OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Afodins

Els afodins (Aphodiinae) són una subfamília de coleòpters de família dels escarabèids que s'alimente majoritàriament d'excrements (coprofàgia).

## Subfamílies

La seva situació taxonòmica ha variat al llarg dels anys, i va ser considerada com a família independent durant dècades. La darrera revisió de les famílies de coleòpters la situa com a subfamília dins la família dels escarabèids, amb les següents tribus:
* Tribu Aphodiini Leach, 1815
** Subtribu Aphodiina Leach, 1815
** Subtribu Didactyliina Pittino, 1985
** Subtribu Proctophanina Stebnicka and Howden, 1995
* Tribu Corythoderini Schmidt, 1910
* Tribu Eupariini Schmidt, 1910 (nomen protectum)
* Tribu Odontolochini Stebnicka and Howden, 1996
* Tribu Odochilini Rakovič, 1987
* Tribu Psammodiini Mulsant, 1842
** Subtribu Phycocina Landin, 1960
** Subtribu Psammodiina Mulsant, 1842
** Subtribu Rhyssemina Pittino and Mariani, 1986
* Tribu Rhyparini Schmidt, 1910
* Tribu Stereomerini Howden and Storey, 1992
* Tribu Termitoderini Tangelder and Krikken, 1982

## Referències

* ↑ Bouchard, P. et al.2011. Family-group names in Coleoptera (Insecta). ZooKeys 88: 1.
# Agnès de Nevers

Agnès de Nevers o Agnès I de Nevers, Auxerre i Tonnerre, nascuda el 1170, morta el 1193, fou comtessa de Nevers, d'Auxerre i de Tonnerre (1185-1192), filla de Guiu, comte de Nevers, d'Auxerre i de Tonnerre, i de Matilde de Borgonya.
Hereva dels comtats de Nevers, d'Auxerre i de Tonnerre, es va casar el 1184 amb Pere II de Courtenay i va succeir l'any següent al seu germà Guillem.
Va morir el 1193, poc després de la seva mare Matilde, mentre el seu marit combatia a Terra Santa amb la tercera croada, deixant una filla, Matilde de Courtenay (1188 † 1257), comtessa de Nevers, d'Auxerre i de Tonnerre, que es va casar el 1199 amb Arveu IV de Donzy († 1222), i després, el 1226, amb Guigó IV de Forez († 1241)

## Notes i referències

* ↑ «BURGUNDY DUCHY NOBILITY». Agnès I, comtessa de Nevers
# La Transfiguració (Rafael)

La Transfiguració (en italià, La trasfigurazione) és una pintura de l'artista renaixentista italià Rafael Sanzio realitzada ca. 1517-1520, dins del període romà de l'artista. Aquesta obra és considerada la seua última pintura, que va deixar inacabada i que es creu va ser completada pel seu alumne Giulio Romano poc després de la mort de Rafael en 1520. És una pintura a l'oli sobre taula, de 405 cm d'alt i 278 cm d'ample. Es conserva a la Pinacoteca Vaticana (Museus Vaticans), a la Ciutat del Vaticà.

## Història de l'obra

Encarregada l'any 1516 pel cardenal Juli de Mèdici, qui fou arquebisbe de Narbona i Climent VII, papa de Roma. En aquella època, Rafael estava treballant en les pintures de les estances vaticanes, en la pintura sobre la vida de Sant Pere, tres palaus i una vil·la. Per tal d'estimular Rafael a atendre l'encàrrec, Juli de Mèdici va encarregar la resurrecció de Llàtzer a Sebastiano del Piombo. De totes maneres, Rafael morí prematurament i deixà l'obra inacabada.
Després de la mort de Rafael, el cardenal va quedar-se amb la pintura en lloc d'enviar-la cap a França, i després la va donar a l'església de San Pietro in Montorio de Roma. El 1774 es va elaborar una còpia de l'obra en mosaic i s'instal·là a la basílica de Sant Pere del Vaticà i el 1797 les tropes franceses es van endur la pintura original a París, però l'any 1815 retornà a Itàlia i s'instal·là al Vaticà, la seva ubicació actual.

## Descripció

La pintura, que expressa la connexió entre Déu i els homes, es divideix en dues parts que presenten dos episodis consecutius de l'evangeli segons Sant Mateu. A la part superior es mostra la Transfiguració de Jesús al Mont Tabor, amb el Crist transfigurat davant d'uns núvols de coloració suau i entre els profetes Moisès i Elies. Les dues figures que apareixen agenollades a l'esquerra són els màrtirs Sant Agapit i Sant Felicíssim, la festivitat dels quals coincideix amb la festa de la transfiguració, el 6 d'agost.
A la part baixa, Rafael pintà l'intent dels apòstols d'exorcitzar un noi. L'acció dels apòstols fou infructuosa fins a l'arribada del Crist recentment transfigurat, qui obrà el miracle. Goethe va comentar: "Els dos són un: cadascun part de l'altre, ambdós interaccionant entre ells.

## Referències

* ↑ http://www.nerone.cc/nerone/archivio/arch89.htm Arxivat 2010-11-26 a Wayback Machine.
* ↑ Schiller, I, 152
* ↑ Al Viatge a Itàlia, desembre de 1787, mencionat per Schiller, I, 152

## Enllaços externs

* Sala VIII (Rafael) en la pàgina web oficial de la Pinacoteca Vaticana
# La Comella (el Castellet)

La Comella és una coma del terme municipal de Tremp, del Pallars Jussà, dins de l'antic terme ribagorçà d'Espluga de Serra.
Està situada al sud-oest de l'antic poble del Castellet, al vessant nord de la Roca Mosquera, a l'esquerra del barranc de Sant Feliu i a la dreta del de l'Espingolar. Té la Borda de Sant Feliu just al seu sud-est.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Aina Llull Salom

Aina Llull Salom, artísticament coneguda com Aina Llull (Sant Llorenç des Cardassar, 15 de novembre de 1969) és una pintora mallorquina. Treballa l'abstracció des de l'expressionisme amb una vesant minimalista.
Comença a pintar des de jove i passa per diferents tallers, com el de Joan Vich a Palma, abans d'entrar a la Facultat de Belles Arts de Barcelona el 1989. Resideix un temps a França i el 1994 reb una beca Erasmus a la Ecole des Beaux-Arts de Marseille, gràcies a la qual resideix a Marsella, a París i a Menton. A Marsella treballarà en el taller de Kim Soun Gui (artista visual) i en el taller de Sonja Hopf, profunditzant en l'art del gravat que influirà la seva obra per la utilització d'eines com espàtules i burins en lloc de pinzells, visibles en la seva primera exposició individual el 1995, ”Massalia”.
Continúa durant 1996 la seva formació artística a la Accademia di Belle Arti di Bologna (Itàlia) i des de 1997 passa temporades més llargues a Mallorca on realitza vàries exposicions. Des de 2007 compagina la seva tasca artística amb la de cap de departament d'art a l'enseñança secundària. El 2014, com conseqüència de la participació a diferents festivals internacionals, comença una llarga col·laboració en projectes artístics amb diversos països (Vorera a Vorera Marroc-Mallorca, Imago Mundi, The Bridge, etc).
En les seves primeres obres (1989) s'observa una influència cubista d'autors com Juan Gris caracteritzant-se per obres molt monocromes amb una paleta molt restringida. Més tard comença a introduir la utilització de nous materials la qual cosa fa que les seves obres esdevenguin més matèriques i tridimensionals. Uns anys més tard i coincidint amb les seves estades en el nord d'Àfrica, passa a emprar un traç i una pinzellada més equilibrada i mostra també un canvi en la paleta de colors. Ha exposat a diferents indrets d'Europa i Nord d'Àfrica. D'altra banda ha col·laborat en diverses ocasions en projectes gràfics, com el Cartell 25 Aniversari Flor de Card; a Sant Llorenç des Cardassar (Mallorca) i la portada de la revista Flor de Card nº 234 (1997).

## Exposicions individuals

* “Massalia”. Galeria Torre de Ses Puntes. (Manacor, Mallorca). Individual (1995).

## Referències

* 1 2 3 4 Perrelló, Victòria «Aina Llull, obrint portes a l'art.». De Franc semanari, 19-12-2003, pàg. 26-28.
* 1 2 3 4 5 Suzlee, Ibrahim; Asliza, Aris. THe Bridge. International Contemporary Artists (en anglès). Kuala Lumpur, Malaysia: Faculty of FIne Art & Research, Conference and Publication Center, National Academy of Arts, Culture and Heritage/ Aswara, 2020, p. 298-299. ISBN 978-983-2538-65-3.
* 1 2 Torrens, Marta «Massalia». Perlas y Cuevas. Revista de Manacor, 23-11-1995, pàg. 29.
* ↑ Llull, Aina «Portada de la Revista 234». Revista Flor de Card Setmanari, 01-01-1997, pàg. Portada.
# La llegenda dels set vampirs d'or

La llegenda dels set vampirs d'or (The Legend of the 7 Golden Vampires) és una pel·lícula fantàstica xino-britànica estrenada el 1974, oficialment de Roy Ward Baker però de fet codirigida per Chang Cheh. És el vuitè film i darrer de la saga Dracula dirigida per l'estudi Hammer Films. Va ser precedida de The Satanic Rites of Dracula. Ha estat doblada al català.

## Argument

1804, el comte Dràcula rep la visita de Kah, un tirà xinès, que ha vingut a demanar-li que l'ajudi. Dràcula agafa aviat el lloc de Kah i marxa a la Xina per a fer-hi regnar el terror. És ajudat en la seva tasca per vampirs xinesos. Un segle més tard, un descendent d'Abraham Van Helsing és a la Xina per investigar sobre la llegenda dels set vampirs d'or.

## Repartiment

* John Forbes-Robertson: Comte Dracula
* Peter Cushing: Lawrence Van Helsing
* Robin Stewart: Leyland Van Helsing
* Julie Ege: Vanessa Buren
* David Chiang: Hsi Ching
* Shih Szu: Mai Kwei

## Premis i nominacions

La pel·lícula va estar en competició en el Festival internacional de cinema fantàstic d'Avoriaz 1975.

## Vegeu també

* Dràcula torna de la tomba
* Les cicatrius de Dràcula

## Referències

* ↑ esadir.cat. La llegenda dels set vampirs d'or. esadir.cat.
* ↑ «The legend of the seven golden vampires». The New York Times.
# La llei de Goodnight: la reina de cors

La llei de Goodnight: la reina de cors (originalment en anglès, Goodnight for Justice: Queen of Hearts) és una pel·lícula de western estatunidenca del 2013 dirigida per Martin Wood i protagonitzada per Luke Perry, Katharine Isabelle i Ricky Schroder. Escrita per Neal i Tippi Dobrofsky, basada en personatges creats per Luke Perry, la pel·lícula tracta sobre un jutge de circuit que rescata una dona d'un coronel venjatiu. Ignorant que la dona és una estafadora, el jutge l'ajuda a escapar del seu perseguidor i el seu viatge junts els porta a un arriscat vaixell fluvial, on el jutge descobreix la veritable identitat de la dona, just quan el coronel els atrapa. La llei de Goodnight: la reina de cors és la tercera i última pel·lícula d'una sèrie, precedida per La llei de Goodnight (2011) i La llei de Goodnight: la fermesa d'un home (2012). Totes tres s'han doblat al valencià per a À Punt.

## Repartiment

* Luke Perry com a John Goodnight
* Katharine Isabelle com a Lucy Truffaut
* Ricky Schroder com el coronel Cyril Knox
* Ryan Robbins com a Pinkerton
* Patrick Sabongui com a home
* Kerry James com a Butch Cassidy
* Adam Greydon Reid com a Fat Cat
* Jerry Wasserman com a xèrif
* Serge Houde com a banquer
* David Milchard com a diputat
* Donald Adams com a propietari
* Billy Wickman com a primer oficial

## Referències

* ↑ Hinckley, David. «TV review: Goodnight for Justice: Queen of Hearts». Daily News, January 26, 2013. [Consulta: April 30, 2013].
* 1 2 «Goodnight for Justice: Queen of Hearts». Hallmark Movie Channel. [Consulta: April 30, 2013].
* ↑ «Programació». À Punt. [Consulta: 11 desembre 2022].
# Labeo erythropterus

Labeo erythropterus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 70 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Mekong i a les illes indonèsies de Java i Sumatra.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baird, I.G., V. Inthaphaisy, P. Kisouvannalath, B. Phylavanh i B. Mounsouphom, 1999. The fishes of southern Lao. Lao Community Fisheries and Dolphin Protection Project. Ministry of Agriculture and Forestry, Laos PDR.161 p.
* ↑ Kottelat, M. i A.J. Whitten, 1996. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi: additions and corrections. Periplus Editions, Hong Kong. 8 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, Itàlia. 265 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Labeo degeni

Labeo degeni és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 68 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Congo.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Eccles, D.H., 1992. FAO species identification sheets for fishery purposes. Field guide to the freshwater fishes of Tanzania. Prepared and published with the support of the United Nations Development Programme (project URT/87/016). FAO, Roma. 145 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C. i J. Daget, 1984. Cyprinidae. p. 217-342. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ORSTOM, París i MRAC, Tervuren. Vol. 1.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828. .
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Reid, G.M., 1985. A revision of African species of Labeo (Pisces: Cyprinidae) and a re-definition of the genus. Verlag von J. Cramer, Braunschweig. 322 p.
* Tshibwabwa, S.M. i G.G. Teugels, 1995. Contribution to the systematic revision of the African cyprinid fish genus Labeo: species from the Lower Zaire river system. J. Nat. Hist. 29:1543-1579.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Aino

Aino és una figura de l'èpica nacional finlandesa Kalevala.

## Descripció

Relata que era la bella germana de Joukahainen. El seu germà, després d'haver perdut un concurs de cant davant el famós Väinämöinen, va prometre "les mans i els peus" d'Aino en matrimoni si Väinämöinen el salvava d'ofegar-se al pantà on havia estat llançat Joukahainen. La mare de l'Aino estava contenta amb la idea de casar la seva filla amb una persona tan famosa i ben nascuda, però Aino no es volia casar amb un home tan gran. En lloc de sotmetre's a aquest destí, Aino es va ofegar (o va acabar sent una nix). No obstant això, va tornar per burlar-se del dol Väinämöinen com una perca.
El nom Aino, que significa "l'únic", va ser inventat per Elias Lönnrot que va compondre el Kalevala. En els poemes originals s'esmentava com "l'única filla" o "l'única germana" (aino tyttönen, aino sisko).

## Romanticisme nacional

Durant el període romàntic nacional a finals del segle xix, els activistes de Fennomania van adoptar el nom mitològic Aino com a nom cristià. Entre els primers a rebre aquest nom hi havia Aino Järnefelt (més tard Aino Sibelius), nascuda el 1871 i Aino Krohn (més tard Aino Kallas), nascuda el 1878.
Segons el Centre de registre de població finlandès, més de 60.000 dones han rebut aquest nom. Va ser especialment popular a principis del segle XX i el primer nom més comú per a les dones a la dècada de 1920. Ha tornat a favor al segle xxi; va ser el nom més popular per a les noies a Finlàndia el 2006 i el 2007.

## Galeria

* La versió anterior de 1889 del tríptic de Gallen-Kallela on Aino tenia la semblança d'un model francès
* Väinämöinen i Aino, 1896
* Aino al costat del mar, Sigfrid Keinänen, 1876
* Aino, aquarel·la per Albert Edelfelt
* Aino, mirant al mar, 1876
* Font d'Aino a Lahti d'Emil Wikström, 1912
* El seguici d'Aino i Aino s'ofega, Joseph Alanen, 1908–1910
* Donzelles als Caps, Joseph Alanen, 1919–1920

## Referències

* ↑ «Mitä Väinämöinen todella teki? - Tätä tekoa #lääppijä-keskustelussa käytetty Aino-teos kuvasi». Yle, 22-01-2016 [Consulta: 25 juliol 2020].
* ↑ «”Eikö museota yhtään hävetä?” – Akseli Gallen-Kallelan Aino-taru joutui Me Too -kampanjan hampaisiin – tiukka vastaus julki». Ilta-Sanomat, 05-02-2018 [Consulta: 25 juliol 2020].
* ↑ Piela, Ulla. «Aino». Kansallisbiografia, 20-10-2002. [Consulta: 29 juliol 2020].
* ↑ «Gallen-Kallelan Aino-triptyykki Tampereen taidemuseoon». Tampereen Taidemuseo, 05-03-2020. Arxivat de l'original el 21 de febrer 2021. [Consulta: 25 juliol 2020].
* ↑ «Gallen-Kallelan Ainoja onkin kaksi – tunnistatko erot?». Satakunnan Kansa, 21-01-2017 [Consulta: 30 juny 2020]. Arxivat 24 de juliol 2020 a Wayback Machine.
* The Kalevala, Cants 3, 4 i 5.
* Kustaa Vilkuna: Etunimet.1976. Kustannusosakeyhtiö Otava. (Sobre el nom Aino)
# A través de Flandes 2018

L'A través de Flandes 2018 va ser la 73a edició de l'A través de Flandes. Es disputà el 28 de març de 2018 sobre un recorregut de 180,1 km amb sortida a Roeselare i arribada a Waregem. La cursa formava part de l'UCI World Tour 2018 amb una categoria 1.UWT.
El vencedor final fou el belga Yves Lampaert (Quick-Step Floors) que s'imposà en solitari després de deixar enrere als seus quatre companys d'escapada a manca de tan sols un quilòmetre per l'arribada. Mike Teunissen (Team Sunweb) i Sep Vanmarcke (EF Education First-Drapac) foren segon i tercer respectivament a dos segons del vencedor.

## Recorregut

El recorregut varia força respecte les edicions anteriors, no tant pel tipus de recorregut, sinó per la inclusió d'unes cotes diferents. Els primers 90 km no tenen cap mena de dificultat i és en la segona part de la cursa on es concentren totes les cotes i els tres trams de llambordes a superar.
Murs :
| Número | Nom | Km | Ferm | Llargada (m) | Desnivell mitjà (%) | Desnivell màxima (%) | Km a meta |
| 1 | Mont de l'Enclus (Bergstraat) | 82,6 | asfalt | 1.000 | 6,8 % | 16 % | 97,5 |
| 2 | Knokteberg | 90,0 | asfalt | 1 900 | 4,9 % | 11,8 % | 90,1 |
| 3 | Mont de l'Enclus (Bergstraat) | 107,3 | asfalt | 1 000 | 6,8 % | 16 % | 72,8 |
| 4 | Knokteberg | 114,8 | asfalt | 1 900 | 4,9 % | 11,8 % | 65,3 |
| 5 | Kortekeer | 122,4 | asfalt | 900 | 6,5 % | 9,8 % | 57,7 |
| 6 | Steenbeekdries | 125,7 | asfalt | 600 | 4,5 % | 8 % | 54,4 |
| 7 | Taaienberg | 128,2 | llambordes | 530 | 6,6 % | 15,8 % | 51,9 |
| 8 | Kruisberg | 138,8 | asfalt | 1 800 | 4,8 % | 9 % | 41,8 |
| 9 | Knokteberg | 147,0 | asfalt | 1 900 | 4,9 % | 11,8 % | 33,1 |
| 10 | Tiegemberg | 159,2 | asfalt | 1 400 | 6,5 % | 9 % | 20,9 |
| 11 | Holstraat | 163,5 | asfalt | 1 000 | 5,2 % | 12 % | 16,5 |
| 12 | Nokereberg | 171,1 | llambordes | 500 | 5,7 % | 6,7 % | 9,0 |
A més de les cotes caldrà superar tres trams de llambordes :
Trams de llambordes :
| Número | Nom | Km | Llargada (m) | Km a meta |
| 1 | Mariaborrestraat | 124,5 | 2.400 | 55,6 |
| 2 | Varentstraat | 154,4 | 2.000 | 25,7 |
| 3 | Herlegemstraat | 173,9 | 800 | 6,2 |

## Equips participants

En ser una nova cursa de l'UCI World Tour, tots els UCI WorldTeams són convidats a prendre-hi part, però no obligats a fer-ho. El resultat fou la participació de disset equips UCI WorldTeams, tots excepte el Groupama-FDJ. Vuit equips continentals professionals foren convidats a pendre-hi part per completar un gran grup de 25 equips:

## Classificació final

Font: ProCyclingStats :

## Referències

* ↑ «Lampaert primero que repite en la clásica A Través de Flandes». El Mundo Deportivo, 28-03-2018 [Consulta: 2 abril 2018].
* ↑ «Recorregut oficial de l'A través de Flandes 2018». Arxivat de l'original el 2018-04-03. [Consulta: 2 abril 2018].
* ↑ «Groupama-FDJ absente à Waregem». L'Équipe, 27-03-2018 [Consulta: 27 març 2018].
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«», 15-02-2018. [Consulta: 27 març 2018].

## Enllaços externs

* A través de Flandes 2018 - Lloc web oficial
* A través de Flandes 2018 a ProCyclingStats
# Ajuntament de Vilanova del Camí

L'Ajuntament de Vilanova del Camí és una obra del municipi de Vilanova del Camí (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular construït totalment de totxo. Destaca l'estructura simètrica de l'edifici que ve donada pels eixos paral·lels de les obertures amb arcs de mig punt a la planta baixa i plans a la superior, fet que dona un sentit ascensional a tot l'edifici, efecte pronunciat per l'acabament superior que s'aixeca de forma més pronunciada per la part central introduint una filera de petites finestres d'arc de mig punt, per acabar amb un frontal on el domini de la línia corba i sinuosa és total.

## Referències

* ↑ «Ajuntament de Vilanova del Camí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# La Hinojosa

La Hinojosa és un municipi de la província de Conca, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa. El 2020 tenia 180 habitants.

## Referències

* ↑ «Provincia de Cuenca (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 5 març 2021].
# Aixecament d'esclaus de Berbice

L'aixecament d'esclaus de Berbice va ser una revolta d'esclaus que va succeir a l'actual Guyana, iniciada el 23 de febrer de 1763, i que va durar fins al desembre d'aquell any. Es considera com un esdeveniment cabdal de les lluites anticolonialistes de Guyana que, quan aquest país va esdevenir independent, el 1970, va decidir declarar el 23 de febrer com a dia festiu per commemorar l'inici de la revolta.

## Desenvolupament

El 1762, la població de la colònia neerlandesa de Berbice incloïa 3.833 esclaus negres, 244 esclaus amerindis i 346 blancs. El 23 de febrer de 1763, diversos esclaus de la plantació de Magdalenenberg, al riu Canje es van revoltar, protestant pel tractament dur i inhumà que rebien. Van cremar la casa principal de la plantació i van desplaçar-se a les plantacions veïnes per mobilitzar els altres esclaus africans que hi havia. Cuffy, un esclau de casa de Lilienburg, una altra plantació situada a la riba del Canje, va organitzar els esclaus revoltats com una unitat militar. Mentre les plantacions anaven caient sota domini dels revoltats, els colons neerlandesos es van desplaçar cap al nord i van deixar la regió als esclaus, que en van prendre possessió. Durant gairebé un any, els rebels van ocupar la part meridional de la colònia, mentre que els blancs van mantenir el control de la regió septentrional costanera. Finalment, només la meitat dels blancs que hi havia a la colònia s'hi van quedar.
Els rebels van arribar a ser uns 3.000, provocant que el control europeu a la Guaiana estigués en perill. Entre els rebels també van destacar Atta, Accara i Accabre. Finalment, no obstant, els insurgents van ser derrotats, la primavera de 1764, amb l'assistència de tropes provinents de les colònies francesa i britànica veïnes, així com per reforços provinents d'Europa.

## Llegat

Cuffy és commemorat el 23 de febrer com heroi nacional de Guyana. El 1976 es va erigir un monument de bronze a la Plaça de la Revolució de la capital, Georgetown.

## Referències i bibliografia
### Referències

* ↑ Smith, Simon David. Slavery, Family, and Gentry Capitalism in the British Atlantic: The World of the Lascelles, 1648-1834. Cambridge University Press, 2006, p. 116. ISBN 0-521-86338-4.
* 1 2 3 4 5 6 7 Cleve McD. Scott, "Berbice Slave Revolt (1763)", in Junius P. Rodriguez, Encyclopedia of Slave Resistance and Rebellion, Vol. 1, Westport, Ct: Greenwood Press, 2007, pp. 55-56.
* ↑ Thompson, Alvin O., "The Berbice Revolt 1763-64", in Winston F. McGowan, James G. Rose and David A. Granger (eds), Themes in African-Guyanese History, London: Hansib, 2009. p. 80.

### Bibliografia

* Williams, Brackette «Dutchman Ghosts and the History Mystery: Ritual, Colonizer, and Colonized Interpretations of the 1763 Berbice Slave Rebellion». Journal of Historical Sociology, 3, 2, 1990, p. 133–165. DOI: 10.1111/j.1467-6443.1990.tb00094.x..
* Smith, Raymond T.. «History: Early Settlement And The Period of Dutch Control». A: The Negro Family in British Guiana. Londres: Routledge & Kegan Paul Limited, 2000. ISBN 0415863295.