OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Serra de Marina

Antoni Serra de Marina, (Sa Pobla, s. XVI-) fou Sindic Clavari del Sindicat Forà, el 1532; fou capità de milícies, participà en la Jornada de Tunis, comandada per Carles I el 1535.

## Referències

* Sa Marjal, Vol. III, tom. VI, 1914, pàg. 35-37, Reedició 1990, Ajuntament de sa Pobla
# Pic de la Solana de l'Ós

El Pic de la Solana de l'Ós és una muntanya de 2.212,5 metres del terme comunal de Castell de Vernet, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. Es troba en el centre del sector sud del terme de Castell de Vernet, al nord-oest dels Pasquers Reials i a ponent del Senyals de Set Homes, al nord de la Llipodera.

## Referències

* ↑ El Pic de la Solana de l'Ós en els ortofotomapes de l'IGN
# Cetóbriga

Cetóbriga (en llatí: Caetobriga; del grec: Καιτόβριε/Kaitobrie) o Cetóbrix (en llatí: Cetobrix) era una població d'origen celta, després romanitzada, a l'indret on hui se situa la ciutat de Setúbal. Ptolemeu l'esmenta (Geografia, II, 5,2) com una ciutat celta. En l'Itinerari d'Antoní Cetóbriga se situa en una de les vies que connectava Olissipo (Lisboa) amb Emèrita (Mèrida), a 24 milles d'Olissipo.
Durant molt de temps Cetóbriga fou identificada com en les ruïnes romanes de Troia. Aquesta hipòtesi fou abandonada, de manera generalitzada, pels especialistes. Les investigacions més recents revelen, en l'únic turó del centre històric de la ciutat de Setúbal (que s'estén entre Quebedo i Miradouro de Sâo Sebastião), un jaciment arqueològic de la primera edat del ferro i fent palesa l'existència d'un oppidum celta. Les recerques arqueològiques més antigues van revelar vestigis abundants de la presència romana a l'indret on hui se situa Setúbal.

## Referències

* ↑ «Cetóbriga». A: Dicionário de História de Portugal (en portugués). 2. Porto: Livraria Figueirinhas e Iniciativas Editoriais, p. 42.
* ↑ Cf. bi bliografia citada.

## Bibliografia

* Resende, André de. As antiguidades da Lusitânia. Coimbra: Imprensa da Universidade de Coimbra, 2009.
* Alarcão, Jorge de. El domini romà a Portugal. 2.ª ed., Mem-Martins, Publicacions Europa-Amèrica, 1988. Cf. p. 98 i p. 221.
* Etienne, Robert; Makaroun, Yasmine; Mayet, Françoise. Un grand complexe industrial la Tróia (Portugal). París, Diffusion I. de Boccard, 1994. Cf. p. 13 a 15).
# Sant Cristòfol de Figuera

Sant Cristòfol de Figuera és una església romànica del mas Figuera de Castelltallat, al municipi de Sant Mateu de Bages (Bages), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici religiós situat al fondal del vessant meridional de la serra de Castelltallat junt a la masia Figuera. Temple petitó que presenta una nau rectangular amb absis semicircular adossat a la masia Figuera. És una església fortificada amb un cos superior per damunt la nau que conserva els merlets i espitlleres pròpies de l'època de construcció.
El campanar de torre és posterior. Accés, pels peus de la nau, molt sorprenent, ja que és una escala encaixada. Les actuals campanes que té, són les originals de l'església de Sant Pere de Vilalta. Va ser restaurada a principis del segle XXI. Interiorment està molt arreglada.
La capella té uns Goigs dedicats que canten en una de les estrofes: "De tota la comarca venen, a vostra santa Capella, i a Figuera la tenen, per consol de tota aquella; per curar de tots dolors, vos prenen per advocat".

## Referències

* ↑ «Sant Cristòfol de Figuera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2015].
* ↑ «Goigs a Sant Cristòfol de Figuera». [Consulta: 2016].
# Chironius vincenti

Chironius vincenti és una espècie de serp de la família Colubridae, endèmica de l'illa de Saint Vincent, al Carib.

## Descripció

Pot arribar a fer 1 m de longitud total. És de color negre amb la boca i el ventre més pàl·lids.

## Alimentació

Sembla que menja granotes i llurs ous.

## Hàbitat

Viu a les selves pluvials entre 150 i 330 m d'altitud.

## Distribució geogràfica

És un endemisme de l'illa de Saint Vincent (Saint Vincent i les Grenadines, el Carib).

## Costums

Hom pensa que és semiarborícola per protegir-se de les mangostes.

## Estat de conservació

Les seues principals amenaces són l'alteració del seu hàbitat i la depredació per part de les mangostes.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 An Annotated Checklist of the Amphibians and Reptiles of St. Vincent, West Indies Arxivat 2014-08-11 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)

## Bibliografia

* Baillie, J. i Groombridge, B., 1996. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 1996. UICN, Gland, Suïssa.
* Boulenger, G. A., 1891. On reptiles, batrachians, and fishes from the lesser West Indies. Proc. Zool. Soc. London 1891: 351-357.
* Garman, S., 1887. On West Indian reptiles in the Museum of Comparative Zoology at Cambridge, Mass. Proc. Amer. Philos. Soc. 24: 278-286.
* Groombridge, B. (ed.), 1994. 1994 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa.
* Henderson,R.W.; Sajdak,R.A. & Henderson, R.M., 1988. The rediscovery of the West Indian snake Chironius vincenti. Amphibia-Reptilia 9: 415-422.
* Henderson R W. Powell R., 1996. Colubridae: Chironius vincenti. Catalogue of American Amphibians and Reptiles (635): 1-2.
* Hollis, J.L., 2006. Phylogenetics of the genus Chironius (Fitzinger 1826) (Serpenes, Colubridae) based on morphology. Herpetologica 62 (4): 435-452.
* Malhotra, Anita; Thorpe, Roger S., (1999), Reptiles & Amphibians of the Eastern Caribbean, Macmillan Education Ltd., pp. 101, 103, ISBN 0-333-69141-5.
* Schwartz,A. & Henderson, R.W., 1991. Amphibians and Reptiles of the West Indies. University of Florida Press, Gainesville, 720 pp.

## Enllaços externs

* Status of the West Indian snake Chironius vincenti (anglès)
* BioLib (anglès)
* Reptiles Database (anglès)
# Malavillers

Malavillers és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 147 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Malavillers era de 147 persones. Hi havia 52 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 16 parelles sense fills i 28 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 57 habitatges, 55 eren l'habitatge principal de la família i 2 estaven desocupats. 54 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 55 habitatges principals, 51 estaven ocupats pels seus propietaris i 4 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 1 tenia una cambra, 4 en tenien tres, 15 en tenien quatre i 36 en tenien cinc o més. 49 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 24 habitatges hi havia un automòbil i a 28 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Malavillers el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 12 | 70 a 74 | 16 |
| 8 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 8 | 55 a 59 | 0 |
| 8 | 50 a 54 | 8 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 8 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 0 |
| 12 | 10 a 14 | 8 |
| 8 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 90 persones, 58 eren actives i 32 eren inactives. De les 58 persones actives 55 estaven ocupades (35 homes i 20 dones) i 3 estaven aturades (1 home i 2 dones). De les 32 persones inactives 8 estaven jubilades, 10 estaven estudiant i 14 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Malavillers hi havia 54 unitats fiscals que integraven 135 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 16.255 €.

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de serveis.
L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era un paleta.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Malavillers a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Malavillers a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Costa de la Mina

La Costa de la Mina és una costa del poble de Sant Ponç al municipi de Clariana de Cardener (Solsonès). Està situada a llevant de la presa del pantà de Sant Ponç, a la riba esquerra del Cardener, per damunt de la masia de Cogul.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Nymphula

Nymphula és un gènere d'arnes de la família Crambidae descrit per Franz von Paula Schrank el 1802.

## Taxonomia

* Nymphula coenosalis (Snellen, 1895)
* Nymphula corculina (Butler, 1879)
* Nymphula definitalis Strand, 1919
* Nymphula depunctalis Guenee, 1854
* Nymphula distinctalis (Ragonot, 1894)
* Nymphula expatrialis Hampson, 1906
* Nymphula fuscomarginalis Bremer & Grey, 1853
* Nymphula grisealis Hampson, 1912
* Nymphula lipocosmalis (Snellen, 1901)
* Nymphula meropalis (Walker, 1859)
* Nymphula nitidulata (Hufnagel, 1767)
* Nymphula simplalis (Snellen, 1890)
* Nymphula terranea Rothschild, 1915

## Espècies antigues

* Nymphula litanalis (Walker, 1859)
* Nymphula responsalis Walker, [1866]
* Nymphula sinicalis Hampson, 1897
* Nymphula votalis (Walker, 1859)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea.
# Pic de la Tosa

El Pic de la Tosa, o Pedró de la Tosa, és una muntanya de 2.403,5 metres d'altitud situada en el terme municipal de Porta, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord, però molt a prop del límit amb Guils de Cerdanya, de la Baixa Cerdanya. Està situat a l'extrem sud de la zona occidental del terme de Porta, al nord-oest del de Guils de Cerdanya.
És destí freqüent de moltes de les rutes d'excursionisme del sud del terme de Porta i del nord dels de Guils de Cerdanya i Meranges.

## Referències

* ↑ El Pic de la Tosa en els ortofotomapes de l'IGN
# Ceuró

Ceuró és una de les entitats de població del municipi de Castellar de la Ribera. És un petit nucli de població integrat per dues masies, l'església parroquial i un petit cementiri. Es troba a la carena esquerra de la vall de la Ribera Salada, a 622 msnm. d'altitud (110 m per sobre de la vall), a l'extrem oriental del municipi (l'Alt Urgell és a menys de 2,5 km del nucli).
L'església, dedicada a Sant Julià, és romànica del segle xi. La façana, però, no és la primigènia doncs aquesta va ser destruïda per un llamp el 1905.
Des del segle xi hi ha constància documental del castell de Ceuró (del qual únicament se'n conserven només unes restes molt malmeses) que pertanyé a l'església de Santa Maria de Solsona. Del segle xi al XIII rep diverses denominacions: Ozró, Ozdró, Odró, Oró i Ouró.
Al segle xix formava amb Pampa el municipi de Ceuró i Pampa.
A 1 km al SE del cementiri hi ha la necròpolis de Ceuró.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| Any | Nucli urbà | Nucli urbà | Nucli urbà | Poblament dispers | Poblament dispers | Poblament dispers | Total |
| Any | Homes | Dones | Total | Homes | Dones | Total | Total |
| 2000 | 0 | 0 | 0 | 12 | 15 | 27 | 27 |
| 2001 | 0 | 0 | 0 | 12 | 15 | 27 | 27 |
| 2002 | 0 | 0 | 0 | 12 | 14 | 26 | 26 |
| 2003 | 0 | 0 | 0 | 16 | 15 | 31 | 31 |
| 2004 | 0 | 0 | 0 | 15 | 14 | 29 | 29 |
| 2005 | 0 | 0 | 0 | 14 | 14 | 28 | 28 |
| 2006 | 0 | 0 | 0 | 15 | 15 | 30 | 30 |
| 2007 | 0 | 0 | 0 | 17 | 16 | 33 | 33 |
| 2008 | 0 | 0 | 0 | 16 | 16 | 32 | 32 |
| Font: INE ||||||||

## Poblament

El poblament del poble de Ceuró és format exclusivament per masies.
* Llista de masies de Ceuró.

## Enllaços externs

   * Fototeca del Solsonès: Béns patrimonials de Ceuró

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Altitud presa del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:5.000
* ↑ Solsona i el Solsonès en la història de Catalunya II - Antoni Llorenç i Solé - Virgili & Pagès, 1987
# Cabridella

La cabridella o àster marítim (Aster tripolium) és una planta de fulles comestibles originària d'Europa que es troba en llocs de sòls salins prop del mar, estuaris i ocasionalment en terrenys salins de terra endins. Es troben també als Països Catalans des del nivell del mar als 400 metres d'altitud.
En francès se'n diu 'oreille de cochon (orella de porc)
És una planta perenne glabra lleugerament suculenta de fins a 60 cm d'alt amb fulles lanceolades de 3-5 cm x0,5-1 cm amb un llarg pecíol, carnoses i capítols de 2 cm de diàmetre florals violacis i les flors tubulars grogues. Floreix de juliol a octubre. Les plantes que floreixen a la tardor proporcionen nèctar per les papallones.

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
# Chiromyscus thomasi

Chiromyscus thomasi és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a Laos i el Vietnam. Té una llargada total de 145-180 mm, la cua de 200-231 mm, els peus de 27-29 mm i les orelles de 18-20 mm. El pelatge dorsal és marró rogenc, mentre que el ventral és blanc. L'espècie fou anomenada en honor de l'eminent mastòleg britànic Oldfield Thomas.

## Referències

* ↑ Balàkirev, A. I.; Abràmov, A. V.; Rojnov, V. V. 2014. «Phylogenetic relationships in the Niviventer-Chiromyscus complex (Rodentia, Muridae) inferred from molecular data, with description of a new species». ZooKeys, 451: 109-136.
# Maast-et-Violaine

Maast-et-Violaine és un municipi francès situat al departament de l'Aisne i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 160 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Maast-et-Violaine era de 160 persones. Hi havia 56 famílies de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 16 parelles sense fills, 20 parelles amb fills i 12 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 70 habitatges, 58 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 10 estaven desocupats. 69 eren cases i 1 era un apartament. Dels 58 habitatges principals, 37 estaven ocupats pels seus propietaris, 20 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 7 tenien dues cambres, 8 en tenien tres, 14 en tenien quatre i 29 en tenien cinc o més. 34 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 21 habitatges hi havia un automòbil i a 28 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Maast-et-Violaine el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 8 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 4 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 12 | 35 a 39 | 8 |
| 8 | 30 a 34 | 8 |
| 16 | 25 a 29 | 8 |
| 0 | 20 a 24 | 8 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 4 | 10 a 14 | 8 |
| 20 | 5 a 9 | 16 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 110 persones, 76 eren actives i 34 eren inactives. De les 76 persones actives 69 estaven ocupades (43 homes i 26 dones) i 7 estaven aturades (4 homes i 3 dones). De les 34 persones inactives 9 estaven jubilades, 11 estaven estudiant i 14 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Maast-et-Violaine hi havia 63 unitats fiscals que integraven 162,5 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 16.413 €.

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de serveis i 1 d'una entitat de l'administració pública.
L'any 2000 a Maast-et-Violaine hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Maast-et-Violaine a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Maast-et-Violaine a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Costa de la Móra

La Costa de la Móra és una costa del poble de la Valldora, al municipi de Navès (Solsonès).

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
# Oebazos (militar)

Oebazos (Oeobazus, Οἰόβαζος) fou un noble persa, comandant militar, que quan els grecs van arribar a l'Hel·lespont després de la batalla de Micale (479 aC) va fugir de Càrdia cap a la ciutat de Sestos que estava millor fortificada.
Els atenencs van assetjar aquesta ciutat sota la direcció de Xàntip; finalment la gana a la ciutat va esdevenir insuportable i els assetjats van fugir però molts foren capturats pels apsintis tracis; Oebazos, un dels capturats, fou sacrificat al deu traci Pleitoros.
# Ceuthobotys

Ceuthobotys és un gènere d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Ceuthobotys penai, que es troba al Perú.

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 23 desembre 2018].
# Drassana (Miravet)

La Drassana de Miravet és una obra ubicada a Miravet (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al sud del nucli urbà de la població de Miravet, a la riba del riu Ebre i propera al començament del nucli antic o Cap de la Vila, sota el carrer del Riu. Es tracta de les restes conservades de l'antiga drassana medieval de la vila. Construcció de planta rectangular bastida damunt la roca de la riba del riu, a la que s'adapta perfectament. Està formada per una volta apuntada que conserva restes de l'encofrat utilitzat per bastir-la. Els murs on s'assenta la volta presenten poca alçada i estan bastits amb pedra desbastada disposada en filades, lligat amb morter de calç. En el mur de migdia es conserva una finestra rectangular, mentre que al mur de tramuntana hi ha una antiga porta actualment tapiada. És d'arc rebaixat i està bastida en pedra desbastada disposada a sardinell. En l'actualitat, unes escales li donen accés des del carrer del Riu i, a l'interior, hi ha instal·lada la boca i la canal d'una de les clavegueres actuals de la població.

## Història

Aquest edifici era l'antiga drassana medieval, on es construïen els llaguts. Va ser l'última drassana fluvial en funcionament a l'Ebre.

## Referències

* 1 2 3 «Drassana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Drassana». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
Viccionari
# Maaser Sheni

Maaser Shení (en hebreu: מעשר שני) (en català: "el segon delme") és el vuitè tractat del seder Zeraïm (en català: "llavors") de la Mixnà, i del Talmud. Tal com els altres tractats d'aquest ordre de la Mixnà, llevat del tractat Berajot, que només té una Guemarà, en el Talmud de Jerusalem. Aquest tractat analitza l'obligació d'oferir el segon delme, així com les lleis de Revai. En els dies del Temple de Jerusalem, la pràctica de separar el Maaser Sheni, consistia en la separació d'un 10% per cent de la collita, d'un determinat producte agrícola, del primer, segon, quart, i cinquè any, d'un període agrícola de set anys, amb el propòsit de portar aquest delme al Temple.

## Referències

* ↑ «Drasha». Arxivat de l'original el 2008-10-26. [Consulta: 27 gener 2018].
* ↑ Las Mitzvot de la Tierra - Las Ofrendas y los Diezmos
* ↑ Separar el Segundo Diezmo ("Maaser Sheni")
Zeraïm (סדר זרעים)
Berajot
Peah
Demai
Kilayim
Shevit
Terumot
Maserot
Maaser Sheni
Halah
Orlah
Bikurim :
# Quadrangle Guinevere Planitia

El quadrangle Guinevere Planitia és un dels quadrangles definits per la cartografia de Venus aprovats per la Unió Astronòmica Internacional.
En els mapes a escala 1 / 5.000.000 (identificat amb el codi V-30) inclou la porció de la superfície de Venus situada en latitud d'entre 0° a 25° N, i longitud entre 300º a 330° E.
En els mapes a escala 1 / 10.000.000 (identificat amb el codi I-2457) inclou la porció de la superfície de Venus situada en latitud d'entre 0° a 57° N, i longitud entre 180° a 300° E.
Deu el seu nom a la Guinevere Planitia.

## Referències

* ↑ USGS Astrogeology: Gazetteer of Planetary Nomenclature « Quadrangles de Venus a escala 1 / 5.000.000 »
* 1 2 Guinevere Planitia, V-30
* ↑ Guinevere Planitia, I-2457
# Orquestra Barroca de Barcelona

L'Orquestra Barroca de Barcelona és una orquestra de cambra que neix l'any 2010 amb la idea de divulgar i recuperar repertori dels segles XVII i XVIII. El repertori interpretat, tant instrumental com operístic i religiós, és ampli. De les obres realitzades cal assenyalar, Stabat Mater de G.B. Pergolesi.
Ha treballat amb directors com David Malet, Daniel Mestre i Gilles Colliard. Ha actuat juntament amb agrupacions corals com l'Orfeó Laudate i el Cor Vivaldi. Ha realitzat concerts per a Joventuts Musicals i arreu dels Països Catalans, com en el Festival Internacional de Música de S'Agaró, Cicle de Concerts Clàssics de l'Escala-Empúries, Auditori Axa de Barcelona, Palau de la Música Catalana i el Cicle de Concerts "Mercredi classique" d'Arles Sur Tech (França), entre d'altres. El gener de 2015, el violinista d'origen suís Gilles Colliard n'assumeix la direcció musical.

## Referències

* 1 2 3 4 «Entrevista al programa Notes de Clàssica». Catalunya Música, 11-04-2014.
* ↑ «Entrevista al programa Notes de Clàssica». Catalunya Música, 28-05-2014.
* ↑ «El Festival de Músiques de s'Agaró homenatja Händel». L'Informatiu Costa Brava, 02-10-2013. Arxivat de l'original el 2014-08-08.
* ↑ «Les Joies del Barroc». Associació Cultural Pau Casals, 24-05-2014. Arxivat de l'original el 2014-08-11. [Consulta: 6 agost 2014].
* ↑ «Les joies del barroc als Clàssics». Canal 10 Empordà, 29-05-2014.
* ↑ «La OCBBA pone punto y final a su temporada». Revista Melómano, 01-12-2014. Arxivat de l'original el 2015-02-06.
* ↑ «L'Orquestra de Cambra Barroca de Barcelona es presenta amb un cicle de tres concerts a Barcelona». Revista Musical Catalana, 09-04-2014.
* ↑ «Festival Internacional de Cant Coral - Concert de Cloenda». Palau de la Música Catalana, 12-07-2014. Arxivat de l'original el 2016-03-03.
* ↑ «Entrevista a Gilles Colliard al programa Notes de Clàssica». Catalunya Música, 13-01-2015.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'Orquestra