al dipòsit Challenge, a Al-Monawarh (Província de Medina, Aràbia Saudita); al comtat de San Mateo (Califòrnia, Estats Units); a Condorcet, a Droma (Alvèrnia - Roine-Alps, França) i a Slaviansky (Donetsk, Ucraïna).

## Referències

* 1 2 3 «Tunisite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 maig 2017].
* 1 2 «Tunisite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 16 maig 2017].
# Anna Manaut Caixal

Anna Manaut Caixal (Tarroja de Segarra, Segarra, 17 de desembre de 1990) és una jugadora d'handbol, que juga en la posició de lateral dreta.
S'inicià a l'ACLE Guissona, on jugà fins al 2004, en què passà a l'Associació Lleidatana fins al 2011. Fitxà aleshores pel Mar d'Alacant i a l'estiu del 2012 pel Club Handbol Esportiu Castelldefels, de la divisió d'honor. Fou internacional per Espanya en categories de base i absoluta.
Molt efectiva com a lateral dret durant la temporada 2015-2016, amb 121 gols, es va incorporar a l'Entente Sportive Bisontine Féminine Handball, ESBF, de Besançon, l'estiu del 2016.
El març del 2017 va patir una lesió greu en un partit contra el Metz i es va perdre la resta de la temporada. Per a la temporada 2018-2019, es va incorporar a la segona divisió amb l'AS Cannes Mandelieu Handball.

## Referències

* ↑ «Anna Manaut Caixal | enciclopèdia.cat». [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «Notícies». Terra rubra, pàg. 2.
* ↑ «LFH : Manaut, une nouvelle Espagnole à Besançon». www.handzone.net, 15-05-2016.
* ↑ «Anna Manaut: "M'agrada molt com es treballa a França"». CatHandbol, 15-09-2016. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «Amanda Kolczynski et Anna Manaut, touchées aux ligaments croisés, ne joueront plus avec Besançon cette saison». www.lequipe.fr. L'Équipe, 03-03-2017.
* ↑ «Handzone - Anna MANAUT : Stats et infos» (en francès). [Consulta: 19 desembre 2020].
# Alidosi (desambiguació)

Alidosi és el nom dels següents personatges:
# David Alonso Sacristán

David Alonso Sacristán (Madrid, 1966) és un guionista i director de cinema espanyol. El 1994 va rodar el seu primer llargmetratge Bajo un cielo extraño, i el 1997 va dirigir amb Fernando Cámara Memorias del ángel caído, per la que fou nominat al Goya al millor director novell i al Festival de Sitges. El 2003 va dirigir Más de mil cámaras velan por tu seguridad, de la que també en fou guionista juntament amb Fernando Cámara. El 2005 va fer el guió de Somne d'Isidro Ortiz i el 2010 va dirigir la minisèrie històrica Tres días de abril, amb guió de Miguel Anxo Murado.sobre la proclamació de la Segona República Espanyola.

## Referències

* ↑ Memorias del ángel caído al web dels Premis Goya
* ↑ «Festival de Sitges 1997». Arxivat de l'original el 2021-01-28. [Consulta: 26 novembre 2019].
* ↑ Tres días de abril, al web del Ministeri de cultura
* ↑ TVE rueda este otoño cuatro nuevas miniseries históricas, rtve.es
# Casa Nadal (Sant Sadurní d'Anoia)

La Casa Nadal és una obra noucentista de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa, dos pisos i golfes amb terrat. La façana presenta com a elements remarcables la tribuna, semicilíndrica, amb balcó superior, els aplacats decoratius de ceràmica i el fals ràfec. L'estil predominant a la construcció és el Noucentisme.

## Història

La Casa Nadal, també coneguda amb el nom de Casa Maria Sàbat, va ser construïda aproximadament l'any 1929.

## Referències

* 1 2 «Casa Nadal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Casa Nadal Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Clara Louise Kellogg

Clara Louise Kellogg (Sumter, Carolina del Sud, 9 de juliol de 1842 - New Hartford, Connecticut, 13 de maig de 1916), va ser una soprano operística estatunidenca.

## Biografia

Clara Louise Kellogg va néixer a Sumter (Carolina del Sud), filla de Jane Elizabeth (Crosby) i de George Kellogg, que era mestre d'escola. De petita ja va mostrar un talent excepcional per a la música i als set anys ja sabia llegir les partitures més difícil. Després va estudiar a l'Acadèmia de Música de Nova York, i allà va cantar per primera vegada en públic. La seva veu de soprano fina i els seus dots artístics aviat la van fer famosa. Va cantart com a prima donna de l'òpera italiana a Londres i en concerts el 1867 i 1868, i des d'aleshores fins a 1887 va ser una de les principals cantants. Va aparèixer a intervals a Londres, però va cantar principalment als Estats Units. També va cantar a Berlín i a Sant Petersburg.
El 1874 Kellogg va organitzar una companyia d'òpera que va ser molt coneguda als Estats Units, i la seva iniciativa i energia per dirigir-la van ser notables. La companyia va afrontar una tragèdia el 26 de maig de 1882, quan dos dels seus membres, el virtuós pianista Herman Rietzel i el baixista George Conly, es van ofegar al llac Spofford mentre estaven de gira.
Kellogg es va retirar després de casar-se amb Carl Strakosch a Elkhart (Indiana), el 6 de novembre de 1886. El 1913 va publicar les seves memòries, titulades Memoirs of an American Prima Donna (Memòries d'una prima donna americana). Va morir a casa seva a New Hartford, Connecticut, el 13 de maig de 1916.

## Referències

* 1 2 3 «Clara Louise Kellogg dead» (en anglès). The Boston Globe, 13-05-1916, pàg. 14 [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ «Deservedly Famous» (en anglès). The Daily Pacific Commercial Advertiser, 07-02-1885 [Consulta: 8 juliol 2022].
* 1 2 Chisholm 1911.
* ↑ «George Conly's sad fate» (en anglès). The New York Times, 28-05-1882 [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ «Hermann Rietzel's body found» (en anglès). The New York Times, 08-06-1882, pàg. 4 [Consulta: 8 juliol 2022].

## Bibliografia

* Aquest article incorpora text d'una publicació ara de domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). ↑«Kellogg, Clara Louise». Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.

## Enllaços externs

* https://www.gutenberg.org/ebooks/authors/search/?query=Kellogg,+Clara+Louise/al Projecte Gutenberg
* Obres de o sobre Clara Louise Kellogg a Internet Archive
* https://web.archive.org/web/20180816230453/https://cdn.shopify.com/s/files/1/1021/8371/products/STAGE2_053.jpg?v=1467252807
* https://es.findagrave.com/memorial/38042221/clara-louise-strakosch/a Find a Grave
# Tunis i la Goleta

Tunis i la Goleta fou una possessió espanyola del 1535 al 1574.
El 1534 Khayr al-Din es va apoderar de la Goulette i de Tunis que estaven en mans dels hàfsides, i es van reforár les fortificacions però un any després (1535) la zona (la Golette i Tunis estan a uns 10 km una de l'altra) fou conquerida pels espanyols que van construir una fortalesa coneguda per la Carraca, que encara existeix, i que fou engrandida en temps de Felip II quan es va construir una gran ciutadella; evacuada pels espanyols l'agost del 1574, davant l'atac dels turcs dirigits per Sinan Pasha i Ildj Ali. Els turcs van ocupar les dues ciutats.
# Guillem d'Entença i de Montcada

Guillem II de Montpeller d'Entença (1294-1321) fou l'últim baró de la dinastia Entença del que es va passar a denominar baronia que fou d'en Guillem d'Entença. Fill de Berenguer V i la seva muller Galbors de Montcada, fou germà de Berenguer d'Entença i de Montcada (cap d'almogàvers) i de Saurina d'Entença i de Montcada, casada amb Roger de Llúria (també cap d'almogàvers). Es va casar amb Berenguera de Montcada però no van tenir descendència.

## Futur de la Baronia d'Entença

El 1313, un Guillem d'Entença endeutat va fer donació de la baronia al rei d'Aragó Jaume el Just, qui no va prendre possessió fins a la mort de Guillem II. Corria l'any 1321 i la baronia passaria a la Corona. Només tres anys després, el 1324, el rei va concedir al seu fill petit Ramon Berenguer d'Aragó el Comtat de Prades i la baronia d'Entença, que restarien definitivament units.
# Alexandra Dulgheru

Alexandra Dulgheru (Bucarest, 30 de maig de 1989) és un jugadora de tennis romanesa.

## Biografia

El seu pare Dumitru és pilot i la seva mare Doina, coordinadora d'aviació. Té una germana anomenada Bianca que és ajudant de direcció d'hotel.
Ha estudiat economia a l'Academia de Studii Economice de Bucarest.

## Palmarès: 2 (2−0)
### Individual: 3 (2−1)

* Llegenda
* Grand Slam (0−0)
* WTA Tour Championships / WTA Finals (0−0)
* Premier Mandatory (0−0)
* Premier 5 (0−0)
* Premier (2−0)
* International (0−1)
* Títols per superfície
* Dura (0−1)
* Gespa (0−0)
* Terra batuda (2−0)
| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Oponent | Marcador |
| Guanyadora | 1. | 23 de maig de 2009 | Varsòvia, Polònia | Terra batuda | Alona Bondarenko | 7−6(3), 3−6, 6−0 |
| Guanyadora | 2. | 23 de maig de 2010 | Varsòvia (2) | Terra batuda | Zheng Jie | 6−3, 6−4 |
| Finalista | 1. | 8 de març de 2015 | Kuala Lumpur, Malàisia | Dura | Caroline Wozniacki | 6−4, 2−6, 1−6 |

### Dobles: 2 (0−2)

* Llegenda
* Grand Slam (0−0)
* WTA Tour Championships / WTA Finals (0−0)
* Premier Mandatory (0−0)
* Premier 5 (0−0)
* Premier (0−0)
* International (0−2)
* Títols per superfície
* Dura (0−1)
* Gespa (0−0)
* Terra batuda (0−1)
| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Parella | Oponents | Marcador |
| Finalista | 1. | 26 d'octubre de 2010 | Taixkent, Uzbekistan | Dura | Magdaléna Rybáriková | Alexandra Panova Tatiana Poutchek | 3−6, 4−6 |
| Finalista | 2. | 21 de juliol de 2013 | Båstad, Suècia | Terra batuda | Flavia Pennetta | Anabel Medina Garrigues Klára Zakopalová | 1−6, 4−6 |

## Trajectòria
### Individual

| Torneig | 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | Títols | V − D |
| Open d'Austràlia | A | A | 1R | 1R | 1R | A | Q2 | 1R | 2R | A | Q3 | 0 / 5 | 1 – 5 |
| Roland Garros | A | A | 3R | 2R | A | A | Q2 | 2R | 1R | Q1 | 2R | 0 / 5 | 5 – 5 |
| Wimbledon | A | A | 3R | 2R | A | A | Q2 | 1R | A | A | 2R | 0 / 4 | 4 – 4 |
| US Open | A | 1R | 3R | 2R | A | 2R | 2R | 1R | A | A | Q3 | 0 / 6 | 5 – 6 |
| Total Victòries−Derrotes | 0–0 | 6–5 | 33–24 | 13–20 | 1–7 | 4–8 | 5–6 | 12–17 | 3–9 | 2–1 | 1–1 | 80 – 98 | 80 – 98 |
| Rànquing a final d'any | 385 | 51 | 29 | 70 | 238 | 157 | 105 | 57 | 280 | 193 | 148 | | |
| Llegenda: G: Guanyadora; F: Finalista; SF: Semifinalista; QF: Quarts de final; Q: Qualificació; A: Absent; RR: Round Robin; ||||||||||||||

## Enllaços externs

* Alexandra Dulgheru a la WTA (anglès)
* Alexandra Dulgheru a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
* Alexandra Dulgheru al lloc web de la Billie Jean King Cup (anglès)