OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Jiménez Blanco

Antonio Jiménez Blanco (Granada, 24 de gener de 1924 - Madrid, 31 d'agost de 2014) va ser un jurista i polític espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Dret per la Universitat de Sevilla, va ser alumne de l'Escola d'Estudis Hispanoamericans durant els anys 1945 i 1946. Va exercir advocacia des de 1955, especialitzant-se a les àrees del Dret Mercantil i Matrimonial a la seva ciutat de naixement. Posteriorment va ser Secretari del Consell d'Administració de Centres Turístics, Societat Anònima, l'empresa promotora del Centre d'Esports d'Hivern de Serra Nevada i Secretari del Consell d'Administració de l'empresa sucrera granadina "La Vega". Articulista de la premsa local granadina en la qual va publicar articles relacionats amb la seva professió. Antonio Jiménez Blanco també és especialista en Història d'Espanya, concretament en el període del Sexenni Democràtic (1868-1874), de la Segona República i la Guerra Civil. A més ha ostentat les presidències del Centre Artístic, Científic i Literari de Granada i del Club Larra.
Antonio Jiménez Blanco es va afiliar al Partit Demòcrata Popular (pertanyent a la Internacional Liberal) arribant a formar part del seu Consell Directiu. Va ser escollit Senador per la província de Granada a les eleccions generals espanyoles de 1977, presentant la seva candidatura pel partit de la Unió de Centre Democràtic. Va ser designat portaveu del Grup Parlamentari d'aquest partit en el Senat durant la Legislatura Constituent, participant en la Comissió Mixta amb el Congrés que va redactar el text definitiu de la Constitució.
Va cessar com a senador el 26 de març de 1979 i va ser escollitt diputat per la Unió de Centre Democràtic durant la I Legislatura, sent candidat a la seva província d'origen. Com va ocórrer en el Senat, fou el portaveu del seu grup parlamentari.
El 22 d'octubre de 1980 va cessar com a diputat per ocupar la presidència del Consell d'Estat, càrrec que va ocupar fins al 7 de desembre de 1982. Va ser nomenat membre de les ordres del Mèrit Constitucional, d'Isabel la Catòlica i de Sant Ramon de Penyafort. Antonio Jiménez Blanco va arribar a ser president de l'Assemblea d'Ex Parlamentaris i Col·legiat d'Honor del Col·legi d'Advocats de Granada. Casat, va tenir sis fills.
Va morir a Madrid el 31 d'agost de 2014.

## Referències

* ↑ Ideal digital Periòdic Ideal.

## Enllaços externs

* Antonio Jiménez Blanco. Senat d'Espanya.
* Presidència del Consell d'Estat Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine..
# Esquirol volador pigmeu menor

L'esquirol volador pigmeu menor (Petaurillus emiliae) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. És endèmic de Sarawak (Malàisia). Es tracta d'un animal arborícola. El seu hàbitat natural probablement són els boscos. Està amenaçat per la destrucció del seu entorn a causa de la tala d'arbres i l'expansió agrícola.
Aquest tàxon fou anomenat en honor d'Emilia Hose, l'esposa del funcionari, zoòleg i etnòleg britànic Charles Hose.

## Referències

* ↑ Duckworth, J. W.; Francis, C. Petaurillus emiliae. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 17 setembre 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 125. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Uralolita

La uralolita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el seu nom dels monts Urals, on va ser descoberta.

## Característiques

La uralolita és un fosfat de fórmula química Ca₂Be₄(PO₄)₃(OH)₃·5H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la uralolita pertany a «08.DA: Fosfats, etc, amb cations petits (i ocasionalment, grans)» juntament amb els següents minerals: bearsita, moraesita, roscherita, zanazziïta, greifensteinita, atencioïta, ruifrancoïta, guimarãesita, footemineïta, weinebeneïta, tiptopita, veszelyita, kipushita, philipsburgita, spencerita, glucina i ianbruceïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1964 al dipòsit de beril·li de Boevskoe, a Kamensk-Ural'skii (óblast de Txeliàbinsk, Rússia). També ha estat descrita a Brandrücken (Caríntia, Àustria), a la vall de Piauí, a Taquaral (Minas Gerais, Brasil), a Oberfrauenwald i Hötzendorf (Bavària, Alemanya) i als estats de Maine i Carolina del Nord (Estats Units).

## Referències

* ↑ «Uralolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 agost 2016].
# Tin Tin

* No s'ha de confondre amb Tintín.
El Tin Tin (el nom original del qual va ser Tin, que en xinès significa Déu i, per tant, fa referència al «Déu de Déus»), és un personatge mític del folklore del litoral equatorià, originalment provinent de l'Illa Puná. La seva llegenda s'ha estès per la tradició oral dels montubis i cholos costaners a tota la zona costanera de l'Equador.

## Origen

El seu origen prové d'una deïtat de l'Illa Puná en temps prehispànics, anomenat Tin, un noctàmbul Déu Ratpenat, que tenia la facultat de fecundar les dones i així donar vida un nou ésser. Essent considerat el Déu de la vida i un Déu de déus, ja que era el de la procreació.
Cal recalcar que les tribus habitants de l'illa no tenien clar la idea que una relació en parella pugui produir vida, atribuint-li l'acte de seducció cap a les dones i germinació de la llavor de vida als ventres al déu Tin.

## Mite actual

En l'actualitat se'l descriu com un ésser malèvol, que persegueix dones joves, solteres o casades en especial si tenen celles gruixudes, pèl corporal o una enorme cabellera, les sedueix i hipnotitza amb la intenció de posseir-les sexualment. De vegades, s'arriba a enamorar i les persegueix constantment fins que la fa la seva esposa.
Se'l descriu com un ésser petit amb un gran cap, amb aspecte de follet o gnom màgic que utilitza un enorme barret i emet un xiulet ul·lulant i lúgubre, alguns el descriuen com un nan amb els peus girats cap enrere, urpes i un membre viril tan enorme que l'arrossega per terra. Aquest darrer aspecte és similar a la versió andina, el Chuzalongo.
A l'Illa Corazón de la província de Manabí se'l coneix amb el nom de Felipe o Felipe el Tintín, i es creu que viu als manglars, utilitza un barret enorme i toca melodies que enamoren les dones amb la seva guitarra, a més de tenir els peus girats cap enrere per desviar el seu rastre a les empremtes del fang. A diverses parts de Manabí se'l coneix amb el poder de convertir-se en au, específicament en Pedrote o Motmot.
Aquest ésser té com a objectiu allò material (coit) i allò diví (fecundació) sigui quin fos el lloc d'on se'n parli.

## Referències

* ↑ «El “Tin Tin” morboseó a una quinceañera» (en castellà). Extra. Arxivat de l'original el 2012-05-01. [Consulta: 16 març 2024].
* 1 2 3 4 5 «Tin Tin» (en castellà). Eruditos, 17-02-2010. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 16 març 2024].
* 1 2 3 Espinosa Apolo, Manuel. «El Tin Tin"» (en castellà). Diccionario Mitológico Popular de la comunidad mestiza ecuatoriana, 18-05-2009.
* 1 2 3 4 5 León, Patricia; Palacios, Manuel; López, Erick. El Tin Tin , màs allà del mito (en castellà). Ballenitasi.
# Jim el cuc

Jim el cuc (en anglès Earthworm Jim) és una sèrie animada de televisió dels Estats Units, basada en la sèrie de videojocs del mateix creada per Doug TenNapel, qui també és el creador de l'adaptació a la pantalla petita. Va ser produïda per Universal Cartoon Studios juntament AKOM, Flextech Television Ltd. i Shiny Entertainment. Va ser estrenada per la cadena Kids' WB el 9 de setembre de 1995 i es va mantindre en antena fins al 13 de desembre de 1996, amb un total de 23 capítols repartits entre dues temporades.
La sèrie va ser doblada al valencià i es va emetre pels programes infantils de Televisió Valenciana.

## Sinopsi

Jim el cuc narra les aventures d'aquest personatge que combat les forces del mal amb el seu vestit robòtic. Molts dels capítols consisteixen en què els seus enemics proven de fer-se amb aquest super-vestit o intenten conquerir l'univers. En altres ocasions, Jim ha de retornar al seu barri i trobar noves fonts d'energia per recarregar les bateries que fan funcionar el tratge.
Els capítols s'inicien amb una seqüència inicial aïllada de Jim el cuc o del personatge Peter Puppy en algun perill que no té relació amb la trama principal de l'episodi. Al mig d'aquest hi ha una historieta curta, normalment protagonitzada per l'enemic duent a terme una activitat quotidiana sense cap relació amb Jim. Al final del capítol, Jim o un altre personatge són colpejats per una vaca, un homenatge al final del videojoc original.
D'altra banda, puntualment es trenca la quarta paret i els personatges parlen a l'audiència i al narrador de la sèrie.

## Referències

* ↑ Erickson, Hal. Television Cartoon Shows: An Illustrated Encyclopedia, 1949 Through 2003. 2a edició. McFarland & Co, 2005, p. 298–300. ISBN 978-1476665993.
* ↑ Johnson, Greg «A Company and an Artist from Orange County Work to Turn Video Game Character Earthworm Jim Into a Multimedia Star». The Los Angeles Times, 17-12-1995 [Consulta: 27 agost 2010].
* ↑ Mendoza, N.F. «WB Raises the Animation Ante». Los Angeles Times, 22-10-1995 [Consulta: 23 març 2011].
* ↑ Gamasutra Staff. «Interplay, TenNapel Partner For Earthworm Jim Game, Cartoon Revival». Gamasutra, 22-04-2008. [Consulta: 24 abril 2008].
* ↑ Perlmutter, David. The Encyclopedia of American Animated Television Shows. Rowman & Littlefield, 2018, p. 117. ISBN 978-1538103739.
# Gert Prokop

Gert Prokop (11 de juny de 1932 en Richtenberg—1 de març de 1994 en Berlín, per suïcidi) fou un escriptor de ciència-ficció, literatura juvenil i novel·les policíaques.

## Biografia

Gert Prokop cresqué a Richtenberg. Romangué en el seu poble natal fins a 1950, quan es traslladà a Berlín. Estudià a l'Escola d'Arts Weißensee dos semestres, abans de trobar una ocupació com periodista en el Neuen Berliner Zeitung. De 1967 a 1970 treballà com documentador per a diverses pel·lícules. A partir de 1971 estigué treballant d'escriptor. L'1 de març de 1994 es llevà la vida.

## Obra

La novel·la juvenil detectivesca Detektiv Pinky, conta la història d'un jove detectiu orfe de nomeni Pinky (nom inspirat en l'Agència Nacional de Detectius Pinkerton), i fou un clàssic de la literatura juvenil de la RDA. Fou dut al cinema per Stefan Lukschy amb el títol Pinky und der Millionenmops.
Prokop escrigué relats de ciència-ficció (reunits en Wer stiehlt schon Unterschenkel? i Der Samenbankraub) que consistixen en una forma de crítica social,
Les aventures de Timothy Truckle, detectiu dels totpoderosos empresaris del règim totalitari d'uns supòsits Estats Units del futur, i al mateix temps agent dels moviments de resistència en l'ombra, són una distopia que relata els detalls de les institucions i el poder no disputat de les empreses.

## Referències

* ↑ Gert Prokop a Internet Movie Database (anglès)

## Enllaços externs

* Pàgina web alemanya de l'escriptor (alemany)
# Andonios Liveralis

Andonios Liveralis (grec: Αντώνιος Λιβεράλης) (Corfú, 1814 - Corfú, 1842), grec: Αντώνιος Λιβεράλης o Liberalis, grec: Λιμπεράλης, italianitzat com a Antonio Liberali, fou un director i compositor grec de l'escola jònica primerenca.
Era fill del director d'orquestra italià Domenico Liberali i va ser dels estudiants predilectes de Nikólaos Màntzaros. Després va continuar els seus estudis al Conservatori de "San Pietro a Majella" a Nàpols. Quan va tornar a Corfú va ser rebut amb alegria al cercle de compositors nacionals, on va ser considerat un músic de gran talent. Després va començar a treballar com a ajudant del seu mestre Mantzaros, que li va deixar molt poc temps per a les seves pròpies composicions. Va ser un dels primers professors del seu germà petit Iosif i va exercir de vicerector de música a la Societat Filharmònica de Corfú.
Les composicions de Liveralis es limiten en gran manera a formes menors. Va escriure una sèrie de marxes funeràries fixes, que després es publicaren en dos volums. La marxa O Kambouris, grec: Ο Καμπούρης, "El geperut", va aconseguir una gran popularitat a Corfú. També es va dedicar a compondre música per a piano i a la creació d'un ric repertori de cançons. La seva òpera d'un sol acte és l'única obra segura de l'escena del compositor. Va néixer catòlic, però es va convertir en fe ortodoxa grega i va adoptar el nom patriòtic d'Eleftheriadis (grec: Ελευθεριάδης). Després de la seva intempestiva mort, va ser enterrat en un magnífic funeral al qual va tocar l'orquestra de la Societat Filharmònica de Corfú.

## Referències

* 1 2 Aleksei Miroshnikov, Natalia Miroshnikov (1999). Light Under a Bushel, Piano obres de compositors grecs 1847-1908 (PDF). Creta University Press. pàg. 7.ISBN 960-524-069-6. Arxivat des de l'original (PDF) el 14-07-2014. Recuperat el 02/08/2012.
* ↑ Conferenza musicale mediterranea (1995). MEMUS: mediterraneo musica: studi i documenti della conferenza musicale mediterranea (en italià). Palerm: Regione Sicialiana. pàg. 76. OCLC 44798758.

## Reconeixement

* Aquest article es basa en la traducció de l'article corresponent de la Viquipèdia alemanya. Podeu trobar una llista de col·laboradors a la secció Historial.
# Jeroen Dijsselbloem

Jeroen René Victor Anton Dijsselbloem (Eindhoven, 29 de març de 1966) és un polític neerlandès. Des del 5 de novembre de 2012 ha estat el Ministre de Finances del govern Rutte II i des del 21 de gener de 2013 ha estat el president de l'Eurogrup. Entre el 20 de novembre de 2002 i el 5 de novembre de 2012 va ser diputat a la Tweede Kamer (cambra baixa del parlament neerlandès).

## Biografia

Jeroen Dijsselbloem va acabar els estudis d'economia agrícola a la Universitat de Wageningen l'any 1991. Després va treballar com a assistent de la delegació europea i el grup parlamentari del Partit del Treball. Entre el 1996 i el 2000 va treballar al Ministeri d'Agricultura, Natura i Pesca.
L'any 2007, Dijsselbloem va liderar la Commissie-Dijsselbloem, una comissió parlamentària de recerca per les reformes d'educació. El 13 de febrer de 2008 la comissió va presentar els seus resultats.
Després de la dimissió de Job Cohen, l'aleshores líder del Partit del Treball, Dijsselbloem va ser des del 20 de febrer de 2012 el líder del grup parlementari per substitució. Per les Eleccions legislatives neerlandeses de 2012, Dijsselbloem va ser el número 5 de la llista i va ser elegit. El 5 de novembre de 2012, Dijsselbloem va esdevenir el Ministre de Finances del govern Rutte II. Des de mitjans de desembre de 2012 el seu nom va començar a sonar per succeir a Jean-Claude Juncker com a president de l'Eurogrup. El 18 de gener de 2013, Dijsselbloem va ser l'únic candidat oficial i el 21 de gener de 2013 va ser elegit.
L'1 de febrer de 2013 va nacionalitzar el banc SNS REAAL.

## Enllaços externs

* Web oficial (neerlandès)
* Perfil al web de l'Estat Arxivat 2016-06-09 a Wayback Machine. (anglès)

## Referències

* ↑ «L'holandès Jeroen Dijsselbloem relleva Jean-Claude Juncker al capdavant de l'Eurogrup». 324.cat, 22-01-2013. [Consulta: 3 febrer 2013].
* ↑ «Holanda nacionalitza SNS Reaal». Ara.cat, 01-02-2013. [Consulta: 3 febrer 2013].
# Antonio Garcés de Marcilla y Llorens

Antonio Garcés de Marcilla y Llorens (Alcanyís, 1764 - 1833) fou un aristòcrata i militar espanyol, baró d'Andilla, capità general de València durant el trienni liberal. Era fill de Francisco de Paula Garcés de Marcilla y Puig de Orfila, baró d'Andilla i Rosalía Llorens Ribera. El seu germà era el militar i escriptor Pedro Garcés de Marcilla y Llorens, que va morir exiliat a Nimes per afrancesat en 1814. Va heretar el títol de baró a la mort del seu germà en 1814. De 1820 a 1822 fou comandant militar de Castelló i el 1822 capità general de València.

## Referències

* ↑ Antonio Garcés de Marcilla y Llorens, Barón de Andilla a geni.com
* ↑ Biblioteva valenciana de los escritores que florecieron hasta nuestros días. Tomo Segundo, Volum 2 p. 384
* ↑ LA IGLESIA DE SANTA ANA EN TORREALTA (VALENCIA), I. per Alfredo Sánchez Garzón
# Segon govern del Consell del País Valencià

El segon govern del Consell del País Valencià fou el gabinet executiu esdevingut després de la primera remodelació efectuada l'1 de novembre de 1979 al si del Consell del País Valencià presidit per Josep Lluís Albinyana i Olmos (PSPV-PSOE). El canvi va afectar la conselleria de Transport i Benestar Social que va incorporar al conseller José Galán Peláez en substitució d'Emèrit Bono i Martínez, ambdós pel Partit Comunista del País Valencià (PCE-PCPV).
El govern va estar conformat per consellers provinents dels partits que havien aconseguit representació per les circumscripcions valencianes a les eleccions generals de 1977 (el PSPV-PSOE, UCD, PCE-PCPV, AP i PSP) més els consellers (sense cartera o competències que gestionar) per designació de les diputacions provincials.

## Composició

| Presidència | Partit |
| Josep Lluís Albinyana i Olmos | |
| Conselleria | Conseller |
| Conselleria d'Economia i Hisenda | Javier Aguirre de la Hoz |
| Conselleria d'Interior | Fernando Vidal Gil |
| Conselleria d'Educació i Ciència | Josep Lluís Barceló Rodríguez |
| Conselleria d'Obres Públiques i Urbanisme | Antoni Garcia Miralles |
| Conselleria de Treball | Joan Lerma i Blasco |
| Conselleria d'Indústria i Comerç | Leonardo Ramón Sales |
| Conselleria d'Agricultura | Enric Monsonís Domingo |
| Conselleria de Turisme | Alberto Jarabo Payá |
| Conselleria de Sanitat i Seguretat Social | Manuel Sánchez Ayuso |
| Conselleria de Cultura | José Beviá Pastor |
| Conselleria de Transport i Benestar Social | José Galán Peláez |
| Conseller sense cartera per Alacant | Bernardo Heredia Gutiérrez |
| Conseller sense cartera per Castelló | Luis Ramón Martínez Pérez |
| Conseller sense cartera per València | Ignacio Docavo Alberti |

## Referències

* ↑ «Albiñana preside el Consell que consigue las primeras transferencias en la pre-autonomía | Valencia 1978». [Consulta: 19 març 2022].
* ↑ «Govern Preautonòmic - Presidencia de la Generalitat - Generalitat Valenciana». [Consulta: 22 març 2022].
# Venus de Savignano

La Venus de Savignano és una estatueta italiana d'esteatita datada al Paleolític Superior. La venus de Savignano forma part del Museu Pigorini a Roma.

## Descobriment i context arqueològic

La venus de Savignano va ser descoberta en 1925 durant els treballs de construcció d'un edifici a la vila de Savignano sul Panaro, a la Província de Mòdena (Itàlia). Casualment va caure en mans de l'escultor Giuseppe Craziossi, pare del prestigiós especialista en art paleolític, Paolo Graziosi, que es va adonar, immediatament, del seu enorme interès, i la va comprar per donar-la al Museu Pigorini.
La figureta es trobava a un metre de profunditat, en dipòsits al·luvials que no tenen context arqueològic. Per això, la seva datació ha estat objecte de dures controvèrsies: alguns la situen al neolític, però la majoria es decanta per incloure-la al Paleolític Superior, prenent com a base les comparacions estilístiques amb altres venus conegudes. En concret amb les de Balzi Rossi. En efecte, aquesta escultura presenta importants similituds amb les venus de silueta losángica gravetians, les indústries han estat descobertes al voltant.

## Descripció

És una de les escultures més grans dins de l'elenc de venus paleolítiques: mesura 225 mil·límetres d'altura, 50 mil·límetres d'amplada i 65 mil·límetres de gruix, arribant a pesar més de mig quilo.
La superfície aquesta brunyida, però conserva restes del piquetejat de la talla. La part superior no té forma de cap, sinó que podria descriure com el cucurulla d'un penitent de Setmana Santa. En lloc de cara té una aresta vertical, com si el cap fos un prisma piramidal la base són els pits de la dona. Els braços són esbossos i recorden les d'altres venus, ja que, encara que no es veu clarament, semblen reposar sobre les mamelles, molt voluminoses i arrodonides. L'abdomen és estret, vist de front, però molt prominent vist de perfil. Està molt dreta, amb plecs adiposos en els ronyons i amb natges voluminoses. No té peus, ja que la part inferior és molt afilada i punxeguda, com si fos simètrica de la part superior. Hi ha petites petjades en el vèrtex inferior que permeten suposar que va ser clavada a terra per sostenir-la en vertical.

## Vegeu també

* Art paleolític

## Bibliografia

* Delporte, Henri. La imatge de la dona en l'art Prehistòric. Edicions Istme, Madrid, 1982. ISBN 84-7090-123-0.
# Tin Hinan

Tin Hinan, segons els nobles tuaregs de l'Ahaggar, fou una reina del segle IV considerada com el seu avantpassat, la seva «mare». Es diu que fou una dona d'una «bellesa irresistible», alta, amb una cara sense defecte, ulls immensos i ardents, nas fi, desprenent tota ella una aura tant de bellesa com d'autoritat.
El nom Tin Hinan, significa, en amazic ‘la que ve de lluny’, ‘la que es desplaça’, perquè havia arribat a l'Ahaggar després de travessar el Sàhara acompanyada de la seva serventa Takamat, avantpassada dels tuaregs plebeus.
La tomba atribuïda a Tin Hinan fou descoberta per Byron Khun de Prorok a Abalessa, a Algèria, en 1925. En el seu interior s'hi recuperà un esquelet de dona, una moneda de l'emperador Constantí (272-337), joies d'or i d'argent, i mobles de qualitat.
L'esquelet femení presentava símptomes d'artrosi lumbar que molt probablement l'obligava a coixejar, cosa que coincidiria amb la descripció feta pel gran historiador Ibn Khaldun dient que els tuaregs de l'Ahaggar es coneixien també com els «fills de Tiski», que significa ‘fills de la dona coixa’.
La tomba de Tin Hinan ha esdevingut una atracció turística, mentre les seves joies i l'esquelet són al Museu Nacional del Bardo, a Alger.

## Referències

* ↑ Saadoun, Hassane «Tin Hinan, restaurée, reviendra au musée du Bardo à la fin de l'année». TSA - Culture, Médias, Technologies, 21-02-2018 [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ «Tin Hinan, la viajera del desierto». Sociedad Geográfica Española. [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ García Sánchez, Jorge «Regreso a la tumba de Tin Hinan: nuevas fuentes en torno a las excavaciones de Byron Khun de Prorok en Abalessa (Ahaggar, Argelia) / Tin Hinan tomb revisited: new sources relating to the Byron Khun de Prorok’s excavation in Abalessa (Ahaggar, Algeria)». Cuadernos de Prehistoria y Arqueología, Núm. 42, 2016, pàg. 187-208. DOI: 10.15366/cupauam2016.42.007. ISSN: 2530-3589 [Consulta: 9 febrer 2019].

## Bibliografia

* Ibn Khaldun, Kitāb al-ʿibār wa-diwān al-mubtada' wa l-jabar fī ayyām al-ʿarab wa l-āŷam wa l-barbar wa man ʿāsarahum min dawl as-sulṭān al-akbar (traducció: Llibre de l'evidència, registre dels inicis i esdeveniments dels dies dels àrabs, perses i berbers i els seus poderosos contemporanis)
# Jimmy Lai

Lai Chee-Ying (xinès: 黎智英), més conegut com a Jimmy Lai (Guangdong, 1947) és un empresari, emprenedor i activista polític de Hong Kong.
Fundador de l'empresa minorista tèxtil, de roba i complements, Giordano, i també de Next Digital (anteriorment Next Media), una empresa de mitjans de comunicació a Hong Kong i un grup mediàtic en llengua xinesa, és un dels principals col·laboradors del "camp prodemocràcia" a Hong Kong, especialment al Partit Demòcratic.
El febrer del 2020, la policia xinesa el va detenir amb la intenció de presentar càrrecs en contra seva per haver participat en una reunió no autoritzada a favor del sufragi universal l'agost d'aquest mateix any, en plena onada de manifestacions contra el govern de Hong Kong, que es va acabar convertint en un dels dies més agitats de tot el període de les mobilitzacions. Malgrat que Lai està mig retirat de l'activitat pública, encara exercia un paper de guia i mentor per a reporters occidentals i joves opositors. La Xina considera que la seva influència continua essent extraordinària fins al punt d'haver mantingut reunions amb el vicepresident dels Estats Units, Mike Pence.

## Referències

* ↑ So, Clement Y. K.; Brown, Kerry (ed.). «Lai, Jimmy». A: Berkshire Dictionary of Chinese Biography (Volume 4). Berkshire Publishing Group, p. 229–234. ISBN 978-1-61472-900-6 [Consulta: 28 febrer 2020].
* ↑ «La Xina encausa i arresta Jimmy Lai, un dels principals opositors d'Hong Kong». VilaWeb, 28-02-2020 [Consulta: 28 febrer 2020].