OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pomadasys auritus

Pomadasys auritus és una espècie de peix de la família dels hemúlids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 52 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Xina, Tailàndia, Singapur, Malàisia i Austràlia (Nova Gal·les del Sud).

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McKay, R.J., 2001. Haemulidae (=Pomadasyidae). Grunts (also sweetlips, hotlips, and velvetchins). p. 2961-2989. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (editors) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Volume 5. Bony fishes part 3 (Menidae to Pomacentridae). Roma, FAO. pp. 2791-3380.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Pomada (grup)

Pomada fou un grup de música català de Sabadell creat l'any 1995 que estigué en actiu fins al 2004.
Estava format per Carles Belda a la trikitixa i a les veus, i Helena Casas a les veus i a la pandereta, a partir d'una trobada en un camp de refugiats de Bòsnia l'any 1995. El seu repertori era de cançons de caràcter tradicional, actualitzades amb la fusió d'altres ritmes, com la rumba, i a vegades mesclades amb ritmes i efectes electrònics. Les lletres de les seves cançons evidencien una forta implicació ideològica, i la seva música ha aportat aires nous a un gènere que s'estava quedant estancat.

## Discografia

* 1998: Folklore (en cassette)
* 2000: el disc 1 de pomada
* 2001: el disquet de pomada
* 2004: CD 2.POM (descarregable només a través d'internet)

## Referències

* ↑ «Músiques d'arrel». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: abril 2013].

## Enllaços externs

* Pomada a botiboti
Viccionari
# Portada/article febrer 2
## Piràmide

En arquitectura, una piràmide (del llatí pyrămis, -ĭdis) és una construcció monumental en forma piramidal que normalment té una base quadrangular. Antigament, a l'antic Egipte, i també a l'Índia, aquest tipus de construccions eren utilitzades com a sepulcre; els maies i els asteques les feien servir com a temple. A les civilitzacions precolombines les piràmides no tenien una funció funerària.
Les primeres piràmides (anomenades "clàssiques"), que ja presenten completament parets llises, estan datades cap el 2500 aC, com la piràmide de Meidum, que es troba mig derruïda. Existeixen també piràmides construïdes en l'època contemporània.
# Portada/article febrer 24
## Antic règim

L'antic règim va ser un terme que els revolucionaris francesos van emprar per designar pejorativament el sistema de govern anterior a la Revolució Francesa de 1789, la monarquia absoluta de Lluís XVI, i que es va aplicar també a la resta de les monarquies europees amb un funcionament similar; posteriorment, ha esdevingut un concepte historiogràfic aplicat a diversos països de l'Europa moderna.
El període de vigència de l'antic règim, pràcticament, coincideix amb l'etapa històrica de l'edat moderna i, a Espanya, culmina amb la construcció de l'estat liberal durant el segle xix.
# Pont del Molí del Sors

El Pont del Molí del Sors és una obra de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció civil. Pont d'uns 2,5m. d'ample, format per un gran arc central i un altre de més petit a la banda sud. Està construït aprofitant un esquei que ha obert el riu a la roca, de manera que li serveix de suport.
L'alçada és d'uns 7 m. des de baix el llit fins a la carena del pont. El pas està protegit per unes baranes de pedra sense cap mena de decoració. A les pedres s'hi observen forats o "capades de moro".
L'estat de conservació es força bo llevat les baranes.

## Història

Pont que travessa el riu Gurri prop del molí de Sorts i que uneix els termes de Seva i Taradell.
No tenim cap dada documental ni històrica que ens permeti datar-lo, l'única cosa que podem dir es que un pas damunt el riu hi deu ser des que la zona es habitada i que amb el temps s'ha anat millorant l'estructura fins a tenir l'estructura actual.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Pont del Molí del Sors». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Portada/article abril 12
## Teorema de la suma de dos quadrats

En matemàtiques, el teorema dels dos quadrats de Fermat enuncia les condicions perquè un nombre enter sigui la suma de dos quadrats d'enters, i precisa de quantes maneres diferents ho pot ser. Aquest resultat de vegades s'anomena simplement teorema dels dos quadrats o també teorema de Fermat de Nadal.
S'inscriu en la llarga història de la representació de nombres com a suma de quadrats que es remunta a l'edat antiga. Fou expressat de forma explícita per Pierre de Fermat al segle xvii, però la primera prova publicada coneguda és l'obra de Leonhard Euler, un segle més tard. La seva demostració no tanca pas els interrogants. En el transcurs dels segles posteriors es proposaren noves proves i diverses generalitzacions. Aquestes contribucions han tingut un paper important en el desenvolupament de la teoria algebraica dels nombres.
# Preiswerkita

La preiswerkita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la mica trioctaedral. Rep el nom en honor de Heinrich Preiswerk (19 de maig de 1876 - 24 de març de 1940), professor a Basilea, Suïssa. Va passar 30 anys cartografiant la regió de Simplon-Binntal i les muntanyes de Ticino.

## Característiques

La preiswerkita és un silicat de fórmula química NaMg₂Al(Al₂Si₂O$_{10}$)(OH)₂. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada per primera vegada el 1980. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «09.EC - Fil·losilicats amb plans de mica, compostos per xarxes tetraèdriques i octaèdriques» juntament amb els següents minerals: minnesotaïta, talc, wil·lemseïta, ferripirofil·lita, pirofil·lita, boromoscovita, celadonita, txernikhita, montdorita, moscovita, nanpingita, paragonita, roscoelita, tobelita, aluminoceladonita, cromofil·lita, ferroaluminoceladonita, ferroceladonita, cromoceladonita, tainiolita, ganterita, annita, efesita, hendricksita, masutomilita, norrishita, flogopita, polilitionita, siderofil·lita, tetraferriflogopita, fluorotetraferriflogopita, wonesita, eastonita, tetraferriannita, trilitionita, fluorannita, xirokxinita, shirozulita, sokolovaïta, aspidolita, fluoroflogopita, suhailita, yangzhumingita, orlovita, oxiflogopita, brammal·lita, margarita, anandita, bityita, clintonita, kinoshitalita, ferrokinoshitalita, oxikinoshitalita, fluorokinoshitalita, beidel·lita, kurumsakita, montmoril·lonita, nontronita, volkonskoïta, yakhontovita, hectorita, saponita, sauconita, spadaïta, stevensita, swinefordita, zincsilita, ferrosaponita, vermiculita, baileyclor, chamosita, clinoclor, cookeïta, franklinfurnaceïta, gonyerita, nimita, ortochamosita, pennantita, sudoïta, donbassita, glagolevita, borocookeïta, aliettita, corrensita, dozyïta, hidrobiotita, karpinskita, kulkeïta, lunijianlaïta, rectorita, saliotita, tosudita, brinrobertsita, macaulayita, burckhardtita, ferrisurita, surita, niksergievita i kegelita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a l'àrea de Geisspfad, a la localitat de Binn (Valais, Suïssa). També ha estat descrita en una altra vall suïssa, la vall de Saas, així com a Noruega, França, Grècia, Botswana, la República Popular de la Xina, el Japó, Guatemala i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Preiswerkite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 gener 2020].
# Publi Valeri Leví

Publi Valeri Leví (en llatí Publius Valerius Laevinus) va ser un magistrat romà. Formava paer de la gens Valèria i era de la família dels Leví.
Va ser elegit cònsol l'any 280 aC juntament amb Tiberi Coruncani i va obtenir com a província el sud d'Itàlia i la direcció de la guerra contra Pirros rei de l'Epir que havia desembarcat feia poc a Tàrent. Leví es va traslladar a Lucània i va observar a l'enemic des d'un lloc fortificat que havia pres. Pirros, per guanyar temps, va escriure unes cartes a Leví oferint-se com a àrbitre entre Roma d'una part i els tarentins i els seus aliats italians de l'altra. Leví va respondre que deixés que els romans arreglessin els seus propis assumptes i que se n'entornés a l'Epir. Algunes de les cartes que es van intercanviar van ser reproduïdes per Dionís d'Halicarnàs que les va copiar segurament de Jerònim de Càrdia que al seu torn havia consultat les memòries de Pirros a la campanya d'Itàlia.
Els dos exèrcits estaven acampats a parts oposades del riu Siris. Un espia epirota va ser capturat pels romans que li van mostrar el seu exèrcit perfectament armat i el van reenviar a Pirros amb l'encàrrec de dir-li que si volia conèixer les tàctiques militars dels romans que anés al campament de Leví per veure-ho. Aquest tot i els informes i sabent que els romans eren molt superiors, va atacar i va derrotar les legions de Leví a la batalla d'Heraclea. Els romans supervivents van esperar la nit i van poder fugir cap a una ciutat propera que probablement era Venúsia.
El mateix any Leví va defensar Càpua i va seguir la rereguarda de l'exèrcit de Pirros tant a l'anada cap a Roma com a la tornada, sense que el rei de l'Epir gosés a atacar-lo, ja que va veure la gran disciplina que Leví havia inculcat a les legions. L'exèrcit de Leví va ser castigat per la seva derrota a estar-se en un campament al peu de les muntanyes samnites l'hivern següent. El seu nom ja no torna a aparèixer en la guerra contra Pirros.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 709-710.
# Can Perelló (Tàrrega)

Can Perelló és un edifici de Tàrrega (Urgell) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Casa pairal de grans dimensions que té la seva façana principal en el carrer Major de Tàrrega. Aquesta edificació consta de planta baixa de grans dimensions, on es conserven part dels cellers originals i la sortida posterior a un pati extern on primitivament es resguardaven els carruatges o eines del camp. Gràcies a una àmplia escalinata d'accés al primer pis es poden contemplar com s'ha conservat l'estructura d'entrada principal de casa pairal urbana renaixentista. En el primer pis hi ha, a l'interior, les sales nobles, o les estances principals de la casa dels Perelló, amb les seves pròpies cambres personals i salons adjacents. A totes les parets d'aquestes sales nobles es conserven les pintures originàries. També conserva una balconada exterior que dona a la part posterior de la casa on encara hi ha dempeus el pou d'aigua. La resta d'estances de la casa dels Perelló ha estat molt modificada per tal d'allotjar-hi el Museu Comarcal de l'Urgell.
La façana exterior d'aquesta casa és una façana llisa, amb la portalada principal emmarcada entre pilastres de capitells quadrangulars llisos. En el primer pis s'obren un seguit de balconades, concretament quatre, on una conserva la reixa de forja original del segle xviii. El segon pis en alçada només mostra simètricament damunt dels balcons finestres de perfil rectangular. Finalment la façana, superiorment es troba protegida per un ràfec sobresortit com a element de protecció per a la façana.

## Història

Casa coneguda per Cal Perelló per la família que la va fer construir i que hi va habitar fins a inicis del segle xx. Actualment hi ha el Museu Comarcal de l'Urgell on es pot visitar una àmplia mostra dedicada als jaciments ibers de l'Urgell i les troballes més importants d'aquestes campanyes arqueològiques. A més a més es poden visitar les sales nobles de l'antiga casa dels Perelló, amb una rica mostra de mobiliari d'època. Aquest museu compta a més a més amb diferents sales apropiades per a exposicions temporals.

## Referències

* 1 2 3 «Museu comarcal de l'Urgell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Hassan Kachal

Hassan Kachal (en persa: حسن کچل; Hassan Kachal) és una comèdia musical iraniana dirigida per Ali Hatami el 1970. El títol en anglès és Hassan, the bald

## Argument

Enganyada per la seva sogra Chelgis (katayun), la noia del governant entra al jardí encantat per collir-hi flors i fer-se prendre en la bruixeria del Div (el dimoni).
Fet fora de la seva casa per la seva mare Nadereh “Hassan, el calb” Parviz Sayyad es posa en ruta per trobar l'experiència de la vida. En el seu viatge misteriós a través dels arbres del jardí, Hassan coneix Chelgis i s'enamora d'ella.
Per trencar la bruixeria del dimoni, El Djinn duo de Hassan li proposa, a canvi de la seva vida, fer sis vots per alliberar Chelgis.
En primer lloc, Hassan fa el vot per controlar la seva timidesa envers Chelgis. Per ajudar-lo, el Djinn li proposa trobar una altra dona, “Tavoos” (Soria Beheshti). En els seus altres vots, Hassan coneix un poeta (Hassan Khayat-Bashi), un amic, un Pahlavan d'una Zurkhaneh (campió d'una Casa de la força) (Yadolah Shirandami). Finalment Chelgis li dirà que l'única solució és prendre possessió del cor de vidre del Div i trencar-lo per alliberar-la de l'encantament.
En el seu últim vot Hassan desitja posseir aquest cor de vidre a canvi de la seva pròpia vida. El Djinn satisfà el seu desig però es nega a prendre la seva vida. Els amants són així alliberats de l'entrebanc.

## Repartiment

* Parviz Sayyad: Hassan Kachal.
* Soria Beheshti: Tavoos.
* Hamideh Kheirabadi (Nadereh): la Mare d'Hassan.
* Katayun: Chelgis.
* Yadolah Shirandami: Pahlavan.
* Manoochehr Ahmadi.
* Hassan Khayat-bashi: El poeta.
* Sadegh Bahrami.
* Syrous Ebrahimzadeh.

## Referències

* ↑ «Hassan Kachal». IMDb.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial d'Ali Hatami Arxivat 2007-03-12 a Wayback Machine.
# Can Grau (Manlleu)

* Aquest article tracta sobre Can Grau de Manlleu. Vegeu-ne altres significats a « Can Grau (desambiguació)».
Can Grau és una obra de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'aspecte actual de la casa és el resultat a l'ampliació que van fer entre 1915 i 1923 Josep Illa i Ignasi Mas mestres d'obres.
Es tracta d'un immoble de planta i dos pisos. Les obertures, en aquest cas són balcons, es distribueixen regularment i tenen una proporció decreixent en alçada. Al primer pis els brancals i llindes són de pedra. En la façana del carrer Sant Ferran hi ha diverses finestres que segueixen uns eixos compositius verticals i una proporció decreixent en alçada.
A la cantonada destaca la decoració a base d'esgrafiats. A l'interior hi ha una escala de pedra que rep claror a través d'un lluernari.

## Referències

* 1 2 3 «Can Grau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 març 2019].
# Antoni Gil

Antoni Gil (segle XIX), fou organista de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar, on el 31 de maig de 1855 hi va succeir l'anterior organista, Salvador Jordana i Buch, quan aquest va traspassar.
Antoni Gil va passar les proves que el tribunal format per Ramon Clausell (mestre de capella de Canet de Mar), i Martirià Camps (organista d'Arenys de Mar).

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep M. «El fons musical de l'Església Parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar». Fons de l'Església Parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar, 1, 2009.
# Cafunfo

Cafunfo és una vila al nord-est d'Angola, a la província de Lunda-Nord, dominada per les indústries formals i informals d'extracció de diamants. La zona compta amb nombrosos dipòsits de diamants al·luvials.
Durant els anys 1980 i 1990 va ser objecte d'intensos combats entre la Unió Nacional per a la Independència Total d'Angola (UNITA) i les Forces Armades Populars d'Alliberament d'Angola (FAPLA) o les Forces Armades Angoleses en múltiples ocasions; i almenys en dues ocasions miners estrangers van ser segrestats per UNITA durant aquest període, implicant en una ocasió una marxa forçada a la seu d'UNITA a Jamba al sud del país.
Tot i les importants inversions en infraestructura i desenvolupament per part del Govern d'Angola i les empreses de diamants, en cada ocasió que UNITA va capturar la ciutat i després la va perdre, el moviment rebel transporta equips i infraestructura a altres llocs abans de la marxa, deixant Cafunfo sense bases per a la prosperitat econòmica. Tot i la fi de la Guerra Civil angolesa hi ha hagut incidents entre la policia angolesa i militants d'UNITA.
La mineria formal no recomençar després de la captura pel govern a mitjans de la dècada de 1990 i l'àrea es va convertir en una fortalesa per a l'extracció de diamants informal. A través dels períodes de tensió només era possible arribar a Cafunfo per via aèria. És servit per l'aeroport de Cafunfo.
En els darrers anys s'hi ha desenvolupat el Movimento Protectorado Lunda Tchokwe, de caràcter autonomista, que sovint ha patit represàlies de les autoritats angoleses.

## Referències

* ↑ Koen Vlassenroot, Steven Van Bockstael. Artisanal Diamond Mining: Perspectives and Challenges. Gent: Egmont, 2008, p.5-6.
* ↑ UNITA leva ao parlamento casos de Viana e de Cafunfo - 2004-04-06, voaportugues.com
* ↑ Quinze membros do Movimento Protectorado Lunda Tchokwe presos no Cafunfo, voaportuguesa, 22 de març de 2017
* ↑ CAFUNFO – MANIFESTAÇÃO POPULAR EXIGE DIÁLOGO AO GOVERNO ANGOLANO E O RESTABELECIMENTO DA AUTONOMIA LUNDA TCHOKWE, al bloc del protectorat Lunda
# Publi Valeri Flac (cònsol 227 aC)

Publi Valeri Flac (en llatí Publius Valerius L. F. M. N. Flaccus) va ser un magistrat romà del segle iii aC. Era fill de Lucius Valerius M. F. L. N. Flaccus, que havia estat cònsol l'any 261 aC. Formava part de la gens Valèria i era de la família dels Flac.
Va ser elegit cònsol l'any 227 aC juntament amb Marc Atili Règul. En el seu consolat el nombre de pretors va ser elevat a quatre. Va ser pare de Luci Valeri Flac, que va ser Triumviri coloniae deducendae l'any 190.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 157.
# Província de Ferrara

La província de Ferrara és una província que forma part de la regió d'Emília-Romanya dins Itàlia. La seva capital és Ferrara.
Limita al nord amb el Vèneto (província de Rovigo) i la Llombardia (província de Màntua) al llarg del Po fins al seu delta, a l'oest de la província de Mòdena, al sud, al llarg del Reno, amb la ciutat metropolitana de Bolonya i la província de Ravenna, i a l'est pel mar Adriàtic (entre el Po de Goro i la desembocadura del Reno).
Té una àrea de 2.635,12 km², i una població total de 350.238 hab. (2016). Hi ha 24 municipis a la província.

## Vegeu també

* Arquitectura longobarda

## Referències

* ↑ Arxivat 2018-12-16 a Wayback Machine. Dades ISTAT

## Enllaços externs

* Plana oficial Arxivat 2006-05-18 a Wayback Machine. (italià)
# Premis Pulitzer de 1922

Els següents són els Premis Pulitzer del 1922.

## Premis de periodisme

* Servei públic: New York World, per a articles que exposen les operacions del Ku Klux Klan, publicats durant els mesos de setembre i octubre de 1921.
* Informació: Kirke L. Simpson de l'Associated Press, per uns artícles sobre l'enterrament del soldat desconegut.
* Redacció editorial: Frank M. O'Brien, del New York Herald, per un article titulat "The Unknown Soldier" (El soldat desconegut).
* Caricatura Editorial: Rollin Kirby, del New York World, per "On the Road to Moscow".

## Premis de lletres i teatre

* Novel·la: Alice Adams per Booth Tarkington (Doubleday)
* Teatre: Anna Christie d'Eugene O'Neill
* Història: The Founding of New England de James Truslow Adams (Little)
* Biografia o autobiografia: A Daughter of the Middle Border de Hamlin Garland (Macmillan)
* Poesia: Collected Poems d'Edwin Arlington Robinson (Macmillan)

## Referències

* ↑ «Pulitzer Awards: 'The Unknown Soldier,' written by Frank M. O'Brien for 'The New York Herald,' the Best Editorial of 1921.». The New York Herald, 22-05-1922.

## Enllaços externs

* "Guanyadors del Premi Pulitzer de 1922". Ciutat de Nova York. Jurat dels Premis Pulitzer. 1922.
# Prova de la tuberculina

La prova de la tuberculina s'utilitza habitualment per a conèixer la sensibilitat del subjecte a la tuberculina. Una reacció positiva indica que hi ha o que hi ha hagut contacte de l'individu amb el bacil de Koch, però no vol dir necessàriament que pateixi de tuberculosi.
De forma habitual només s'utilitza la prova intradèrmica (la prova de Mantoux). Al Regne Unit s'havia utilitzat la prova de Heaf.
# Proporció entre les masses del protó i l'electró

En física, la proporció entre les masses del protó i l'electró, μ o β, és simplement la massa en repòs del protó dividida per la de l'electró. Com que és una proporció de quantitats físiques de les mateixes dimensions, és una quantitat adimensional funció de les constants físiques adimensionals i, per tant, té un valor numèric independent del sistema d'unitats utilitzat:
    μ = m$_p$/m$_e$ = 1.836,15267245(75)
El nombre entre parèntesis és la incertesa de mesura dels darrers dos dígits. El valor de μ és conegut fins aproximadament les 0,4 parts de miliard.

## Referències

* ↑ «CODATA Value: proton-electron mass ratio» (en anglès). The NIST Reference on Constants, Units, and Uncertainty. National Institute of Standards and Technology, juny 2011.
# Pär Lindgren

Pär Lindgren (Göteborg, 16 de gener de 1952) és un compositor i professor de música suec. Entre els seus alumnes tingué a Marie Samuelsson

## Biografia

És considerat un dels més grans compositors de música electroacústica de Suècia i un dels compositors suecs més importants de música orquestral de la seva generació juntament amb Jan Sandström, Anders Hillborg i Anders Nilsson. Lindgren va estudiar composició a la "Royal Graduate School of Music" d'Estocolm (KMH) als anys 70. Des del 1980 va ensenyar al KMH i va ser professor de composició entre 1998 i 2008. Va ser professor d'Adrian Knight entre 2006 i 2009. Lindgren va guanyar el premi de Christ Johnson el 1987 i el 1996.

## Obres

* Elektrisk musik 1978
* Rummet 1980
* Shadows that in Darkness Dwell: A Fantasy on a Song de John Dowland 1982–1983
* Bowijaw per a Orquestra de corda de 1984
* Fragments d'un cercle 1989
* Guggi-Guggi per a trombó i cinta 1990-1991
* Oaijé: Línies i figuracions 1992–1993
* Sea Cuts 1995
* Illes 1997
* Metamorfosi I: la panerola 1985/1999
* Figuracions de Cheshire 2003
* Sirenes 2006-2007.

## Referències

* ↑ Pär Lindgren - Electronic Music LP 22965" [arxiu], Tochnit-aleph.com (consultat el 25 de desembre de 2015)
* ↑ John David White i Jean Christensen, Nova música dels països nòrdics, Pendragon Press, 1 st de gener de 2002 (ISBN 978-1-57647-019-0, llegit en línia [arxiu]), pàg. 541
* ↑ Inget torrsim när svenska kompositörer utbildas [arxiu], SVD (consultat el 25 de desembre de 2015)