OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 584 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 584 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada per unanimitat el 29 de maig de 1986, va considerar un informe del Secretari General de les Nacions Unides sobre la Força de les Nacions Unides d'Observació de la Separació. El Consell va observar els seus esforços per establir una pau duradora i justa a l'Orient Mitjà però també va expressar la seva preocupació per l'estat de tensió vigent a la zona.
La resolució va demanar a les parts implicades que implementessin immediatament resolució 338 (1973), va renovar el mandat de la Força d'Observadors durant uns altres sis mesos fins al 30 de novembre de 1986 i va demanar al Secretari General que enviés un informe sobre la situació al final d'aquest període.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 501 a la 600 (1982 - 1987)
* Alts del Golan

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Casa Ferrero

La Casa Ferrero és un edifici del municipi de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) protegit com a bé cultural d'interès local. Al seu costat hi ha un paller, un element que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
L'estructura molt irregular pot denotar trams i períodes constructius. Cal parlar de l'existència d'una capella particular -suposadament dedicada al Diví Pastor-, amb una nau coberta amb volta, paviment d'entramat de fusta i tota ella enguixada. També hi ha un retaule dedicat al patró d'aquesta capella.

## Descripció
### Casa

L'edifici és una obra protegida com a bé cultural d'interès local. Es tracta d'un tipus d'edificació agrícola i ramader que, adossada a l'era i al paller, forma una unitat familiar. L'era s'ubica a la part superior de l'edifici, fet que el fa destacar comparat a d'altres. El paller i l'era aïllats, un hort, una edificació avui enderrocada..., tots aquests indrets formaven part de Casa Ferrero.
Aquesta casa té les obertures molt petites i ben construïdes -vegeu les finestres del paller- a algunes de les parts, tanmateix cal destacar l'element de forja de les finestres. A l'edifici s'hi accedeix per una porta ubicada sota la volta que forma cruïlla amb el carrer, tot formant un passadís cobert pel carrer.

### Paller

El Paller de la Casa Ferrero és una obra del municipi de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un paller aïllat que, a més de la mateixa edificació, té una gran era enllosada i de grans dimensions. L'edifici (paller) és de pedra del país i arrebossada. La seva coberta és a doble vessant. Cal observar la presència d'una petita llucana en la teulada. Les obertures són molt petites encara que molt ben distribuïdes i per altra banda denoten l'estructuració en dos pisos, així com una zona inferior destinada al bestiar. Aquest paller forma unitat tipològica, encara que no estigui ubicat immediatament a l'habitatge amb la casa Ferrero.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Ferrero». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 novembre 2015].
* 1 2 «Paller de la Casa Ferrero». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 novembre 2015].
# Erwin Axer

Erwin Axer (1 de gener de 1917, Viena, Imperi Austrohongarès - 5 d'agost de 2012, Varsòvia, Polònia) fou un director de teatre polonès, escriptor i professor universitari. Va estar durant molt de temps al capdavant del Teatr Współczesny de Varsòvia, amb el qual va fer també tot d'obres de teatre a l'estranger, sobretot a països germanòfons, als Estats Units i també a Leningrad (URSS).
Tot i que va néixer a Viena, Erwin Axer va viure ja de ben petit a Lwów (avui dia Lviv, Ucraïna). Va néixer al si d'una família burgesa, i tot i que la professió familiar era l'advocacia, ell va decantar-se pel teatre. A les acaballes del 1930 va fer el seu debut amb Moon of the Caribbes d'Eugene O'Neill. El 1938 també va realitzar Nędza uszczęśliwiona per Maciej Kamieński i The Tidings Brought to Mary de Paul Claudel. L'any següent, el 1939, va graduar-se a l'Institut Estatal d'Art Teatral i va dirigir Miss Julie d'August Strindberg. Tanmateix, la guerra defensiva de Polònia i l'esclat de la Segona Guerra Mundial va fer que la seva carrera acabés. Va passar els primers anys de l'ocupació soviètica a Lwów, on es guanyava la vida actuant i amb la posada en escena de drames al Teatre Dramàtic de Polònia, que era controlat pels comunistes, l'únic teatre en llengua polonesa obert en la ciutat. Això no obstant, després que els alemanys prenguessin la ciutat, van arrestar el seu pare, va traslladar-se a Varsòvia.
Va prendre part en la sublevació de Varsòvia el 1944 i fou fet presoner pels alemanys, que el varen enviar a una pedrera a Alemanya com a esclau-treballador. Després de la guerra va tornar a Polònia, i el 1946 va esdevenir cap del Teatre de Càmera de la Casa dels Soldats de Łódź, una institució que va traslladar-se a Varsòvia l'any següent i que va canviar de nom per dir-se Teatr Współczesny. Entre el 1954 i el 1957 va dirigir també el Teatre Nacional, l'escenari més prestigiós de la Polònia de postguerra. D'ençà el 1949 fou també professor a l'Acadèmia de Teatre de Varsòvia. A partir del 1962 Axer dirigí regularment obres de teatre a l'estranger. Entre els països que visità es troben Alemanya, Suïssa, URSS, EUA i els Països Baixos. Fou convidat per Georgui Tovstonógov per dirigir tres concerts al Teatre Dramàtic Bolxoi de Leningrad. Des del 1972 fou un col·laborador del Burgtheater de Viena.

## Enllaços externs

* Culture.pl Arxivat 2013-04-16 at Archive.is
# Plantígrad

Els plantígrads són els mamífers terrestres que en contraposició als digitígrads, que ho fan amb els dits, caminen recolzant-se sobre tota la planta de l'extremitat.
Entre els animals plantígrads es troben els humans, ossos rentadors, mosteles o els ossos.

## Referències

* ↑ «plantígrad». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
# Cacosternum namaquense

Cacosternum namaquense és una espècie de granota que viu a Namíbia i Sud-àfrica.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Channing, A., Minter, L. & Scott, E. 2004. Cacosternum namaquense. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 7 d'abril del 2008.
# Resolució 586 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 586 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, fou aprovada per unanimitat el 18 de juliol de 1986. Després de recordar les resolucions anteriors del Consell de Seguretat sobre el tema, així com l'estudi de l'informe del Secretari General de les Nacions Unides sobre la Força Provisional de les Nacions Unides al Líban (FPNUL) aprovada a la Resolució 426 (1978), el Consell va decidir prorrogar el mandat de la FPNUL durant sis mesos més fins al 19 de gener de 1987.
El Consell va tornar a refermar el mandat de la Força i va demanar al Secretari General que informés sobre els progressos realitzats en relació amb l'aplicació de les resolucions 425 (1978) i 426 (1978).

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 501 a la 600 (1982 - 1987)
* Guerra Civil Libanesa

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Casa Sila del carrer Major

La Casa Sila del carrer Major és una obra de Maials (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casa de cantonada de planta baixa, dos pisos i golfa feta en rècia fàbrica. Façana conjuntada amb força compositiva. Dos arcs amplis de mig punt - com una mena de galeria - la rematen.

## Referències

* ↑ «Casa Sila del carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Era Istrefi

Era Istrefi (Pristina, 1994) és una cantant i compositora albanesa de Kosovo.
Nascuda i criada a Pristina, va aconseguir el reconeixement internacional amb el senzill revolucionari "BonBon", que va experimentar un èxit comercial a tot el món i va rebre diverses certificacions. Més tard va signar contractes amb les discogràfiques Sony Music i Ultra Music. El 2018, Istrefi va interpretar la cançó oficial de la Copa del Món de la FIFA 2018, al costat de Nicky Jam i Will Smith, a la cerimònia de clausura de la gran final a Moscou. La seva discografia inclou obres en albanès i anglès, entre d'altres "Shumë Pis", "Redrum", "Nuk E Di" i "Live It Up". Istrefi ha rebut diversos premis i nominacions, com ara l'European Border Breakers Award i el Top Music Award.

## Referències

* ↑ «Era Istrefi Biografia» (en albanès). TeksteShqip. [Consulta: 2 febrer 2020].
* ↑ «Era Istrefi #Bio» (en albanès). Top Channel, 07-02-2018. Arxivat de l'original el 30 October 2020. [Consulta: 16 febrer 2021].
* ↑ Wass, Mike. «Era Istrefi Drops English Version Of Global Smash "BonBon"». idolator.com. Idolator, 27-06-2016. Arxivat de l'original el 25 d’agost 2020. [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ «Era Istrefi signed a contract with Ultra and Sony Music». Ministria e Punëve të Jashtme, 25-02-2016. [Consulta: 2 febrer 2020].
* ↑ «Facebook and Sony Music sign deal, Era Istrefi among others to benefit from it». Digital Spoiler, 08-01-2018. Arxivat de l'original el 2 February 2020. [Consulta: 2 febrer 2020].
* ↑ «Nicky Jam, Will Smith will sing this year's official FIFA 2018 World Cup song» (en anglès). NBC News, 23-05-2018. [Consulta: 2 febrer 2020].
# Consigny

Consigny és un municipi francès situat al departament de l'Alt Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 71 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Consigny era de 71 persones. Hi havia 32 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 50 habitatges, 32 eren l'habitatge principal de la família, 11 eren segones residències i 7 estaven desocupats. Tots els 49 habitatges eren cases. Dels 32 habitatges principals, 28 estaven ocupats pels seus propietaris, 1 estava llogat i ocupat pels llogaters i 3 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 4 en tenien tres, 9 en tenien quatre i 18 en tenien cinc o més. 24 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 18 habitatges hi havia un automòbil i a 10 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Consigny el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 4 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 8 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 8 | 55 a 59 | 4 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 12 | 15 a 19 | 8 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 41 persones, 28 eren actives i 13 eren inactives. De les 28 persones actives 27 estaven ocupades (19 homes i 8 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 13 persones inactives 4 estaven jubilades, 2 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa immobiliària.
L'any 2000 a Consigny hi havia 5 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 970 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Consigny a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Consigny a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Cacosternum capense

Cacosternum capense és una espècie de granota que viu a Sud-àfrica.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Scott, E. & Minter, L. 2004. Cacosternum capense. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 7 d'abril del 2008.
# Casa del Marquès de Las Atalayuelas

La casa del Marquès de Las Atalayuelas és un edifici d'Alcanar (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, que va ésser casa pairal dels Fibla i dels Ayguavives.
Actualment l'edifici és de propietat municipal.

## Descripció

La casa fa angle entre la Plaça Major i el carrer de l'Alcalde Santmartí. Compta amb una planta baixa, -centrada per la porta d'arc de mig punt de pedra vista i porta/finestra a cada banda-; planta noble, -amb tres balcons d'arc escarser i barana d'obra-; i segon pis amb tres finestres petites, també amb arc escarser.
L'edifici està coronat per una balustrada d'obra, com les dels balcons, amb un gran escut del Marquès, al mig.
Diverses motllures emmarquen les obertures, i sengles cornises separen exteriorment els pisos. La façana del cantó del carrer de l'Alcalde Santmartí, té dues finestres al primer pis i dues més al segon.
Per la banda oposada hi ha un jardí amb una tanca que dona al carrer de Sebastià Anglès, -on s'obre la porta adovellada-.

## Història

La Casa del Marquès de las Atalayuelas va ser construïda a finals del segle xviii per desig dels seus propietaris, Ildefonso de Ayguavives y de Queralt i Mª Teresa Fibla de Anglés, ambdós de la noblesa tarragonina. Es va erigir a sobre de la casa pairal dels Fibla, heretada per Ildefonso de Ayguavives per part de la seva àvia materna, Maria Fibla de Subirats, esposa de Damià de Queralt.
A la mort del matrimoni Ayguavives Fibla, el palauet va passar a l'hereu, Joan Baptista de Ayguavives i Fibla, Coronel dels Reials Exèrcits i cavaller de la Real Maestranza de Caballería de Ronda qui, junt amb la seva esposa, Mercedes de Vassallo y Ruiz de Roldán, va convertir-lo en la seva primera residencia.
El canvi de denominació de la casa, d'estil neoclàssic i els amb trets eclèctics propis de l'època, es dona amb el matrimoni del fill del Juan B. de Ayguavives, Juan Bautista de Ayguavives i de Vassallo, vescompte de l'Encarnada, amb Isabel de León i de Ibarrola, III marquesa de les Atalayuelas, IV marquesa de Guàrdia Reial i V marquesa de Zambrano. Amb motiu del seu matrimoni, es va substituir l'escut dels Ayguavives, que coronava la casa, per un de quartejat, que inclou els blasons dels llinatges Ayguavives, León, Vassallo, Ibarrola, Fibla, Guzmán el Bueno, Valdivia, Queralt i Dávila
A la defunció de la marquesa de les Atalayuelas, ja vídua, la casa va ser heretada pel seu primogènit, Alfonso Ildefons de Ayguavives i de León, IV marquès de les Atalayuelas, qui va continuar el seu ús com a residència d'estiueig familiar juntament amb la seva esposa Ramona de Moÿ i Janer, dels Comtes de Moÿ.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa del Marquès de Las Atalayuelas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Casa del Marquès de Las Atalayuelas». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Resolució 588 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 588 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, fou aprovada per unanimitat el 8 d'octubre de 1986. Després d'expressar la seva preocupació per la continuació del conflicte entre Iran i Iraq, el Consell va instar a ambdós països a implementar laResolució 582 (1986) sense demora.
La resolució va demanar al Secretari General de les Nacions Unides que intensifiqui els seus esforços per garantir que es posi en pràctica la resolució 582, informant-ne a tot tardar el 30 de novembre de 1986. El secretari general, en el seu informe publicat el 24 de novembre, va afirmar que havia establert comunicacions amb ambdós països, però que les posicions dels dos governs no van mostrar cap convergència que permetés implementar la resolució actual.

## Referències

* ↑ United Nations. Repertory of practice of United Nations organs: Articles 92–105 of the Charter. United Nations Publications, 2005, p. 92. ISBN 978-92-1-133539-2.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 501 a la 600 (1982 - 1987)
* Guerra Iran-Iraq

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Castell d'El Toro

El castell d'El Toro (Alt Palància, País Valencià) se situa en la part superior del nucli urbà de la població, en el paratge denominat El Cerrito (1.040 m).
Presumiblement les primeres muralles que envolten la fortalesa -a força de pedra menuda- es van realitzar en defensa de les invasions bàrbares, ampliant-se i reformant-se successivament a l'Edat Mitjana.
Situat entre dues regions històriques, des de la seva posició defensiva dominava estratègicament gran part de l'altiplà en una comarca definida com a entrada i pas de tropes. Va cobrar importància durant els conflictes bèl·lics generats entre Pere IV d'Aragó i Pere de Xèrica, besnet de Jaume I, cap als anys 1336-37.
La classificació del castell correspon al tipus montà de planta irregular amb església dintre del seu recinte. En l'interior de la fortalesa s'aprecia la torre Major o de l'Homenatge des d'on onejava l'estendard. Actualment es poden contemplar dos cantons reforçats de carreu que arriben a uns dos cossos d'alçada.

## Referències

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
* 1 2 URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2578.
# Nectamia similis

Nectamia similis és una espècie de peix pertanyent a la família dels apogònids.

## Morfologia

Pot arribar a fer 6,3 cm de llargària màxima. Presenta una franja estreta i pàl·lida a l'opercle que arriba fins a la part superior del preopercle. Té unes poques franges pàl·lides i estretes al cos. Peduncle caudal amb una franja ampla i fosca.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls i de clima tropical (15°N-13°S, 105°E-155°E).

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: des d'Indonèsia fins a les illes Filipines i la Micronèsia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 «Nectamia similis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Fraser, T.H., 2008
* ↑ Fraser, T.H., 2008.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Claustre de les Caputxines de Manresa

El Claustre de les Caputxines és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici conventual desenvolupat al voltant d'un claustre quadrangular integrat en la trama urbana. El claustre és l'element més important del convent, per ser la peça més antiga (una part, l'altra està reconstruït) i a la vegada la de major interès artístic. El pany de claustre que es conserva del s.XV és de factura gòtica, amb columnes de fust quadrilobats i capitells piramidals ricament esculpits en gran varietat de temes: florals, animals, paradís.
* Capitell I: Capitell gòtic del claustre de les caputxines. Presenta una estructura piramidal, en ser part de l'angle ens trobem amb dos capitells enganxats, que a diferència de la resta de capitells ells descansen sobre un pilar al qual estant adossades dues columnes que descendeixen d'ells. La decoració és figurista -humana i animal- en la part més àmplia i important i floral en la superior. Narra escenes de l'Antic Testament. El material emprat és la pedra.
* Capitell II: Capitell del claustre gòtic. De forma piramidal descansa sobre una columna de fust quadrilobat. Treballat en pedra, presenta una decoració que cobreix les quatre cares de la seva piràmide, escenes de l'antic testament, i una roseta petita en la part superior just al mig.
* Capitell III: Capitell gòtic que forma part de l'anomenat claustre. De forma piramidal descansa sobre una columna de fust quadrilobat. Treballat en pedra. Presenta una decoració floral-geomètrica que ocupa tota la seva superfície, en un relleu no gaire elevat. El seu coronament també presenta decoració.
* Capitell IV: Capitell piramidal amb decoració floral que descansa sobre una columna de fust quadrilobat. Tot ell treballat en pedra. També porta decoració més menuda en la part superior. El treball és bo i senzill. Està repartit en els quatre angles (són quatre fulles unides per les punxes superiors).

## Història

El 1639 es basteix el convent i claustre de les caputxines (al claustre són utilitzades columnes i capitells gòtics del s.XV procedents de l'enderrocat convent de Valldaura). Més endavant, el 1679 es basteix el temple annex al convent.
El 1909, durant la Setmana Tràgica és cremat el convent i l'església, salvant-se part del claustre i la casa dels germans annexa al convent. El conjunt es va restaurar entre 1909 i 1911, i durant el segle XX es va reconstruir una església nova.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 «Claustre de les Caputxines de Manresa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
# Derol

Derol fou un estat tributari protegit de l'agència de Mahi Kantha a la presidència de Bombai. Està governat per un thakur koli, que al final del segle XIX era Ram Singh, nascut el 1853. L'estat tenia una superfície de 26 km² i una població de 1.224 habitants (1881) quasi tots hindús; el 1901 eren 837 habitants en dos pobles. La capital era Derol. Els ingressos en 1.823 rúpies i pagava un tribut de 513 rúpies al Gaikwar de Baroda i 47 rúpies al raja d'Idar.

## Referències

* J. H. Steward, The golden book of India; a genealogical and biograhical dictionary of the ruling princes, chiefs, nobles, and other personages, titled or decorated, of the Indian empire, with an appendix for Ceylon
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.