OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Domeria d'Aubrac

La Dômerie d'Aubrac és un anitc monestir, situat al municipi de Saint-Chély-d'Aubrac. Fou fundat pels senyors de Roergue i del Gavaldà per tal de protegir els pelegrins que travessaven l'Aubrac. Donà origen i fou seu principal de l'Orde Hospitaler d'Aubrac.

## Presentació

«In loco horroris et vastae solitudinis» Es tracta d'un lloc d'horror i de profunda solitud. Aquesta inscripció extreta del càntic de Moisès de la Bíblia, Deuteronomi, 32:10, fou esculpit al frontó de la porta de la façana occidental del monestir de l'Aubrac.

## Situació

En altre temps, l'Aubrac era un bosc ombrívol i profund, que cobria tota la muntanya i s'estenia fins a la plana. Els llocs i els senglars eren els únics habitants d'aquests llocs. Un camí pavimentat d'època romana, travessava el bosc i unia Lió i Tolosa per Javols, la coneguda com a via Agrippa. Encara avui es poden veure restes d'aquest camí i era l'únic itinerari que es podia usar a l'hivern, ja que la neu cobria tota la zona i la boira era molt freqüent. Amb l'inici de l'edat mitjana encara cal afegir-hi els lladres, com a problema, així que la gent s'unia i travessava la zona en grup.

## Vegeu també

* Orde d'Aubrac

## Enllaços externs

* (francès) Els camins de Compostel·la
* (francès) La dômerie d'Aubrac Arxivat 2010-03-14 a Wayback Machine.
* (francès) Imatges d'un altre temps
# Sant Vicenç de Rià

Sant Vicenç de Rià és l'església parroquial del poble de Rià, de la comuna nord-catalana de Rià i Cirac, a la comarca del Conflent.
L'església no és pròpiament dins del nucli de la Lliça, sinó davant a migdia de la població, un pèl separada. Antigament tenia en el seu entorn el cementiri, que modernament ha estat traslladat més cap a llevant.

## Història

Pertangué a l'abadia de Cuixà des del 1134, de resultes d'un intercanvi que feren el bisbe d'Elna Udalgar de Castellnou i l'abat Gregori, pel qual el bisbe cedia Sanctii Vicentii de Arriano a canvi dels drets que Cuixà tenia sobre Santa Maria d'Espirà de l'Aglí.
Sant Vicenç va ser declarada monument històric de França l'11 de setembre del 1964.

## Característiques

Encara que originalment romànica (segurament dels segles X - XI), l'església va ser completament reformada el segle xvii, i pocs elements antics en subsistiren: el campanar, de tres pisos i amb decoració llombarda, del segle xi, i els ferratges de la porta, del XII. El portal, de marbre rosat, és datat del 1628. Arrambades al mur meridional, i ocultant-lo, hi ha un seguit d'edificacions, una capella i la sagristia.

## Mobiliari

El temple conserva diversos retaules barrocs força interessants, així com dues marededéus romàniques i diversa altra imatgeria del segle xviii: tres estàtues, un retaule dedicat a sant Josep, dues imatges del Crist crucificat i una creu processional.

## Referències

* ↑ Sant Vicenç de Rià en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Fitxa a la base de dades Merimée

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan. «Rià i Cirac: Sant Vicenç de Rià». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «132 - Rià i Cirac». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. Diccionari d'Història Eclesiàstica de Catalunya III: P-Z. Barcelona: Generalitat de Catalunya i Editorial Claret, 2001. ISBN 978-84-39353-65-2.
* Gavín, Josep M. «Conf 119. Sant Vicenç de Rià». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Rià i Cirac». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Breu descripció (francès)
# Joseph Yobo

Joseph Yobo (Kono, 6 de setembre de 1980) és un exfutbolista nigerià que jugava de defensa central.

## Referències

* ↑ The PFA Footballers' Who's Who 2010–11. Mainstream Publishing, 2010, p. 448. ISBN 978-1-84596-601-0.
* ↑ Jackson, Jamie «Yobo in power play». [London], 07-09-2003.
* ↑ «Joseph Yobo Questions and Yet Four Games to a Nigerian Record. ..».
# José María Escriche Otal

José María Escriche Otal (Osca, 14 de setembre de 1950 - 29 de març de 2008) va ser un polític i cineasta aragonès.
Ha treballat com a tècnic de cultura de la Diputació provincial d'Osca. El 1973 amb un grup d'amics va fundar la Penya Recreativa Zoiti, amb un cineclub que convocaria el primer Certamen Internacional de Films Curts Ciutat d'Osca, anomenat des de 1987 Festival Internacional de Cinema d'Osca. El 1975 va refundar l'agrupació local d'Osca de la Unió General de Treballadors (UGT) i el 1977 formaria part de l'executiu local del PSOE.
A les eleccions municipals espanyoles de 1983 fou escollit regidor de l'ajuntament d'Osca pel PSOE, càrrec que va ocupar fins 1996. Durant aquests anys va ser tinent alcalde, coordinador d'àrees com a Educació, Cultura, Esports, Festes, Parcs i Jardins des d'on va impulsar les Festes de Sant Lorenzo, va fundar el Patronat Municipal d'Esports o el Cercle D'Osca. Com a assessor tècnic de Cultural de la Diputació Provincial d'Osca, càrrec des del qual va donar suport a la creació del Festival Pirineos Sur, que s'ha convertit en un dels referents de les diferents músiques del món.
L'any 2007 se li va detectar un càncer d'ossos, que va provocar la seva mort el 29 de març del 2008. El mateix any se li va concedir el Premi Ciutat d'Osca Carlos Saura.

## Referències

* ↑ «José María Escriche Otal». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ José María Escriche, un oscense excepcional Arxivat 2020-09-30 a Wayback Machine., El Periódico del Alto Aragón, 1 d'abril de 2018
* ↑ Muere José María Escriche, padre del Festival de Cine de Huesca, El Periódico de Aragón, 30 de març de 2008
# Neoarisemus prodigiosus

Neoarisemus prodigiosus és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Àfrica: Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Duckhouse, D. A., 1978. Non-phlebotomine Psychodidae (Diptera, Nematocera) of southern Africa. II. Subfamily Psychodinae: Neoarisemus and the brunettoid and telmatoscopoid genera. Annals of the Natal Museum. 23 (2):305-359.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Cantó de Hazebrouck-Nord

El cantó de Hazebrouck-Nord (neerlandès Kanton Hazebroek-Noord) és una divisió administrativa francesa situat al departament del Nord a la regió dels Alts de França. Forma part del Westhoek (Flandes francès).

## Composició

El cantó aplega 10 comunes:
| Nom francès | Nom flamenc | Població | Codi Postal | Codi INSEE |
| Blaringhem | Blaringem | 1.791 | 59173 | 59084 |
| Caëstre | Kaaster | 1.677 | 59190 | 59120 |
| Ebblinghem | Ebblinghem | 554 | 59173 | 59184 |
| Hazebrouck | Hazebroek | 21.396 | 59190 | 59295 |
| Hondeghem | Hondegem | 936 | 59190 | 59308 |
| Lynde | Linde | 591 | 59173 | 59366 |
| Renescure | Ruisscheure | 2.086 | 59173 | 59497 |
| Sercus | Zerkel | 343 | 59173 | 59568 |
| Staple | Stapel | 610 | 59190 | 59577 |
| Wallon-Cappel | Waalskappel | 831 | 59190 | 59634 |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2008- | Jean-Pierre Alossery | PS | |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| - | 7.419 | 7.446 | 7.923 | 8.995 | 9.419 | 22.982 |

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007

## Referències

* ↑ a Hazebrouck-Nord: 13.419
# Joseph Yegba Maya

Joseph Yegba Maya (Otélé, 8 d'abril de 1944) fou un futbolista camerunès de la dècada de 1960.
Fou internacional amb la selecció de futbol del Camerun. Pel que fa a clubs, destacà a Olympique de Marseille.

## Referències

* ↑ Profile and stats a racingstub.com
* ↑ Joseph Yegba Maya a National-Football-Teams.com (anglès)
# José María Díez-Alegría

José María Díez-Alegría Gutiérrez (Gijón, 22 d'octubre de 1911 - Alcalá de Henares, 25 de juny de 2010) va ser un sacerdot i teòleg ex jesuïta espanyol, pertanyent a l'Associació de Teòlegs Joan XXIII.
Nascut a Gijón, al Principat d'Astúries, on el pare era director de la sucursal del Banc d'Espanya, era germà dels militars Luis Díez-Alegría Gutiérrez i Manuel Díez-Alegría. Fill de Manuel Díez-Alegría García i de María Gutiérrez de la Gàndara.
El 1930 va ingressar a la Companyia de Jesús i es va ordenar sacerdot el 1943. Es va llicenciar en Teologia i es va doctorar en Filosofia i Dret. Va ser professor d'ètica a la Universitat de Madrid des del 1955 fins al 1961. Després va ser professor de Doctrina Social de l'Església a la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma fins al 1972. Després de la publicació del llibre Yo creo en la esperanza, es va exclaustrar de la Companyia de Jesús, a causa del rebuig causat per la seva heterodòxia, i se'n va anar a viure a El Pozo del Tío Raimundo, juntament amb el Pare Llanos.
Residia –per una disposició especial del Pare Arrupe– a l'escola dels jesuïtes d'Alcalá de Henares.
Va morir a Alcalá de Henares la matinada del 25 de juny del 2010 a l'edat de 98 anys.

## Reconeixements

* Condecorat amb la Medalla al Mèrit en el Treball (2007)
* Entrega del 'Urogallo Especial con mención Honorífica' (2005)
* Nomenament de Fill predilecte de Gijón (2005)

## Publicacions

* Actitudes cristianas ante los problemas sociales (1967)
* Cristianismo y revolución (1968)
* Teología en broma y en serio (1977)
* Rebajas teológicas de otoño (1980)
* La cara oculta del cristianismo (1983)
* ¿Se puede ser cristiano en esta Iglesia? (1987)
* Cristianismo y propiedad privada (1988)

## Referències

* 1 2 Miguel Lamet, Pedro. «José María Díez-Alegría Gutiérrez». Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 10 febrer 2023].
* 1 2 3 4 «Muere José María Díez-Alegría, jesuita castigado por Roma y gran teólogo El español fue uno de los grandes teóricos del postconcilio y acompañó al padre Llanos en el Pozo del Tío Raimundo». El País, 25-06-2010 [Consulta: 10 febrer 2023].
* 1 2 3 «José María Díez-Alegría Gutiérrez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 10 febrer 2023].
* ↑ Delgado de la Rosa, Juan Antonio «Pozo, tierra, mundo, homenaje a José María Díez-Alegría». Las Torres de Lucca: revista internacional de filosofía política, Vol. 2, Núm. 3, 2013, pàgs. 141-159. ISSN: 2255-3827 [Consulta: 10 febrer 2023].
# Neoarisemus pristinus

Neoarisemus pristinus és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Àfrica: Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Duckhouse, D. A., 1987. A revision of Afrotropical Setomima, elucidation of their genealogical relationships and descriptions of other Afrotropical Psychodinae (Diptera: Psychodidae). Annals of the Natal Museum. 28:231-282.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species (anglès)

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Índex Herbariorum

L' Index Herbariorum ofereix un directori global d'herbaris i el seu personal associat. Aquest índex en línia de cerca permet als científics un accés ràpid a les dades relacionades amb 3.400 ubicacions on un total de 350 milions d'exemplars botànics estan allotjats permanentment (singular, herbari ; plural, herbari). L'Index Herbariorum té personal i pàgina web propis. Al llarg del temps, es van publicar sis edicions de l'Índex entre 1952 i 1974. L'índex va estar disponible en línia el 1997.
L'índex va ser publicat originalment per la Associació Internacional de la Taxonomia Vegetal, que va patrocinar les sis primeres edicions (1952–1974); posteriorment el Jardí Botànic de Nova York es va fer càrrec de la responsabilitat de l'índex. L'índex proporciona el nom de la institució de suport (sovint una universitat, jardí botànic o organització sense ànim de lucre), la seva ciutat i estat, i les sigles de cada herbari, juntament amb informació de contacte per als membres del personal i les seves especialitats de recerca, i els fons importants. de la col·lecció de cada herbari.

## Editors

* a 6a edició (1974) va ser coeditada per Patricia Kern Holmgren, directora del Jardí Botànic de Nova York
* 7a edició impresa, ed. per Patricia Kern Holmgren .
* 8a edició impresa, ed. per Patricia Kern Holmgren .
* Edició en línia, preparada per Noel Holmgren del Jardí Botànic de Nova York
* 2008+, ed. per Barbara M. Thiers, directora de l'herbari del Jardí Botànic de Nova York
* 6th edition (1974) was co-edited by Patricia Kern Holmgren, Director of the New York Botanical Garden
* 7th printed edition, ed. by Patricia Kern Holmgren.
* 8th printed edition, ed. by Patricia Kern Holmgren.
* Online edition, prepared by Noel Holmgren of the New York Botanical Garden
* 2008+, ed. by Barbara M. Thiers, Director of the New York Botanical Garden Herbarium

## Referències

* 1 2 «Index Herbariorum». sweetgum.nybg.org. [Consulta: 9 agost 2017].
# Roque del Oeste

El Roque de l'Oeste o Roque del Infierno és un dels illots de l'arxipèlag Chinijo, en l'oceà Atlàntic, al nord de Lanzarote. Políticament pertany al municipi de Teguise, a la província de Las Palmas, illes Canàries (Espanya). Forma part del Parc Natural de l'arxipèlag Chinijo i de la Reserva Integral dels Illots. Té una superfície de 15.765 m$^2$, una largada de 255 metres i una altura màxima de 41 metres.

## Referències

* ↑ «Toponimia de Lanzarote - Roque del Oeste». [Consulta: 11 febrer 2024].
* ↑ «Roque del Oeste - La Graciosa» (en castellà). [Consulta: 11 febrer 2024].
# Cantó de Mülhausen-Oest

El cantó de Mulhouse-Oest (alsacià kanton Milhüüsa-Wescht) és una divisió administrativa francesa situat al departament de l'Alt Rin i a la regió del Gran Est

## Composició

El cantó aplega 1 comunes :
| Nom alsacià | Nom francès | Nom alemany |
| Barri Oest de Milhüüsa | Mulhouse | Mülhausen |

## Conseller general de l'Alt Rin

* 2001-2010: Pierre Freyburger

## Enllaços externs

* Cantó de Mulhouse-Nord al Web del Consell General Arxivat 2006-11-16 a Wayback Machine.
* Portal del cantó de Mulhouse Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
# Joseph Armand Jurion

Joseph Armand Jurion (Sint-Pieters-Leeuw, 24 de febrer de 1937) fou un futbolista belga de la dècada de 1960.
Fou 64 cops internacional amb la selecció belga de futbol entre 1955 i 1967. Pel que fa a clubs, defensà els colors del R.S.C. Anderlecht amb qui guanyà 8 lligues i una copa belgues.

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2011-06-04 a Wayback Machine. a skynet.be (neerlandès)
* ↑ Joseph Armand Jurion a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Perfil a weltfussball
# Prokúdino

«Prokúdino» té aquests significats:
* Prokúdino (Saràtov), localitat de l'óblast de Saràtov, a Rússia
* Prokúdino (Bélgorod), localitat de l'óblast de Bélgorod, a Rússia
# Monges Cartoixanes

Les Monges de l'Orde de la Cartoixa o cartoixanes són un orde monàstic femení, branca femenina de l'Orde de la Cartoixa.

## Història

L'origen de la branca femenina de la Cartoixa és fosc: el primer monestir, el de Prébayon a la Valclusa, s'afilia a l'orde entre 1140 i 1150, quan li demanaren de fer-ho al prior Joan Hispà de la cartoixa de Montrieux, que redactà una regla inspirada en la dels cartoixans, donant així origen a la branca femenina. Fins llavors, Prébayon havia estat subjecte a la regla de Sant Cesari d'Arle.
Seguien la mateixa regla de l'orde masculí, però els cartoixans adaptaren les seves constitucions, proposant un gènere de vida més cenobític, traient algunes característiques que feien de la Cartoixa un orde proper als eremítics: no hi hauria cel·les individuals com les dels cartoixans i l'ofici nocturn seria recitat i no cantat (llevats de les festes).
Fins al segle xx, només va haver-hi cartoixes femenines a França; en 1794, a causa de la Revolució francesa, van ser tancades totes. El 1816, algunes monges que havien sobreviscut van tornar a agrupar-se i van reviure l'orde.

## Actualitat

Només després del Concili Vaticà II, les monges van poder seguir el mateix tipus de vida que els cartoixans. El 1973 s'aprovaren uns estatuts autònoms i constituïren un capítol general propi, independent del dels pares, que té lloc cada dos anys a la Gran Cartoixa, a continuació del dels pares, sota la presidència del prior de la Gran Cartoixa. Les monges depenen del ministre general dels monjos, però cada monestir és autònom i és regit per una priora, amb l'ajut d'altres monges: vicepriora, procuradora, mestra de novícies, etc.
A la fi del 2005, n'hi ha sis fundacions amb unes cinquanta monges, vint d'elles a França. Les fundacions són:
* A França, les de Nonenque (Marnhagues-et-Latour) i Notre-Dame de Reillanne
* Al País Valencià, la Cartoixa de Santa Maria de Benifassà, a la Tinença de Benifassà (Baix Maestrat).
* A Itàlia, la de la Trinità, a Dego (Savona) i la de Vedana, a Sospirolo (Belluno)
* A Corea del Sud, la de Karthusio Sudowon (de l'Anunciació) (Modongmyeon Bankyaeri).

## Bibliografia

* Annuario Pontificio per l'anno 2007, Città del Vaticano: Libreria Editrice Vaticana, 2007. ISBN 978-88-209-7908-9.
* Nathalie NABERT. Les moniales chartreuses. Ad Solem, 2009.

## Vegeu també

* Orde de la Cartoixa
# Mad (Eslovàquia)

Mad és una vila i municipi d'Eslovàquia situat a la regió de Trnava. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1254.
# Máze

Máze (en noruec Masi) és un petit poble situat al municipi de Kautokeino, al comtat de Finnmark, Noruega. Té una població de cirka 350 habitants, el 98% dels quals són samis.
La dècada dels 60-70 hi havia plans d'inundar Máze per la construcció de l'embassament d'Alta, plans que es van abandonar el 1973 arrel de les manifestacions en contra. El yoik Máze, que es va popularitzar per Mari Boine, i Ella Márjá Hætta Isaksen, està dedicat a aquest poble.

## Personatges cèlebres

* Mattis Hætta, músic i actor, representant de Noruega al festival d'Eurovisió de 1980
* SlinCraze, raper

## Referències

* ↑ «Masi/MAze». Visit Norway [Consulta: 15 gener 2021].
* ↑ «Alta-saken». Store Norske Leksikon. [Consulta: 15 gener 2021].
* ↑ Norvang, Kolbjørn «Čieža sámi musikálalaš vuosttaldeami». NRK, 16-08-2020 [Consulta: 15 gener 2021].
# Índex (base de dades)

L'índex d'una base de dades és una estructura de dades que millora la velocitat de les operacions, permetent un ràpid accés als registres d'una taula. A l'augmentar dràsticament la velocitat d'accés, se solen usar sobre aquells camps sobre els quals es facen freqüents recerques.
L'índex té un funcionament similar a l'índex d'un llibre, guardant parelles d'elements: l'element que es desitja indexar i la seua posició en la base de dades. Per a cercar un element que estiga indexat, només cal cercar en l'índex aquest element per a, una vegada oposat, retornar el registre que es trobe en la posició marcada per l'índex.
Els índexs poden ser creats usant una o més columnes, proporcionant la base tant per a recerques ràpides a l'atzar com d'un ordenat accés a registres eficient.
Els índexs són construïts sobre arbres B, B+, B o sobre una barreja d'ells, funcions de càlcul o altres mètodes.
L'espai en disc requerit per a emmagatzemar l'índex és típicament menor que l'espai d'emmagatzematge de la taula (ja que els índexs generalment contenen solament els camps clau d'acord amb els quals la taula serà ordenada, i exclouen la resta dels detalls de la taula), el que dona la possibilitat d'emmagatzemar en memòria els índexs de taules que no cabrien en ella. En una base de dades relacional un índex és una còpia de part d'una taula.
Algunes bases de dades amplien la potència de l'indexat al permetre que els índexs siguen creats de funcions o expressions. Per exemple, un índex pot ser creat sobre la funció upper(cognom), que emmagatzemaria en l'índex solament les versions majúscules del camp cognom. Altra opció de vegades suportada, és l'ús d'índexs "filtrats", on les entrades de l'índex són creades solament per als registres que satisfacen una certa expressió condicional. Un aspecte addicional de flexibilitat és permetre la indexació en funcions definides per l'usuari, també com expressions formades d'un assortiment de funcions incorporades. Tots aquests refinaments de la indexació són suportats en Visual FoxPro, per exemple.
Els índexs poden ser definits com a únics o no únics. Un índex únic actua com una restricció en la taula prevenint files idèntiques en l'índex.

## Referències

* ↑ «Visual FoxPro 9.0 SP1 - Working with Table Indexes». MSDN. Microsoft, 2007. [Consulta: 24 maig 2007].

## Vegeu també

* Base de dades relacional
* Taula
* Fila
* Columna
* Arbre binari de recerca
Viccionari
# Bosc Comunal de Sant Llorenç de Cerdans

El Bosc Comunal de Sant Llorenç de Cerdans (en francès, oficialment, Forêt Communale de Saint-Laurent-de-Cerdans) és un bosc de domini públic del terme comunal de Sant Llorenç de Cerdans, a la comarca del Vallespir, de la Catalunya del Nord.
El bosc, que ocupa 2,33 km², està dividit en dos sectors allunyats entre ells. El més petit és al nord del terme, a llevant de la Farga del Mig, al nord del poble de Sant Llorenç de Cerdans. El més gran és al sud-oest del terme i del poble cap comunal, al límit amb el terme de Serrallonga.
El bosc està sotmès a una explotació gestionada per la comuna de Sant Llorenç de Cerdans. Té el codi identificador de l'ONF (Office National des Forêts) F16262L.

## Referències

* ↑ El Bosc Comunal de Sant Llorenç de Cerdans en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ La resta del bosc comunal en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «96 - Sant Llorenç de Cerdans». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Sant Llorenç de Cerdans». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Casa Vert

La Casa Vert és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i quatre pisos, on la darrera planta és un afegit posterior entre cornises. A planta baixa, les obertures s'unifiquen entre les portes de llinda planera i les finestres d'arc de punt rodó del primer pis, i configuren una elegància i monumentalitat a l'edifici, que està entre tres carrers. Aquesta planta baixa és de pedruscall deixat a la vista, d'una restauració posterior. La resta és arrebossada. Al primer pis és de balcons continus a les façanes a la Pda. De la Catedral i Força. Les llindes són planeres i de brancals arquitravats de pedra. La resta són senzilles. La façana de la Pda. És de finestres tapiades seguint la composició simètrica. Cantoneres de pedra.
Sembla que era un solar de la casa del benefici d'en Ribes, on sembla hi havia una gran olivera, vers el XVI. A la tanca de la casa actual hi ha la data de 1854. abans, des del 1800 al 1845 sembla que no hi havia edificació encara al solar. Actualment pertany a Anselm Vert.

## Referències

* 1 2 «Casa Vert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].