OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Mülhausen-Est

El cantó de Mulhouse-Est (alsacià kanton Milhüüsa-Oscht) és una divisió administrativa francesa situat al departament de l'Alt Rin i a la regió del Gran Est

## Composició

El cantó aplega 1 comunes :
| Nom alsacià | Nom francès | Nom alemany |
| Barri est de Milhüüsa | Mulhouse | Mülhausen |

## Conseller general de l'Alt Rin

* 2001-2010: Marc Schittly

## Enllaços externs

* Cantó de Mulhouse-Est al Web del Consell General Arxivat 2006-11-16 a Wayback Machine.
* Portal del cantó de Mulhouse Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
# Casa Verge

La Casa Verge és un edifici noucentista del municipi de la Galera (Montsià) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Juntament amb aquells edifici de caràcter propi dels pobles camperols, tenim aquí a la Galera una sèrie d'edificis de finals del segle xix i inicis del XX que encara que molt senzills, denoten el gust per les construccions de noves tendències o estils. Aquest edifici té planta baixa i dos pisos, el segon és de dimensions més reduïdes i presenta una terrassa amb balustrada. Els materials emprats són grans carreus de pedra, després carreus de pedra vista de dimensions més menudes.
La façana és senzilla amb porta principal i dos finestres -una a cada banda-. Sobre la porta hi ha un mirador ornat amb rajoles de motius vegetals, vidrieres estretes i altes, i fusta; a banda i banda dels balcons hi han motius esgrafiats a la part de dalt. L'habitació del segon pis només té una balustrada, també de pedra i mateix motiu esgrafiat -encara que més simples- en la part de dalt. Les jambes no tenen cap motiu decoratiu. La teulada és a doble vessant. S'han fet obres de millora i manteniment, amb la desaparició d'alguns elements de ceràmica esmaltada.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Verge». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 gener 2016].
# Sebedražie

Sebedražie és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trenčín. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1245.

## Referències

* ↑ «Trenčiansky kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 21 desembre 2021].
* ↑ «História obce Sebedražie, Sebedrazie.sk». Arxivat de l'original el 2021-12-24. [Consulta: 24 desembre 2021].
# Esteve Polls i Condom

Esteve Polls i Condom (Barcelona 1922 - 2016) fou un actor i director de teatre català.
Era fill de Josep Polls Albertí i de Concepció Condom.Debutà professionalment el 1952 dirigint L'amor viu a dispesa, de Josep Maria de Sagarra, i el 1957 Juli Cèsar, primer clàssic en català autoritzat per la censura franquista. A partir d'aquell moment dirigí nombroses companyies de Barcelona com la Companyia Maragall del Teatre Romea, el Teatre Experimental de Barcelona i l'Orfeó Gracienc, i és considerat el mestre de Núria Espert.
El 1965 marxà a Amèrica, on col·laborà en la fundació de les companyies nacionals de teatre de Colòmbia el 1967 i de Costa Rica el 1971. El 1973 va tornar a Catalunya, i des del 1980 va dirigir obres a Catalunya. El 1995 es retirà i el 1998 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Muntatges

* 1952. L'amor viu a dispesa de Josep Maria de Sagarra
* 1954, 18 novembre. La ferida lluminosa de Josep Maria de Sagarra.
* 1955, 20 març. Aquesta petita cosa de Ramon Folch i Camarasa. Teatre Romea.
* 1955, 28 octubre. La paraula de foc de Josep Maria de Sagarra. Teatre Romea.
* 1955. 15 novembre. L'amor és una comèdia d'Enric Capdevila i Joan Serracant. Teatre Romea.
* 1956, 8 de febrer. Jo seré el seu gendre de Jaume Villanova i Torreblanca. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1957, 23 gener. Partits pel mig de Xavier Fàbregas
* 1957, 12 maig. Assaig general de Josep Escobar
* 1957. Bolero, original de Michel Durand, amb traducció de Xavier Regàs
* 1958, 6 març El gran giravolt, d'Antoni Santos i Antolí. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1974. El señor de Pigmalión, de Jacinto Grau
* 1974. Los hijos del sol de Màxim Gorki
* 1975. Els invasors de Egon Wolff
* 1976. Marçal Prior de Josep Maria de Sagarra
* 1980. Canigó (1980) amb text de Jacint Verdaguer
* 1984. Les dones sàvies de Molière
* 2000. Romeo i Julieta de William Shakespeare
* 2001. Fedra de Jean Racine
* 2001. Caos dempeus de Véronique Olmi
* 2004. Poema de Nadal de Josep Maria de Sagarra
* 2005. Jugant amb Molière de Juan Antonio Castro

## Fons

El seu fons es conserva al Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques i consta de 36 caixes amb fotografies, premsa, mecanoscrits i documentació administrativa i una carpeta amb cartells

## Referències

* ↑ «esquela de Josep Polls i Albertí». La Vanguardia, 28-01-1973, pàg. 27.
* ↑ Inventari del Fons

## Bibliografia

* Esteve Polls. Cinc minuts abans que caigui el teló. Memòries de tota una vida dedicada al teatre. Pròleg de Núria Espert. Viena editorial. Col·lecció: Vides singulars. 946 pàgs. Barcelona, març 2009

## Enllaços externs

* (català) Muntatges d'Esteve Polls a teatrenacional.com. Arxivat 2007-10-25 a Wayback Machine.
* (castellà) Biografia d'Esteve Polls Arxivat 2007-04-03 a Wayback Machine.
# Castell de Harlech

El castell de Harlech localitzat a Harlech, al comtat de Gwynedd, al País de Gal·les, està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1986 amb el nom de Castells i fortificacions del rei Eduard I a Gwynedd.
És un castell concèntric construït al cim d'un penya-segat prop del mar d'Irlanda. Arquitecturalment, és molt notable la seva enorme porta d'entrada.

## Referències

* ↑ http://whc.unesco.org/en/list/374
# Castell de Hagi

El Castell Hagi (萩城, Hagi-jō), també conegut com a castell Shizuki és un castell japonès situat a Hagi, prefectura de Yamaguchi, al Japó.

## Història

Després que Mōri Terumoto va perdre les seves terres prop d'Hiroshima per haver recolzat al bàndol perdedor de Ishida Mitsunari durant la batalla de Sekigahara, va ser enviat a Hagi, on va construir el castell l'any 1604, que va continuar sota el control del clan Mori fins a la Restauració Meiji. El castell va ser destruït en gran part el 1874, quedant tan sols algunes ruïnes.
Actualment el castell és un Lloc Històric Nacional. A més, forma part del conjunt patrimonial anomenat «Llocs de la revolució industrial de l'era Meiji al Japó: siderúrgia, construccions navals i extracció d'hulla» que va ser triat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 2015.
* Maqueta del castell
* Maqueta
* Ruïnes del castell
* Porta d'entrada
* Porta nord

## Referències

* ↑ «HAGI». Arxivat de l'original el 2007-08-08. [Consulta: 8 agost 2007].
* ↑ «Hagi Castle». Arxivat de l'original el 2008-03-13. [Consulta: 8 maig 2017].
* ↑ «24 nuevos sitios inscritos en la Lista del Patrimonio Mundial de la UNESCO en 2015». All News. UNESCO. [Consulta: 8 maig 2017].

## Bibliografia

* Schmorleitz, Morton S. Castles in Japan. Tòquio: Charles E. Tuttle Co., 1974, p. 142-144. ISBN 0-8048-1102-4.
# Estudis islàmics

Estudis islàmics és un terme ambigu per a diverses àrees de coneixement.
En un context islàmic, «estudis islàmics» és un terme genèric emprat a la pràctica per descriure tots els estudis acadèmics, incloent totes les formes tradicionals de pensament religiós, com la teologia islàmica i la jurisprudència islàmica. A més a més, assimila camps generalment considerats com a seculars per Occident, com la ciència islàmica i l'economia islàmica.
En canvi, en un context no islàmic, per «estudis islàmics» s'entén l'estudi històric de la religió, la cultura, la història i la filosofia islàmics. Acadèmics de diverses disciplines participen i intercanvien idees sobre societats predominantment musulmanes en el passat i en l'actualitat. Malgrat la seva aproximació no religiosa, alguns acadèmics no musulmans han escrit treballs que són àmpliament llegits per musulmans. Abans de 1980, aquests acadèmics no musulmans s'anomenaven «Islamistes», tot i que ara es prefereix el terme «islamòlegs»; la seva disciplina formava part del camp denominat «estudis orientals», actualment sovint anomenat «estudis asiàtics». Moltes universitats ofereixen graus acadèmics d'estudis islàmics.
# Castell de Torrent

El Castell de Torrent és una fortificació a la banda de llevant del nucli de Torrent (Baix Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional. És s l'element millor conservat de l'antiga fortificació medieval de Torrent. És d'arc de mig punt amb dovelles de pedra, i dona accés a un passadís cobert amb volta de canó. A la part superior del parament exterior hi ha les restes d'un matacà, reconstruït amb poc encert, així com espitlleres. La casa annexa al portal, actualment restaurada, data del segle xvii.
Castell termenat documentat el 1358. Probablement aquest portal fou l'entrada principal a la fortalesa medieval, bastida en els segles XIV-XV. El castell de Torrent és esmentat documentalment des del segle xiv. A partir del 1377 apareix vinculat al llinatge Cruïlles.

## Referències

* 1 2 «Castell de Torrent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2018].
# Casa de la Mare de Déu (Altafulla)

Casa de la Mare de Déu és una obra del municipi d'Altafulla (Tarragonès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La casa de la Mare de Déu està situada d'esquena a la plaça de l'església aprofitant el desnivell que es produeix entre aquesta i el carrer del Forn.
Té planta baixa, pis i graner. Està construïda amb maçoneria reforçada amb carreus als angles. La base de la casa té com a punt de sustentació la roca que forma el turó de la Vila Closa d'Altafulla.
La porta d'accés està perfilada per un arc escarser; al pis noble hi ha dues finestres senzilles, però emmarcades per un arc mixtilini, que té com a base de suport dues pinyes, cosa que li dona molta gràcia.
La construcció de l'edifici data de l'any 1603. A la façana del carrer del Forn hi ha una finestra d'estil neogòtic que data de l'any 1800 que està superposat a l'edifici.
A l'interior de la casa també es pot observar una torre medieval quadrada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa de la Mare de Déu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2016].

## Enllaços externs

* «Casa de la Mare de Déu». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Saori Arimachi

Saori Arimachi (有町 紗央里, 12 de juliol de 1988) és una futbolista japonesa.

## Selecció del Japó

Va debutar amb la selecció del Japó el 2013. Va disputar 6 partits amb la selecció del Japó.

## Estadístiques

Selecció del Japó :
| Anys | Partits | Gols |
| 2013 | 1 | 0 |
| 2014 | 0 | 0 |
| 2015 | 4 | 0 |
| 2016 | 1 | 0 |
| Total | 6 | 0 |

## Referències

* ↑ 2013, 2015, 2016 Japan Football Association(japonès)

## Enllaços externs

* Saori Arimachi, Fitxa a Soccerway
# Euclidia glyphica

Euclidia glyphica és una espècie de papallona nocturna de la subfamília Erebinae i la família Erebidae. Pertany a la tribu Euclidiini.
Es troba a la major part de la Zona Paleàrctica, des d'Irlanda a l'oest, fins a Mongòlia i Sibèria a l'est, i cap al sud fins a la Mediterrània i el Nord d'Àfrica.

## Descripció

Té les ales anteriors amb franges de color gris pàl·lid i de color marró pàl·lid i marró fosc.
Les ales posteriors són de color taronja amb àrees de color marró fosc i altres de marró més clar.

## Biologia

Les larves són de color marró groguenc o marró vermellós; la línia dorsal és més fosca; el cap és de color marró groguenc amb dues ratlles fosques.
Les larves s'alimenten de Viola, espècies de Trifolium (especialment Trifolium pratense), Medicago sativa, Lotus corniculatus, Vicia cracca, Lathyrus pratensis, i Hippocrepis comosa.

## Galeria

* Còpula

## Referències

* ↑ «Funet». Arxivat de l'original el 2011-05-25. [Consulta: 25 març 2016].
* ↑ «Fauna Europaea». Arxivat de l'original el 2017-06-02. [Consulta: 25 març 2016].
* ↑ Seitz, A. Ed., 1914 Die Großschmetterlinge der Erde, Verlag Alfred Kernen, Stuttgart Band 3: Abt. 1, Die Großschmetterlinge des palaearktischen Faunengebietes, Die palaearktischen eulenartigen Nachtfalter, 1914
* ↑ Heiko Bellmann, 2003 Der Neue Kosmos Schmetterlingsführer, Schmetterlinge, Raupen und Futterpflanzen, S. 260, Franckh-Kosmos Verlags-GmbH & Co, Stuttgart 2003, ISBN 3-440-09330-1

## Enllaços externs

* Funetː Euclidia glyphica Arxivat 2019-02-17 a Wayback Machine.(en)
* Biodiversidad Virtualː Euclidia glyphica (castellà).
* Lepiforumː Euclidia glyphica(de)
# Scacchia ludus

Scacchia ludus, que en llatí significa el joc dels escacs, és un poema de 658 versos escrit per Marco Girolamo Vida al voltant de 1513, publicat el 1525 de forma anònima i dos anys després en una edició autoritzada.
El contingut del poema és una mítica partida d'escacs disputada entre Apol·lo i Mercuri i arbitrada per Júpiter en presència dels altres déus de l'Olimp. La partida es caracteritza per moviments intel·lectuals, però també per trucs i ajudes externes als contendents, i conclou amb la victòria de Mercuri en un final de rei i dama contra rei que acaba amb un escac i mat. Després de la victòria, Mercuri regala el tauler a la nimfa Scacchide per seduir-la i li ensenya les regles del joc, el nom del qual (scacchia en italià) deriva segons l'autor del de la citada nimfa.
La nomenclatura de les peces és diferent de l'habitual: en l'edició de 1527 l'alfil, en lloc del clàssic alfinius es converteix en sagittifer (arquer), mentre que la torre es converteix en elephas (elefant) en lloc de rochus; en l'edició precedent s'havien empleat en el seu lloc els termes centauro i cíclope. La dama és anomenada de vegades amazona i a més l'avantatge de sortida es decideix per sorteig.
El poema va aconseguir un gran èxit, i fou publicat en més de tres-centes edicions bé en llatí o bé traduït als principals idiomes europeus. El text pretén destacar les elevades qualitats morals dels escacs, en contraposició amb altres jocs de l'època, com ara les cartes i els daus.

## Referències

* 1 2 Romagnoli, Franco. «Festival internazionale di scacchi - Marco Gerolamo Vida». cremonascacchi.it. Arxivat de l'original el 30 de setembre 2014. [Consulta: 30 setembre 2014].
* ↑ «Vida's Scacchia Ludus» (en anglès). history.chess.free.fr. Arxivat de l'original el 30 de setembre 2014. [Consulta: 29 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Text en llatí
* Text (edició de 1927) traduït a l'anglès
# Castell de Buda

El castell de Buda (en hongarès: Budai Vár) és el castell històric dels reis hongaresos a Budapest, Hongria. En el passat també fou anomenat palau Reial (Királyi-palota) i castell Reial (Királyi Vár).
El castell es construïa a la punta del sud del turó del Castell, prop del districte del Castell (Várnegyed), que és famós per les cases i edificis públics medievals, barrocs i del segle xix. El castell de Buda forma part del Patrimoni de la Humanitat de Budapest, declarat el 1987.

## Història
### Setge de 1944-45

El 16 d'octubre de 1944 fou ocupat per un comando de l'exèrcit alemany que obligà a abdicar el regent Miklós Horthy, que hi residia amb la seva família. El castell de Buda es convertí en l'últim reducte de les forces de l'Eix (alemanys i hongaresos) durant el setge de Budapest el 1944-45 per l'exèrcit soviètic. L'11 de febrer de 1945 els defensors van intentar trencar el bloqueig soviètic, però van fracassar. Sembla que els soviètics coneixien els seus plans i van bloquejar unes hores abans les possibles vies de sortides amb armament pesant. La temptativa va fer perdre als germanomagiars un 90% dels seus efectius en els carrers de Buda. Això és considerat com una de les catàstrofes militars més grans de la història hongaresa. La duresa dels combats i el foc d'artilleria van convertir el palau altra volta en una pila de ruïnes: es va destruir el mobiliari, s'enfonsaren la majoria dels sostres i voltes i les ales sud i oest es van incendiar.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Budapest, including the Banks of the Danube, the Buda Castle Quarter and Andrássy Avenue» (en anglès). [Consulta: 7 febrer 2021].

## Enllaços externs

* https://free-budapest-tours.com/history-of-the-budapest-castle/ (anglès)
* http://budacastlebudapest.com/buildings/ Arxivat 2019-10-24 a Wayback Machine. (anglès)
* Aerial photographs of the Castle.
# Castell de Brandenburg

El castell de Brandenburg (en luxemburguès: Buerg Branebuerg; en francès: Le château de Brandenburg), es troba ara en ruïnes, està situat en un promontori rocós a uns 70 metres per damunt del poble de Brandenburg al nord-est de Luxemburg.
Té una història que es remunta als segles ix i x quan es va construir un fort de fusta al lloc. Al segle xiii constava de quatre plantes, de les quals solament tres romanen. El 1668, els francesos van atacar el castell, i posteriorment va caure cada vegada més en la ruïna. Ara és propietat de l'Estat luxemburguès.

## Galeria

* Vista del castell per sobre el poble
* Dibuix històric per Martinus-Antonius Kuytenbrower (1857)
* El castell des del sud

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg

## Referències

* ↑ «Le château de Brandenbourg» (en francès). [Consulta: 8 juliol 2015].
# Estadi 19 de Maig de 1956

L'Estadi 19 de Maig de 1956 (francès: Stade du 19 Mai 1956; àrab: ملعب 19 ماي 1956, Malʿab 19 Māy 1956) és un estadi de futbol de la ciutat d'Annaba, Algèria. Té una capacitat per a 56.000 espectadors i és la seu del club USM Annaba.
Va ser inaugurat el 10 de juny de 1987, amb un partit entre Algèria i Sudan. Va ser seu del Campionat Africà d'atletisme de 1988.

## Referències

* ↑ Annaba, le jardin préféré des Verts Arxivat 2011-03-26 a Wayback Machine.
* ↑ Algérie 3-1 Soudan Arxivat 2012-09-22 a Wayback Machine.
* ↑ «AFRICAN CHAMPIONSHIPS». gbrathletics.com. [Consulta: 1r febrer 2022].
# Estadi 20 d'agost de 1955

L'Estadi 20 d'Agost de 1955 (francès: Stade du 20 Août 1955; àrab: ملعب 20 أوت 1955, Malʿab 20 Ūt 1955) és un estadi de futbol de Mohamed Belouizdad, Algèria.
Amb anterioritat es va anomenar Stade Municipal i Stade El-Annasser.

## Referències

* ↑ officiel-stades.skyrock.com
* ↑ File stadium - goalzz.com
# Senguilei

Senguilei - Сенгилей (rus) és una ciutat de l'óblast d'Uliànovsk, a Rússia. Es troba a la vora dreta de l'embassament de Kúibixev, al Volga. És a 47 km al sud d'Uliànovsk.

## Història

L'origen de la vila es remunta a la fundació d'un post militar de defensa, el 1666, contra les ràtzies dels nòmades. Diverses slobodàs s'hi instal·laren de seguida al voltant de la petita fortalesa a començaments del segle xviii, com Stanixtnaia, Butirskaia i Vikornaia, que es fusionaren per formar el poble de Pokróvskoie. El 1780 es formà la ciutat de Senguilei.
El 1925 la vila de Senguilei retrocedí a l'estatus de simple població rural. El 1936 obtingué ja el títol de possiólok (poble) i el de 1943 recuperà l'estatus de ciutat.

## Referències i enllaços externs

* (rus) Informació sobre Senguilei
* (rus) Mapes topogràfics
# Etea (Tessàlia)

* No s'ha de confondre amb Etea.
Etea (grec antic: Οἰταία, llatí: Oetaea) era un districte muntanyós de l'antiga Tessàlia, situat al voltant del Mont Eta, a la vall alta de l'Esperqueu i a l'est de Dolòpia.
Sembla que eteus era un nom col·lectiu aplicat a diverses tribus que habitaven les valls de l'Eta, un grup de tribus bàrbares dedicades al saqueig i al robatori, tant de la Mèlida a l'est com de la Dòrida al sud, segons Tucídides. Les més importants d'aquestes tribus eren els enians, que Homer i Heròdot anomenen eniens, i que segons Pausànies eren una antiga tribu hel·lènica i formaven part de la Lliga Amfictiònica.
Es deia que primer van ocupar la plana de Dòcia, a la Pelasgiòtida, després van vagar per les fronteres amb l'Epir i finalment es van establir a la vall de l'Esperqueu, on Hipata era la seva ciutat principal, segons Plutarc i Estrabó. Tenien altres ciutats menys importants.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Thessalia. 7. Oetaea». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 gener 2021].
# Catedral de Santa Maria de Tòquio

La catedral de Santa Maria de Tòquio (東京カテドラル聖マリア大聖堂, Tōkyō Katedoraru Sei Maria Daiseidō) és la seu de l'arxidiòcesi de Tòquio. Es troba al barri Sekiguchi, del districte de Bunkyō, a Tòquio, al Japó. El seu arquebisbe és Monsenyor Peter Takeo Okada, qui ha estat designat per Joan Pau II el 3 de setembre de 2000.
L'original, feta de fusta el 1899 en un estil gòtic, ha estat objecte de nombrosos atacs per part de mercenaris pertanyents a l'orde sagrat del drac, que tenien la particularitat de ser extremadament hostils al cristianisme. Va ser destruïda durant la Segona Guerra Mundial. La catedral actual de betó armat ha estat concebuda per l'arquitecte Kenzo Tange, els treballs començaren el 1961 i va ser consagrada el 1964.

## Enllaços externs

* (japonès) Web oficial de la Catedral de Santa Maria de Tòquio Arxivat 2013-08-01 a Wayback Machine.
* (francès) Adreça i plànol a la web de les missions estrangeres de París Arxivat 2008-05-17 a Wayback Machine.
# Cazadores

Cazadores és un curtmetratge espanyol dirigit per Achero Mañas el 1996.

## Argument

En una sèrie d'entrevistes, uns nens declaren davant la càmera com cacen i després torturen certs animals (llangardaixos, ratolins, gats). Un d'aquests nens, després de caçar un gat, se n'adona del mal que fa a un gat i abandona aquestes pràctiques cruels.

## Repartiment

* José Luis Maya Fernández
* Salvador Martínez Villamil
* Juan Carlos Bernui

## Premis

El 1997 fou guardonat amb el Goya al millor curtmetratge de ficció.

## Referències

* ↑ Juan Francisco Cerón Gómez Años de corto: apuntes sobre el cortometraje español desde los noventa, p. 123
* ↑ Cazadores al web dels Premis Goya
# Catedral de Bruges

La catedral de Bruges o Sant Salvador de Bruges (en neerlandès Sint-Salvatorskathedraal) és un edifici religiós situat en el nucli històric de Bruges, a Flandes.
No va ser construïda per convertir-se en la catedral de la ciutat i no aconseguia aquest estatus fins al segle xix. Al començament, Sant Salvador era només una església parroquial i l'edifici religiós principal de la ciutat era l'església de Sant Donatius, que se situava al cor de Bruges, davant l'ajuntament. Al final del segle xviii els ocupants francesos de Bruges foragitaven el bisbe de la ciutat i demolien l'església de Sant Donatius, seu del bisbe. El 1834, després de la independència belga del 1830, s'instal·là un nou bisbe a Bruges i l'església de Sant Salvador es promovia a catedral. Tanmateix, l'edifici era molt més petit i impressionant que l'església pròxima de la Nostra Senyora. Per aquest motiu s'havia d'adaptar al seu nou estatus amb una torre més alta.
La part més vella, encara existent parcialment, és la base de la torre que es remunta a finals del segle xii. Les altres parts com la nau, el cor i el transsepte, es construïren durant els segles següents. El 1839 un foc destruí el sostre de l'església. William Chantrell, un arquitecte anglès conegut per les seves restauracions neogòtiques d'esglésies angleses, fou l'encarregat de la restauració de la catedral. Alhora també se li demanava la construcció de la torre més alta, de manera que la catedral nova no hagués de ser també eclipsada per la torre de l'església de la Nostra Senyora. En comptes d'afegir una part neogòtica a la torre, Chantrell escollí un disseny romànic molt personal.