OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dudley H. Powers

Dudley Powers (Moorhead (Minnesota), 25 de juny, 1911 - Bradenton (Florida), 22 de febrer, 2004), va ser un violoncel·lista, director d'orquestra i pedagog musical nord-americà.

## Biografia

En la seva joventut, Powers va formar un quartet de corda amb la seva germana Dorothy (primer violí) i els seus germans Harold (segon violí) i Arthur (viola), amb qui va actuar a la seva regió natal. De 1925 a 1928 va estudiar a la Juilliard School, després va obtenir una llicenciatura i un màster a la Northwestern University. També va prendre classes amb Emanuel Feuermann a Suïssa.
Des de 1931 va ensenyar a l'escola de música de la Northwestern University. Des de 1955 fins a la seva jubilació, l'any 1980, hi va exercir una càtedra de violoncel. Es va convertir en director del departament de corda i va tocar el violoncel al Quartet Eckstein de la universitat. Després va treballar com a professor visitant a la Universitat de South Florida a Tampa fins a 1986.
De 1930 a 1933, Powers va ser violoncel·lista a la "Little Symphony of Chicago". De 1933 a 1953 va ser membre de l'Orquestra Simfònica de Chicago. Sota la direcció de Frederick Stock va tocar inicialment a la secció de violoncel, i el 1943 va esdevenir primer violoncel·lista solista de l'orquestra amb Désiré Defauw. Com a director, va actuar amb la "Chicago Youth Orchestra" (1955), la "Skokie Valley Symphonietta" (1956), la "Fox Valley" i la "Racine Symphony" (1957). Des de 1958 va dirigir la "Youth Symphony Orchestra" del "Greater Chicago" i la "Racine Wisconsin Symphony Orchestra". Com a músic de cambra, va ser membre del "Mischakoff String Quartet" i del "Wicher-Powers-Reuter Trio" i va tocar amb la "Chamber Music Society" i el "Sheridan String Quartet".

## Referències

* ↑ https://www.legacy.com/us/obituaries/chicagotribune/name/dudley-powers-obituary?id=2383457

## Fonts

* Chicago Tribune, 9. März 2004: Dudley Powers-(anglès)
* Prabook: Dudley Powers-(anglès)
* stokowski.org: Principal Musicians of the Chicago Symphony Orchestra- Arxivat 2022-07-02 a Wayback Machine.(anglès)
* Chicago Tribune: Dudley Powers Obituary-(anglès)
# Porc negre mallorquí

El porc negre mallorquí és una raça de porc tradicional de Mallorca.
Sembla que el seu origen són els encreuaments entre els porcs ibèrics i els cèltics. Són animals de mida mitjana amb el pèl negre i les orelles caigudes grans i planes. Actualment la raça està regulada i existeix un llibre genealògic per garantir-ne la puresa. Són objecte d'una criança extensiva i semiextensiva i tots mengen els productes de la mateixa explotació: cereals, figues, figues de moro, garrics i pastures amb un percentatge limitat de pinso. Es sacrifiquen uns 3.000 porcs a l'any per fer-ne sobrassada de gran qualitat. També es venen uns 1.000 porcells a l'any, ja que la porcella és un plat tradicional.
Fins a mitjan segle xix, era l'únic porc que es criava i era objecte d'un actiu comerç i se n'exportava la carn transformada, uns 20.000 animals vius eren transportats en vaixell a Barcelona cada any junt amb els passatgers tal com es pot llegir a l'obra Un hivern a Mallorca de George Sand.

## Vegeu també

* Bartomeu Torres Bernat

## Enllaços externs

* Patronat de races autòctones de les Illes Balears – Porc negre
* Es Porc Negre Mallorquí
# Duroni

Duroni és el nom dels següents personatges:
* Gai Duroni, amic de Miló.
* Luci Duroni, pretor el 181 aC i després propretor a la Pulla.
* Marc Duroni, tribú de la plebs el 98 aC i senador romà
# Precari

Precari és allò que té una situació insegura o poc consolidada. És un terme legal que identifica la situació en què es troba una persona que ocupa una finca o gaudeix d'algun dret per simple tolerància del propietari i sense donar res a canvi. Ocupar una finca a precari significa que l'ocupant pot ser desnonat si el propietari presenta un interdicte en qualsevol moment i sense cap mena d'indemnització. Exemples de precaristes en són els okupes. Quan una situació de precari es perllonga més de 20 anys a Catalunya o 30 anys a la resta, el precarista esdevé propietari. Aquest mecanisme legal es denomina usucapió o prescripció adquisitiva.
Viccionari
# Precarietat laboral

La precarietat laboral és aquella feina no convencional que està mal pagada, és insegura, no té protecció i no pot sostenir una llar. En les últimes dècades hi ha hagut un fort augment del treball precari, a causa de factors com ara: la globalització, el canvi de la indústria manufacturera al sector serveis, i la difusió de tecnologies de la informació i la comunicació. Aquests canvis han creat una economia nova que demana flexibilitat en el lloc de treball i, com a resultat, ha provocat la decadència de la relació laboral estàndard i un augment en treball precari. Un aspecte important del treball precari és que les dones estan contínuament sobre-representades en aquest tipus de treball.
El treball precari s'associa freqüentment amb els següents tipus d'ocupació: "Treball a mitja jornada, treball independent, treball temporal, de torn de treball, els treballadors a domicili i teletreball." Totes aquestes formes d'ocupació estan relacionades en el fet que s'aparten de la relació de treball estàndard (a temps complet, el treball continu amb un empresari). Cada forma de treball precari, podrà oferir els seus propis reptes, però tots comparteixen els mateixos inconvenients: els baixos salaris, pocs beneficis, la manca de representació col·lectiva, i poca o cap seguretat laboral.
Hi ha quatre graus per determinar si un treball és precari:
* el grau de certesa de la continuïtat de l'ocupació
* control sobre el procés de treball, que està vinculat a la presència o absència dels sindicats i els col·legis professionals i es relaciona amb el control de les condicions de treball, els salaris i el ritme de treball
* el grau de protecció legal
* el nivell d'ingressos.

## Referències

* 1 2 Judy Fudge & Rosemary Owens, Precarious Work, Women, and the New Economy: The Challenge to Legal Norms (Judy Fudge & Rosemary Owens eds., 2006)
* ↑ International Metalworkers' Federation (IMF), Global Action Against Precarious Work, (2007), http://www.imfmetal.org/main/files/07032015092779/WEB_spotlight_0107-2.pdf Arxivat 2019-03-30 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Precariat
* Proletarització
* Freeter

## Enllaços externs

* Lloc web sobre el treball precari dels sindicats metal·lúrgics Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine.
* Lloc web de la xarxa "Social Uncertainty, Precarity, Inequality" Arxivat 2010-10-04 a Wayback Machine. (anglès)
# Precedents de la Supercopa d'Espanya

Durant les dècades del 1940 i 1950 es disputaren diversos tornejos que poden considerar-se precedents de l'actual Supercopa d'Espanya. Aquests tornejos foren: la Copa de Campions, la Copa d'Or Argentina i la Copa María Eva Duarte de Perón.

## Copa de Campions

És la primera competició predecessora de l'actual supercopa. La disputaren l'any 1940 l'Atlético de Aviación, campió de lliga, i l'Espanyol, campió de copa. A Barcelona empataren a 3 i a Madrid l'Espanyol en sortí derrotat per 7 a 1, resultant vencedor l'Atlético de Aviación (actual Atlètic de Madrid).
| Any | Campió | Subcampió | Resultat |
| 1939-1940 | Atlético Aviación | RCD Espanyol | 3-3 i 7-1 |

## Copa President de la RFEF

La Copa President de la Federació Espanyola de Futbol fou un torneig oficial, organitzat per la Reial Federació Espanyola de Futbol, disputat l'any 1941 (tot i que el darrer partit es disputà el 1947), entre els primers classificats de la lliga i la copa, Atlético Aviación, Athletic de Bilbao, València i Barcelona.
| Any | Campió | Subcampió | Resultat |
| 1941-1947 | Atlético Aviación | València CF | lligueta |

## Copa d'Or Argentina

El 1945, el cònsol de l'Argentina a Barcelona va oferir una copa d'or valorada en 60.000 pessetes perquè fos disputada entre els campions de lliga i copa. El torneig s'anomenà per tant, Copa d'Or Argentina. Jugaren un partit benèfic ambdós clubs a Les Corts per disputar-se el trofeu resultant vencedor el FC Barcelona en un gran partit amb el resultat final de FC Barcelona 5 - Athletic de Bilbao 4.
| Any | Campió | Subcampió | Resultat |
| 1944-1945 | FC Barcelona | Athletic Club | 5-4 |

## Copa María Eva Duarte de Perón

L'any 1947 el torneig entra a formar part del calendari de la Federació Espanyola i s'anomenà Torneig María Eva Duarte de Perón, ja que el trofeu fou donat per l'esposa del llavors president de la República Argentina. La competició es disputà fins a la temporada 1952-1953, a causa del traspàs, el 1952, de María Eva Duarte de Perón.
| Any | Estadi | Campió | Subcampió | Resultat |
| 1947 | Chamartín (Madrid) | Real Madrid | València CF | 3-1 |
| 1948 | Mestalla (València) | FC Barcelona | Sevilla CF | 1-0 |
| 1949 | Metropolitano (Madrid) | València CF | FC Barcelona | 7-4 |
| 1950 | Chamartín (Madrid) | Athletic de Bilbao | Atlético de Madrid | 5-5 i 2-0 |
| 1951 | Chamartín (Madrid) | Atlético de Madrid | FC Barcelona | 2-0 |
| 1952 | --- | FC Barcelona | El Barcelona guanyà el doblet. | El Barcelona guanyà el doblet. |
| 1953 | --- | FC Barcelona | El Barcelona guanyà el doblet. | El Barcelona guanyà el doblet. |

## Palmarès

* 4 títols: FC Barcelona
* 3 títols: Atlètic de Madrid
* 1 títol: Reial Madrid, València CF, Athletic Club

## Referències

* ↑ «Atlético-Valencia 4-0 (1947)». El Mundo Deportivo, 15-09-1947. [Consulta: 26 novembre 2023].
* 1 2 Spanish Supercup history RSSSF
# Precedent

En els sistemes jurídics de dret comunatiu (common law), un precedent o autoritat és una regla o un principi establert en un cas legal anterior, que és vinculant o es té en compte per a una Cort o un altre òrgan judicial per decidir en casos posteriors amb similars qüestions o fets.
El principi general dels sistemes legals de Dret comú és que els casos similars han de ser decidits amb la manera que donin resultats similars i predictibles, i el principi del precedent és el mecanisme pel qual s'assoleix aquest objectiu. El Black's Law Dictionary o Diccionari de Dret de Black, defineix el “precedent” com una “regla de la llei establerta per primera vegada per un tribunal per un determinat tipus de cas i referida posteriorment a l'hora de decidir en casos similars”. El precedent a la llei comuna és un tercer tipus de Dret, en igualtat de condicions amb el Dret estatutari (estatuts i codis promulgats pels òrgans legislatius) i el Dret regulador (reglaments promulgats per les agències i altres òrgans del poder executiu).
Stare decisis és un principi jurídic pel qual els jutges estan obligats a respectar el precedent establert per les decisions anteriors. Les paraules tenen el seu origen a la màxima llatina "Stare decisis et non quieta movere": "mantenir les decisions i no pertorbar el que és tranquil". En un context legal, això s'entén en el sentit que els tribunals han de complir generalment el precedent i no pertorbar les qüestions assentades.
El Dret de casos (case law) és el conjunt de resolucions existents que han fet noves interpretacions de la llei i, per tant, es poden citar com a precedent. A la majoria dels països, inclosos els països europeus, el terme s'aplica a qualsevol conjunt de regles sobre la llei que es guien per resolucions anteriors, per exemple, les decisions anteriors d'un òrgan o agència governamental - és a dir, el dret del cas precedent pot sorgir ja sigui d'una interlocutòria judicial o una resolució d'una adjudicació en una agència del poder executiu. Els judicis i audiències que no donen lloc a decisions per escrit en un tribunal de registre, no creen precedent per a futures decisions judicials.

## Referències

* ↑ Legal case (en inglés)
* ↑ Black's Law Dictionary, p. 1059 (5th ed. 1979).
* 1 2 Adeleye, Gabriel et al. World Dictionary of Foreign Expressions: a Resource for Readers and Writers, page 371 (1999).
* ↑ Court of record (en inglés)
* ↑ Case law, Law.com
# Premi Ahmadou-Kourouma

El Premi Ahmadou-Kourouma és un premi literari suís creat en 2004, concedit anualment pel Saló Internacional del Llibre i la Premsa de Ginebra.
Aquest premi, que porta el nom de l'escriptor ivorià Ahmadou Kourouma, premia una obra de ficció o un assaig dedicat a l'Àfrica Negra.
El jurat és presidit pel professor Jacques Chevrier, i en formen part: Catherine Morand, periodista suïssa, Boniface Mongo-Mboussa, escriptor francocongolès, Christine Lequellec-Cottier, professora de literatura a la Universitat de Lausana, Noël Ndjekery, autor d'origen txadià, Romuald Fonkoua, director del Centre Internacional d'Estudis Francòfons (CIEF) de la Universitat París-Sorbonna (París IV), i Isabelle Rüf, crítica literària.

## Guardonats

* 2004: Esther Mujawayo i Souâd Belhaddad, per Survivantes. Rwanda, dix ans après le génocide (éditions de l'Aube).
* 2005: Tanella Boni, per Matins de couvre-feu (Le Serpent à plumes).
* 2006: Koffi Kwahulé, per Babyface (éditions Gallimard).
* 2007: Sami Tchak, per Le Paradis des chiots (Mercure de France).
* 2008: Nimrod, per le Bal des princes (Actes Sud).
* 2009: Kossi Efoui, per Solo d'un revenant (éditions du Seuil).
* 2010: Florent Couao-Zotti, per son polar Si la cour du mouton est sale, ce n'est pas au porc de le dire (Le Serpent à plumes).
* 2011: Emmanuel Dongala, per Photo de groupe au bord du fleuve (Actes Sud)
* 2012: Scholastique Mukasonga, per Notre-Dame du Nil (éditions Gallimard)
* 2013: Tierno Monénembo per Le Terroriste noir (éditions du Seuil)
* 2014: Mutt-Lon per Ceux qui sortent dans la nuit (éditions Grasset)
* 2015: Mohamed Mbougar Sarr per Terre ceinte (Présence africaine)
* 2016: Mbarek Ould Beyrouk per Le Tambour des larmes (éditions Elyzad)
* 2017: Max Lobe per Confidences (éditions Zoé)
* 2018: Wilfried N'Sondé per Un océan, deux mers, trois continents (éditions Actes Sud)
* 2019: David Diop per Frère d'âme
* 2020: Hemley per Boum Les jours viennent et passent
* 2021:Blaise Ndala per Dans le ventre du Congo

## Referències

* ↑ Les dix ans du prix Ahmadou Kourouma, Le Point-Afrique, 19 d'agost de 2014
* ↑ Prix Ahmadou Kourouma
* ↑ Prix Ahmadou-Kourouma : Les lauréats… a culturebene.com
* ↑ «Florent Couao-Zotti reçoit le prix Ahmadou-Kourouma». Jeune Afrique, 29-04-2010.
* ↑ A Genève, Beyrouk remporte le prix Ahmadou Kourouma Arxivat 2018-08-17 a Wayback Machine., tv5 monde, abril de 2016
* ↑ Max Lobe décroche le prix Ahmadou Kourouma, letemps.ch, 18 d'abril de 2017
* ↑ Wilfried N'Sondé reçoit le Prix Kourouma 2018, actualitte.com

## Enllaços externs

* (francès) Web del premi Arxivat 2005-10-18 a Wayback Machine.
# Don Coscarelli

Don Coscarelli Jr., més conegut com a Don Coscarelli (Trípoli, Líbia, 17 de febrer de 1954), és un director, guionista i productor de cinema estatunidenc. És conegut principalment pel seu film de 1979 Phantasm (Fantasma), i la saga creada a partir d'aquest. La seva filmografia està composta principalment de pel·lícules de terror, ciència-ficció i acció, i és considerat un cineasta de culte.

## Filmografia
### Cinema
#### Director/Guionista

* John Dies at the End (2012)
* Bubba Ho-Tep (2002)
* Phantasm IV: Oblivion (1998)
* Phantasm III: Lord of the Dead (1994)
* Escola de supervivència (Survival Quest) (1988) -
* Phantasm II (1988) -
* El senyor de les bèsties (The Beastmaster) (1982)
* Phantasm (1979)
* Kenny & Company (1976)
* Jim, the World's Greatest (1976)

### Televisió
#### Director/Guionista

* Masters of Horror: Incident on and Off a Mountain Road (2005)

## Referències

* ↑ http://ocio.lne.es/cine/noticias/nws-123458-coscarelli-trae-gore-sitges.html
* ↑ http://www.abandomoviez.net/db/persona.php?id_persona=52566
* ↑ ‹“El Cuerpo”, la ópera prima de Oriol Paulo, inaugurará Sitges 2012› 26-06-2012, Sitio Oficial del Festival de Cine de Sitges
* ↑ John Dies at the End - Un chute de Serie B AlmasOscuras.com
# Publi Corneli Dolabel·la (cònsol 10 aC)

Publi Corneli Dolabel·la (llatí: Publius Cornelius Dolabella) va ser un magistrat romà. Era fill del cònsol del 44 aC Publi Corneli Dolabel·la i de la seva primera muller Fàbia.
L'any 30 aC era amb Octavi a Alexandria i va revelar a Cleòpatra, de la que sembla que s'havia enamorat, que el seu cap se la volia emportar a Roma com a presonera, el que devia induir a la reina al suïcidi.
L'any 10 aC va ser elegit cònsol amb Gai Juni Silà. Consta per alguna moneda que havia exercit la magistratura de triumvir monetalis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 1060.
# Província de Quảng Ninh

Quảng Ninh és una província de la costa nord-est del Vietnam. Es troba a uns 153 km a l'est de Hanoi i comprèn quatre ciutats, dos poble-districtes i set districtes rurals. La província alberga la badia de Hạ Long, declarada Patrimoni de la Humanitat. La capital provincial és Hạ Long. La província té una superfície de 6178,21 quilòmetres quadrats i en 2019 tenia 1.320.324 habitants. Gairebé el 80% de la província és muntanyenca i compta amb abundants terres, aigües forestals i recursos minerals. Gairebé el 90% de la producció de carbó del país s'extreu en aquesta província. Hạ Long Bay té 1.969 illes, de les quals 989 tenen nom.

## Demografia

Segons l'Oficina General d'Estadístiques del Govern del Vietnam, la població de la província de Quảng Ninh, en 2019, era d'1.320.324 habitants amb una densitat de 216 persones per km² en una superfície total de 6.178,21 quilòmetres quadrats. La població masculina en aquest període era de 671.522 persones i la femenina de 648.802. La població rural era de 498.338 habitants (36,1% de la població total) enfront d'una població urbana de 822.761 (63,9% de la població total).
En Quảng Ninh hi ha uns 40 grups ètnics reconeguts pel govern vietnamita. Cada ètnia té la seva pròpia llengua, tradicions i subcultura. Els grups ètnics més nombrosos són: vietnamita 87,69%, Yao 5,57%, Tày 3,08%, i Sán Dìu 1,56%, i tots els altres componen el 2,1% restant (cens 2019).
En aquesta terra de cultura mil·lenària les creences religioses dominants són les dels budistes, els cristians i el culte als avantpassats, a més d'altres creences populars.

### Principals ciutats

* Hạ Long
* Uông Bí
* Móng Cái
* Cẩm Phả
* Quảng Yên
* Đông Triều

## Economia

Encara que l'economia de la regió es basa en l'agricultura, altres sectors de la indústria i el turisme també estan rebent una atenció creixent.

## Fauna

Quảng Ninh, a causa del seu variat terreny, clima i sòl, presenta un sistema mediambiental diversificat i abundant. Per això, la província compta amb una rica biodiversitat de flora i fauna. Les espècies florals identificades són 1.027 de 6 talls, mentre que les espècies faunístiques són 120.

## Referències

* ↑ «Geographical Position». Government of Vietnam. [Consulta: 27 agost 2010].
* ↑ «Geographical location». Quảng Ninh Portal: Government of Vietnam. [Consulta: 27 agost 2010].
* ↑ «Natural Conditions». Government of Vietnam. [Consulta: 27 agost 2010].
* ↑ https://www.gso.gov.vn/wp-content/uploads/2019/12/Ket-qua-toan-bo-Tong-dieu-tra-dan-so-va-nha-o-2019.pdf
* 1 2 «Natural Conditions». Government of Vietnam. [Consulta: 27 agost 2010].
* ↑ http://www.vietrade.gov.vn/en/index.php?option=com_content&id=1903:overvier-of-quang-ninh-province&Itemid=362%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Portada/efemèride juny 17

Leonor Ferrer Girabau
« 16 de juny · 17 de juny · 18 de juny »
# El Cuaderno de Sara

El Cuaderno de Sara és una pel·lícula espanyola de 2018 dirigida per Norberto López Estimat i protagonitzada per Belén Rueda.

## Argument

Des de fa dos anys, Laura busca a la seva germana Sara, desapareguda enmig de la selva del Congo. Ni en l'ONG per la que treballa, ni en l'ambaixada tenen notícies seves, fins que apareix una foto de Sara en un poblat miner de l'est del país africà. Laura decideix viatjar a Kampala on, des d'allí, iniciar un perillós viatge al cor d'Àfrica, un territori dominat pels senyors de la guerra. Una aventura que la portarà fins a la perillosa, violenta i oculta rebotiga dels poders occidentals.

## Repartiment

* Belén Rueda com a Laura
* Manolo Cardona com a Sergio
* Marian Álvarez com a Sara
* Ivan Mendes com a Jamir
* Nick Devlin com a Sven
* Marta Beláustegui com a Elsa
* Enrico Lo Verso com a Pare Salvio

## Estrena

La pel·lícula es va estrenar el 2 de febrer de 2018 a Espanya, convertint-se en la millor estrena de l'any fins a aquell moment, recaptant en el seu primer cap de setmana 968.066 €.
La pel·lícula va ser vista fins llavors per 844.513 espectadors. Va acabar la seva carrera comercial amb 5.197.167 € recaptats després de 18 setmanes als cinemes espanyols.

## Referències

* ↑ «Sara's Notebook», 02-02-2018. [Consulta: 27 febrer 2018].
* ↑ «Taquilla Espanya: 2018» (en espanyol). Premis Óscar Llatins. [Consulta: 20 agost 2018].
* ↑ «Taquilla Cinematográfica Española» (en espanyol). El Blog de Cine Español. [Consulta: 20 agost 2018].
# Ptolemeu el metge

Ptolemeu el metge (en llatí Ptolemaeus, en grec antic Πτολεμαῖος) va ser un metge i cirurgià grec del segle I aC. Cels cita una de les seves fórmules mèdiques.
És probablement el mateix metge que Celi Aurelià cita com a autor d'una recepta per curar la gota, i del que diu que era deixeble d'Erasístrat de Sició. Potser era també el mateix del que Asclepíades Farmació n'esmenta algunes receptes, segons Galé.

## Referències

* ↑ Cels. De Medicina VI, 7,2, p. 126
* ↑ Galè. De Compositione Medicamentorum secundum Locos II,2, vol.XII, p. 584
* ↑ W.A.G., Ptolemaeus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 568
# Porxos coberts de Tírvia

Els Porxos coberts de Tírvia és una obra de Tírvia (Pallars Sobirà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Carrer flanquejat per porxos que s'obren en la major part de cases adossades les unes a les altres, amb façanes en un lateral de la coberta a dos aigües, en les que s'obren petits balcons o finestres balconeres. Consten generalment de plant baixa i dos pisos. Suporten els porxos pilons de pedra pissarrosa formant arcs de mig punt o bé tosques bigues de fusta. Altres vegades els suports són també de fusta. Les cases presenten façanes arrebossades i en alguns casos cabirons vistos.

## Història

Durant la Guerra Civil foren destruïdes un bon nombre de cases antigues del poble, i algunes d'aquest carrer foren, amb posterioritat, reedificades sense porxada.

## Referències

* 1 2 «Porxos coberts de Tírvia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Rabequet

El rabequet era un instrument de corda fregada amb un arquet, una caixa de ressonància en forma de nou, pell de pergamí tibada i constava de dues cordes que eren tocades amb un arc molt curt. Més tard, aquesta membrana va ser substituïda per una fullola.
A Catalunya, es feia amb carabassa vinatera, l'anomenada carabassa de rabequet (Curcubita maxima), com a caixa de ressonància. Generalment, s'aguantava amb la barbeta o al pit. N'hi ha variants de dues o tres cordes i antigament es coneixia amb diversos noms: rabena, rabeva, rabeu, rabell, rabec, alduf, violí de carbassa, etc.
És un instrument d'origen àrab (rabäb) i fou introduït amb les primeres invasions islàmiques del segle viii. Actualment, és encara l'instrument principal de les actuals orquestres àrabs de Tunísia, Marroc i Algèria. Va ser l'instrument preferit dels joglars i músics ambulants de l'edat mitjana, fins que al segle xvi esdevé l'instrument que avui coneixem per violí.
Abans era costum, molt estès a Catalunya, que els pastors baixessin de la muntanya, pels volts de Nadal, i anessin per les cases fent saber a la gent la naixença de Jesucrist, tot cantant alegres nadales i acompanyant-se d'instruments rudimentaris, molt casolans, com el rabequet i la simbomba.

## Referències

* ↑ Amades, Joan: Costumari Català: Auques, instruments musicals i Nadal. Salvat Editores, S.A., Barcelona, 1997. ISBN 84-345-9682-2, plana 154.