OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Boeotarcha

Boeotarcha és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Boeotarcha albotermina Hampson, 1913
* Boeotarcha caeruleotincta Hampson, 1918
* Boeotarcha cunealis Warren, 1892
* Boeotarcha divisa (T. P. Lucas, 1894)
* Boeotarcha martinalis (Walker, 1859)
* Boeotarcha taenialis (Snellen, 1880)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 3 abril 2019].
# Sònia Hernández

* Sònia Hernández redirigeix aquí. Per a la historiadora de l'art i política catalana, vegeu Sònia Hernández Almodóvar.
Sònia Hernández (Terrassa, 20 de gener de 1976) és una escriptora i periodista catalana.

## Biografia

Sonia Hernández va néixer a Terrassa en 1976, va publicar en 2006 el seu primer llibre de poemes, La casa del mar, al que va seguir en 2010 Los nombres del tiempo. Com a narradora, ha publicat els llibres de relats Los enfermos erróneos (2008) i La propagación del silencio (2013), a més de les novel·les La mujer de Rapallo, en 2010 –el mateix any en què la prestigiosa revista britànica Granta la va incloure en la seva selecció dels millors narradors joves en espanyol–, i Los Pissimboni, publicada per Acantilado en 2015. És membre del Grup d'Estudis de l'Exili Literari (GEXEL), en el si del qual ha desenvolupat diversos treballs de recerca sobre Max Aub o, més recentment Vicente Rojo. Com a periodista, és col·laboradora habitual del suplement Cultura/s, de La Vanguardia.

## Obres
### Llibres de poemes

* La casa del mar (2006).
* Los nombres del tiempo (2010).

### Llibres de relats

* Los enfermos erróneos.(2008)
* La propagación del silencio.(2013)

### Novel·les

* La mujer de Rapallo.(2010)
* Los Pissimboni.(2015)

## Premis i reconeixements

* Finalista del XI Premi de Narrativa Dulce Chacón amb la seva novel·la Los Pissimboni (Acantilado)

## Referències

* ↑ Rodríguez, Juan. «Grupo de Estudios del Exilio Literario (GEXEL)- Sònia Hernández». Arxivat de l'original el 2017-08-05. [Consulta: 18 gener 2017].
* ↑ «SÒNIA HERNÁNDEZ – Converses Formentor» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2016-10-21. [Consulta: 18 gener 2017].
# Chitang

Chitang és un riu d'Haryana. Neix a la plana a poca distància del riu Saraswati (Sursati), del que corre paral·lel durant uns quilòmetres. Prop de Balchafiar els dos rius s'uneixen a les arenes però reapareixen en llocs diferents més avall. Llavors el Chitang corre paral·lel al Jumna o Jamuna, i després gira a l'oest cap a Hansi i Hissar; el llit en aquest tram es converteix en canal per la branca Hissar del Canal del Jumma Occidental. Arribava fins al Ghaggar al que desaiguava prop de Bhatner però més tard es va diluir com a canal a les arenes junt amb altres rius del Cis Sutlej.

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Carles Subias

Carles Subias fou un mestre de capella català de finals del segle xvii i principis del segle XVIII, germà del també mestre de capella i compositor, més conegut, Jaume Subias. Va exercir de manera interina a la Seu de Manresa entre 1699 i 1701, data en què les queixes del capítol de canonges van fer que abandonés el càrrec. Es traslladà a Girona.

## Referències

* VILAR, Josep M. (1990): La música a la Seu de Manresa en el segle XVIII Manresa.
* Diccionario de la música española e iberoamericana Madrid, SGAE.
# Tülin Altıntaş

Tülin Altıntaş (Balıkesir, 9 d'agost de 1982) és una jugadora de voleibol turca. Actualment juga al Beşiktaş.

## Vegeu també

* Meryem Boz
* Neslihan Demir
* Ece Hocaoğlu

## Referències

* ↑ http://www.bjk.com.tr/tr/haber/63761/tulin_altintas_besiktas_rsquo_ta.html
# Irene Brütting

Irene Brütting (Frankfurt del Main, 24 d'octubre de 1935 - Frankfurt del Main, 1 de setembre de 2018) és una atleta alemanya, ja retirada, especialista en curses de velocitat, que va competir durant la dècada de 1950.
En el seu palmarès destaca una medalla de plata en els 4x100 metres del Campionat d'Europa d'atletisme de 1954. Formà equip amb Irmgard Egert, Charlotte Bohmer i Maria Sander. El 1956 fou subcampiona nacional en els 100 metres i aquell mateix any aconseguí el rècord nacional dels 4x100 metres.

## Millors marques

* 100 metres. 11.9" (1955)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 13 maig 2020].
* ↑ «Leichtathletik - Deutsche Meisterschaften (100m-Damen)». [Consulta: 19 juny 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-). Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 361. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ Fitxa a trackfield.brinkster.net
# Tossal Llarg (Granyanella)

* Aquest article tracta sobre el Tossal Llarg de Granyanella. Vegeu-ne altres significats a «Tossal Llarg (Sant Guim de la Plana)».
El Tossal Llarg és una muntanya de 482 metres que es troba entre els municipis de Granyanella i dels Plans de Sió, a la comarca catalana de la Segarra.
# Voltaire (cràter)

Voltaire és un cràter d'impacte de 3 km de diàmetre present a la superfície Deimos, el més petit dels satèl·lits naturals de Mart.
El cràter Voltaire rep el nom de François-Marie Arouet, escriptor de la Il·lustració francesa més conegut pel nom de Voltaire, que en el seu conte filosòfic Micromégas (1752) va predir que Mart tenia dues llunes. És una de les dues característiques superficials de Deimos que han rebut un nom oficial (l'altre és el cràter Swift).
El 10 de juliol de 2006, la sonda espacial Mars Global Surveyor de la NASA va prendre una fotografia de Deimos a una distància de 22.985 km que mostra els cràters Voltaire i Swift.

## Referències

* ↑ «Chapter 14: The Hurtling Moons of Mars» (en anglès). The University of Arizona. Arxivat de l'original el 2004-07-05. [Consulta: 25 juliol 2019].
* ↑ «Voltaire». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey.
* ↑ «Deimos!» (en anglès). Malin Space Science Systems.

## Vegeu també

* Llista de cràters de Deimos
# Huracà Rita

Huracà Rita va ser el quart huracà de l'Atlàntic més intens mai registrat i el cicló tropical més intens mai observat en el Golf de Mèxic. Rita causà un total de $11.200 milions (2009 USD) en danys a les costes del Costa del Golf dels Estats Units durant el setembre de 2005. Rita va ser la setena tempesta anomenada, el desè huracà, el cinquè gran huracà, i el tercer huracà de Categoria 5 de la històrica temporada d'huracans de l'Atlàntic del 2005.

## Referències

* ↑ National Hurricane Center. «November 2005 Atlantic Tropical Weather Summary». NOAA, 23-01-2007. [Consulta: 25 gener 2007].
Ciclons tropicals de la temporada d'huracans de l'Atlàntic de 2005 :
| A | B | C | D | E | F | G | H | I | 10 | J | K | L | M | N | O |
| P | R | 19 | S | Un | T | 22 | V | W | Αα | Ββ | Γγ | Δδ | Εε | Ζζ |
Escala Saffir-Simpson :
| TD | TS | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
# Castell Goryōkaku

El Castell Goryōkaku (五 稜 郭) és un castell japonès de traça italiana a la ciutat de Hakodate, al sud de Hokkaidō, Japó. Va ser la fortalesa principal de la breu república d'Ezo.
Tot i que des d'un principi el nom del castell era Goryōkaku, durant la construcció també se'l va anomenar Kameda Yakusho Dorui o Kameda Onyaku Shodori.
Ha estat designat com a lloc històric especial nacional i ha estat seleccionat com a patrimoni de Hokkaido com a restes de la batalla de Hakodate. Goryokaku és una propietat estatal sotmesa a la jurisdicció de l'Agència d'Afers Culturals i està cedida per Hakodate i gestionada per la Corporació d'Habitatges i Installacions Urbanes de la ciutat de Hakodate.

## Història

Construït al shogunat Tokugawa entre 1857 i 1866 amb forma d'estrella de cinc puntes, permetia que es poguessin emplaçar una gran quantitat d'armes a les muralles a diferència de les fortaleses tradicionals japoneses, a més que disminuïa els «punts cecs» des dels quals un canó no podia disparar. El dissenyador de la fortalesa, Takeda Ayasaburō, un acadèmic del rangaku, va adoptar elements dels dissenys de l'arquitecte francès Vauban (1633-1707), que va desenvolupar aquesta mena de fortificacions en resposta a l'augment en l'ús dels canons en les guerres. El castell va ser construït per evitar una possible invasió per part de Rússia.
Goryōkaku és famós per ser el lloc on es va desenvolupar l'última batalla de la guerra Boshin. El 9 de desembre de 1868 les tropes d'Ōtori Keisuke i Hijikata Toshizo van penetrar al castell. Una setmana després de la mort de Hijikata el 27 de juny de 1869, Goryōkaku va caure davant la nova Armada Imperial Japonesa i la major part del castell va ser destrossada.
Avui dia Goryōkaku és un parc i ha estat declarat Lloc Històric Especial i alberga el museu de la ciutat de Hakodate. A més a més és un lloc especial pel hanami.

## Referències

* 1 2 3 Nussbaum, Louis-Frédéric; Roth, Kathe (trad.). Goryōkaku (en anglès, traduït del francès). Londres: Harvard University Press, 2002, p. 259. ISBN 0-674-00770-0.
* ↑ Hinago, Motoo. Japanese Castles. Kodansha International and Shibundo, 1986, p. 131-133. ISBN 0870117661.
* ↑ «Hakodate city» (en japonès).

## Bibliografia

* Benesch, Oleg; Zwigenberg, Ran. Japan's Castles: Citadels of Modernity in War and Peace. Cambridge: Cambridge University Press, 2019, p. 374. ISBN 9781108481946.
* Schmorleitz, Morton S. Castles in Japan. Tòquio: Charles E. Tuttle Co., 1974, p. 144. ISBN 0-8048-1102-4.

## Enllaços externs

* «Goryokaku Fort» (en anglès). Japan Atlas.
* «Boshinshoyo Kinki oyobi Gunki Shinzu» (en anglès). Arxiu Nacional del Japó. «precise reproduction of Imperial Standard and the colors used by Government Army during Battle of Goryōkaku (1869)»
# Tünde (cràter)

Tünde és un cràter d'impacte en el planeta Venus de 16,3 km de diàmetre. Porta el nom d'un antropònim hongarès, i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 1985.

## Referències

* ↑ «Tünde». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 1r juliol 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Venus
# Jarocin

Jarocin és una ciutat de Polònia, forma part del voivodat de Gran Polònia. Es troba a 63 km al sud-est de Poznań, la capital de la regió. El 2016 tenia 26.353 habitants.

## Història

Jarocin fou annexionada durant el Regne de Prússia el 1793 durant el segon repartiment de Polònia. Formà part del Ducat de Varsòvia del 1807 al 1813 durant les guerres napoleòniques, però immediatament rendida a Prússia. La vila tornà a la República Popular de Polònia el 1945. Del 1975 al 1998 forma part del territori del voivodat de Kalisz, d'ençà el 1999 passà al voivodat de Gran Polònia.

## Agermanaments

* Libercourt, França
* Veldhoven, Països Baixos
* Hatvan, Hongria
* Schlüchtern, Alemanya
* Oleksàndria, Ucraïna
* Korkuteli, Turquia
# Villaseca de Henares

Villaseca de Henares és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 62 | 82 | 66 | 58 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Síndrome de Yentl

La síndrome de Yentl és la invisibilitat mèdica de les dones en els estudis de malalties cardiovasculars, orientats majoritàriament al sexe masculí. És un terme encunyat per la doctora Bernadine Patricia Healy, la primera directora del National Institutes of Health, el 1991.
En un estudi de 1991, la doctora Healy descriu com la recerca de les malalties cardiovasculars s'ha centrat històricament en la simptomatologia dels infarts dels homes, i com, en conseqüència, han mort moltes dones a causa d'errors de diagnòstic atès que la seva simptomatologia és diferent. El nom de la síndrome prové de la història curta Yentl d'Isaac Bashevis Singer, que va ser portada al cinema el 1983, en la qual Yentl, la protagonista interpretada per Barbra Streisand, ha de fer-se passar per un home per obtenir l'educació que desitja i poder estudiar el Talmud. L'article de Healy argumentava que les dones malaltes havien de comportar-se d'acord als estàndards clínics masculins per rebre la mateixa atenció que els homes, en cas contrari les infradiagnostica i ni tan sols arriben a ser ingressades. Aquest biaix provoca una disminució de la qualitat i efectivitat de l'assistència sanitària, ja que no es realitza el mateix esforç diagnòstic i terapèutic quan les dones no presenten la simptomatologia que en l'imaginari mèdic i social es creu que han de presentar. Estudis posteriors han confirmat que aquesta síndrome segueix prevalent, i que fins i tot moren per isquèmia més dones que homes a l'any en països desenvolupats.

## Referències

* 1 2 «El síndrome Yentl y la salud de las mujeres | Periódico Diagonal». www.diagonalperiodico.net. [Consulta: 3 març 2019].
* ↑ «El síndrome de Yentl | Ciencia y más» (en castellà). Mujeres con ciencia, 26-12-2016. [Consulta: 3 març 2019].
* ↑ «Yentl Syndrome: cardiology’s gender gap is alive and well» (en anglès). Heart Sisters, 17-04-2013. [Consulta: 3 març 2019].
* ↑ Merz, C. Noel Bairey «The Yentl syndrome is alive and well» (en anglès). European Heart Journal, 32, 11, 01-06-2011, pàg. 1313–1315. DOI: 10.1093/eurheartj/ehr083. ISSN: 0195-668X [Consulta: 3 març 2019].
# Centre Dramàtic Nacional

El Centre Dramàtic Nacional (en castellà: Centro Dramático Nacional) és una productora de teatre pública d'Espanya dependent de l'Institut de les Arts Escèniques i de la Música, organisme autònom del Ministeri de Cultura. Està situat a Madrid i té la seu en dos teatres: el María Guerrero i el Valle-Inclán.
El Centre es va crear el 1978 amb l'objectiu de donar a conèixer el teatre contemporani, especialment l'espanyol. Així, ha creat muntatges d'obres dels autors més importants, des de Valle-Inclán fins a Fernando Arrabal, passant per uns altres ja clàssics, com Federico García Lorca o Max Aub. La institució representa els seus espectacles de forma permanent als teatres de la seva seu i fa actuacions puntuals fora d'aquests centres tant a Espanya com a la resta del món.

## Directors

* Adolfo Marsillach i Soriano (1978-1979).
* Nuria Espert, José Luis Gómez i Ramón Tamayo (1979-1981).
* José Luis Alonso de Santos (1981-1983).
* Lluís Pasqual (1983-1989).
* José Carlos Plaza (1989-1994).
* Amaya de Miguel (1994).
* Isabel Navarro (1994-1996).
* Juan Carlos Pérez de la Fuente (1996-2004).
* Gerardo Vera (2004-2011).
* Ernesto Caballero de las Heras (2012-2019)
* Alfredo Sanzol (2020-).

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del Centro Dramático Nacional Arxivat 2000-08-17 a Wayback Machine. (castellà)
# Carlfrancisita

La carlfrancisita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom en honor del Dr. Carl A. Francis (21 d'octubre de 1949), mineralogista i antic comissari del Museu Mineralògic de la Universitat Harvard (durant 34 anys). Els seus interessos professionals inclouen la mineralogia sistemàtica i la geologia de les pegmatites.

## Característiques

La carlfrancisita és un arsenat de fórmula química Mn2+ 3(Mn$^{2+}$,Mg,Fe$^{3+}$,Al)$_{42}$[As$^{3+}$O₃]₂(As$^{5+}$O₄)₄[(Si,As$^{5+}$)O₄]₆[(As$^{5+}$,Si)O₄]₂(OH)$_{42}$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2012. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la carlfrancisita pertany a «08.BE: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ > 2:1» juntament amb els següents minerals: augelita, grattarolaïta, cornetita, clinoclasa, arhbarita, gilmarita, allactita, flinkita, raadeïta, argandita, clorofenicita, magnesioclorofenicita, gerdtremmelita, dixenita, hematolita, kraisslita, mcgovernita, arakiïta, turtmannita, synadelfita, holdenita, kolicita, sabel·liïta, jarosewichita, theisita, coparsita i waterhouseïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al nivell 11 de la mina Kombat, a la localitat homònima situada al districte de Grootfontein de la regió d'Otjozondjupa, a Namíbia. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Carlfrancisite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 maig 2019].
# Trofeu Ciutat de Castelfidardo

El Trofeu Ciutat de Castelfidardo és una competició ciclista d'un dia que es disputa a Castelfidardo a la Província d'Ancona (Marques). La primera edició data del 1981 i formà part del calendari de l'UCI Europa Tour, de 2005 a 2006, i el 2008.
De 2001 a 2006, juntament amb el Gran Premi Fred Mengoni va formar l'anomenada Due Giorni Marchigiana que premiava el millor ciclista en la suma de les dues curses.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1981 | Giuseppe Petito | | |
| 1982 | Giocondo Dalla Rizza | | |
| 1983 | Antonioli | | |
| 1984 | Federico Ghiotto | | |
| 1985 | Marco Saligari | | |
| 1986 | Alberto Destro | | |
| 1987 | Silvano Lorenzon | | |
| 1988 | Mario Cipollini | | |
| 1989 | Massimiliano Lunardini | | |
| 1990 | Fabio Baldato | | |
| 1991 | Flavio Anastasia | | |
| 1992 | Alberto Destro | | |
| 1993 | Nicola Loda | | |
| 1994 | Christian Leone | | |
| 1995 | Biagio Conte | | |
| 1996 | Moreno Di Biase | | |
| 1997 | Daniele Trento | | |
| 1998 | Alessio Girelli | | |
| 1999 | Nicola Chesini | | |
| 2000 | Luigi Giambelli | | |
| 2001 | Boštjan Mervar | Paolo Bettini | Dimitri Gainitdinov |
| 2002 | Fabio Sacchi | Simone Masciarelli | Paolo Bossoni |
| 2003 | Michele Gobbi | Antonio Bucciero | Eddy Serri |
| 2004 | Emanuele Sella | Boštjan Mervar | Gerrit Glomser |
| 2005 | Murilo Fischer | Giuliano Figueras | Elia Aggiano |
| 2006 | Paolo Bossoni | Alessandro Bertolini | Eddy Serri |
| 2007 | Maurizio Girardini | Vladimir Tuychiev | Francesco De Bonis |
| 2008 | Adriano Malori | Aleksandr Dyachenko | Luca Gasparini |
| 2009-2010 | no disputat | no disputat | no disputat |
| 2011 | Moreno Moser | Manuel Senni | Maurizio Anzalone |
| 2012 | Andrei Nechita | Luca Orlandi | Matteo Mammini |
| 2013 | Matteo Collodel | Andrea Fedi | Giuseppe Fonzi |
| 2014 | Jakub Mareczko | Nicolas Marini | Luca Pacioni |
| 2015 | Luca Pacioni | Marco Maronese | Riccardo Minali |
| 2016 | Riccardo Minali | Francesco Lamon | Filippo Ganna |
| 2017 | Imerio Cima | Mattia De Mori | Nicolò Rocchi |
| 2018 | Moreno Marchetti | Giovanni Lonardi | Gianmarco Begnoni |
| 2019 | Gianmarco Begnoni | Enrico Zanoncello | Sergey Rostovtsev |
| 2020 | no disputat | no disputat | no disputat |
| 2021 | Cristian Rocchetta | Nicolò Pencedano | Filippo Stocco |
| 2022 | Alberto Bruttomesso | Cristian Rocchetta | Carloalberto Giordani |
| 2023 | Matteo Pongiluppi | Attilio Viviani | Alessandro Motta |
| 2024 | Francesco Della Lunga | Attilio Viviani | Riccardo Perani |

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2009-09-08 a Wayback Machine.
* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Hípies d'Èritres

Hípies o Hípias d'Èritres (grec antic: Ἱππίας, llatí: Hippias) fou un historiador de l'antiga Grècia d'època desconeguda nascut a Èritres de Jònia, que va escriure una història sobre la seva ciutat natal. Ateneu de Nàucratis cita un passatge de la seva obra (Deipnosophistae, VI, 258).

## Referències

* ↑ 5.Hippias of Erythrae a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 479
# Jarnsaxa (satèl·lit)

Jarnsaxa, també conegut com a Saturn L (designació provisional S/2006 S 6), és un satèl·lit natural de Saturn. El seu descobriment va ser anunciat per Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna i Brian G. Marsden el 26 de juny de 2006 a partir d'observacions preses entre el 5 de gener i el 29 d'abril de 2006.
Té prop de 6 quilòmetres de diàmetre, i orbita Saturn en una distància mitjana de 18.556.900 km en 943,784 dies, amb una inclinació de 162,9° respecte a l'eclíptica (164,1° respecte a l'equador de Saturn), en una direcció retrògrada i amb una excentricitat orbital de 0,1918.
És un membre del Grup Nòrdic de llunes irregulars.
Va ser anomenat com Jarnsaxa, un gegant de la mitologia nòrdica.

## Referències

* Institute for Astronomy Saturn Satellite Data
* IAUC 8727: Satellites of Saturn 30 de juny de 2006 (descoberta)
* MPEC 2006-M45: Eight New Satellites of Saturn 26 de juny de 2006 (efemèrides)
* MPEC 2007-D79: S/2006 S 6 28 de febrer de 2007 (redescobert)
* IAUC 8873: Satellites of Saturn (subscripció necessària) 20 de setembre de 2007 (anomenament)
# Carletonita

La carletonita és un mineral de la classe dels silicats. Fou anomenada així en honor de la Universitat de Carleton (Ottawa, Canadà), on va ser estudiat el mineral per primer cop i on es van estudiar els minerals de Mont Saint-Hilaire entre el 1963 i el 1995 per part de G. Y. Chao.

## Característiques

La carletonita és un silicat de fórmula química KNa₄Ca₄Si₈O$_{18}$(CO₃)₄(OH,F)·H₂O. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4 a 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la carletonita pertany a «09.EB - Fil·losilicats amb xarxes dobles amb 4- i 6-enllaços» juntament amb els següents minerals: rhodesita, delhayelita, hidrodelhayelita, monteregianita-(Y) i macdonaldita.

## Formació i jaciments

S'ha trobat en nuclis de xenòlits de shales i calcàries (actualment corneanes i marbres silícics després de ser afectats per metamorfisme termal) en sienites nefelíniques en un context de complex intrusiu alcalí gabro-sienític. Només s'ha descrit a la seva localitat tipus on s'ha trobat associada amb els següents minerals: quars, narsarsukita, calcita, fluorita, ancylita, molibdenita, leucosfenita, lorenzenita, galena, albita, pectolita, arfvedsonita, apofil·lita, leifita (en les corneanes); pectolita, microclina, arfvedsonita, apofil·lita (en marbres).

## Galeria

* Hàbits cristal·lins de la carletonita
* Estructura cristal·lina de la carletonita

## Referències

* ↑ «Carletonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Carletonite Mineral Data» (en anglès). Webmineral. [Consulta: 20 gener 2019].
* 1 2 «Carletonite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 2019-05-08. [Consulta: 20 gener 2019].