OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Phrynobatrachus phyllophilus

Phrynobatrachus phyllophilus és una espècie de granota que viu a Costa d'Ivori, Guinea, Libèria i Sierra Leone.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Rödel, M.-O. 2004. Phrynobatrachus phyllophilus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 18 de gener de 2008.
# Antonia de Termessibus

La lex Antonia de Termessibus, va ser una llei de l'antiga Roma, establerta potser l'any 68 aC o el 71 aC proposada pel tribú de la plebs Gai Antoni Híbrida que determinava que la ciutat de Termessos a la regió de Psídia fos reconeguda per la república romana com una ciutat lliure. La finalitat de la llei era establir aliances amb aquesta ciutat.

## Referències

* ↑ The Oxford Classical Dictionary. Oxford: Clarendon Press, 1970, p. 601.
# Abd-al-Màlik ibn Àhmad Imad-ad-Dawla

Abu-Marwan Abd-al-Màlik ibn Àhmad ibn Hud Imad-ad-Dawla (àrab: أبو مروان عبد الملك بن أحمد بن هود عماد الدولة, Abū Marwān ʿAbd al-Malik ibn Aḥmad ibn Hūd Imād ad-Dawla) fou el darrer emir de Saraqusta. Va governar el 1110 i era membre de la dinastia dels Banu Hud. Va succeir al seu pare Àhmad ibn Yússuf al-Mustaín.
El nou emir almoràvit Alí ibn Yússuf va decidir suprimir el darrer regne musulmà que restava i el 31 de maig del 1110 va ocupar Saraqusta. Abd-al-Màlik es va retirar a la fortalesa de Ruta (Rueda de Jalón). Els almoràvits van nomenar governador a Muhàmmad ibn al-Hajj i més tard a Abu Bakr Ibn Ibrahim al-Sahrawi (Ibn Tifalwit) que de fet van actuar com emirs (el segon va tenir com a visir al conegut filòsof Ibn Bajja o Avempace).
El 18 de desembre de 1118 Alfons I d'Aragó va conquerir Saraqusta. Abd-al-Màlik va continuar resistint a Rueda del Jalón on va morir l'estiu del 1130. El va succeir el seu fill Abu Djafar Àhmad ibn Abd-al-Màlik Sayf-ad-Dawla.

## Referències

* ↑ Álvarez Palenzuela, Vicente Ángel. Edad Media: Historia de España (en castellà). Vicente Ángel Álvarez Palenzuela, 2005, p. 329. ISBN 8434467933.
# Nods (Berna)

Nods és un municipi del cantó de Berna (Suïssa), situat al districte de La Neuveville.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Noe Ramixvili

Noe Ramishvili (georgià ნოე რამიშვილი) amb el nom trasliterat com a Noah o Noi) (1881 - 7 de desembre, 1930) fou un polític georgià i un dels líders de l'ala menxevic del Partit Obrer Socialdemòcrata Rus. També fou conegut en el seu partit amb els malnoms de Pyotr, i Semyonov N.
Es va unir al PSDTR el 1902 i aviat esdevingué el portaveu més destacat dels menxevics. Després de la Revolució russa de 1917 esdevingué un dels líders del Sovbiet Nacional Georgià i el 22 d'abril de 1918 fou nomenat ministre d'interior de la Federació de Transcaucàsia, formada per Geòrgia, Armènia, i l'Azerbaidjan.
El 26 de maig de 1918, Geòrgia esdevingué un estat independent com a República Democràtica de Geòrgia. Ramishvili en fou escollit cap de govern fins que fou substituït pel seu col·laborador, Noe Jordània el 24 de juny de 1918. En el nou govern, Ramishvili acceptà el càrrec de ministre d'interior. Des de març del 1919, simultanejà els càrrecs de ministre d'educació i de defensa. Fou criticat freqüentment per l'oposició georgiana per la dura repressió que va dur a terme contra les revoltes de camperols de 1918 i 1919; però se'n va sortir en el seu propòsit de prevenir una revolta bolxevic a gran escala. Després que l'Exèrcit Roig invadís Georgia entre febrer i març del 1921, Ramishvili emigrà a França, però continuà conspirant contra les autoritats bolxevics. Patrocinà la preparació de l'aixecament d'agost a Geòrgia de 1924, que fou un fracàs i provocà una forta repressió contra els nobles i intel·lectuals georgians.
Ramishvili fou un dels líders més destacats del moviment antisoviètic Lliga de Prometeu, subvencionada per Polònia. El 1930, fou assassinat a París per un espia bolxevic.
# Castilló del Pla

Castilló del Pla (o Castelló del Pla) és un poble (762 msnm) de l'antic terme de Pilzà, pertanyent al municipi de Benavarri, a la Baixa Ribagorça, actualment dins de la província d'Osca. Està situat al límit amb la Llitera, al peu de la serra de la Corrodella, des d'on s'estén una extensa plana fins al Molar de Camporrells. S'han trobat en les seves rodalies jaciments prehistòrics.

## Monuments

* Església parroquial de el segle xviii.

## Referències

* ↑ Rizos Jiménez, Carlos Ángel; Selfa Sastre. Municipio de Benavarri (Benabarrre). Editorial Milenio-Gobierno de Aragón (Toponimia de Ribagorza). ISBN 978-84-9743-303-7.
* ↑ «Castilló del Pla | enciclopèdia.cat». [Consulta: 24 juliol 2020].
* ↑ Felip, Anna Mir; Marsal, Joan Rovira «El yacimiento paleolítico de superficie de Castelló del Plá, Pilzán (Huesca)». Bolskan: Revista de arqueología del Instituto de Estudios Altoaragoneses, 2, 1985, pàg. 3–26. ISSN: 0214-4999.
* ↑ ribagorza.com. «Castilló del Pla / Castelló del Pla». Arxivat de l'original el 14 de julio de 2014. [Consulta: 5 juliol 2014].
# Nomenclatura catalano-francesa de 1718

La nomenclatura catalano-francesa de l'any 1718 és una obra manuscrita que es conserva al Centre de Lectura de Reus, titulada Methodo per encontrar ab facilitat lo arreglament de varios y differents vocables segons la construcció del Univérs, ab los principals termes dels arts, y ciencias.

## Descripció

El manuscrit té 185 pàgines sense numerar i s'adjunta a un diccionari, també manuscrit, de 438 pàgines (Diccionario de las dos lenguas espanyola, y francesa). El susdit diccionari, escrit per la mateixa mà que el Methodo, és una adaptació del Diccionario nuevo de las lenguas española y francesa de Francisco Sobrino.

## Origen de l'obra

La nomenclatura catalano-francesa de 1718 ("Methodo"), és, al seu torn, una adaptació al català del Methode facile pour aprendre la Langue Espagnole; par l'arangement des mots selon la construction de l'Univers, avec les principaux termes des Arts & des Sciences (1705), de Francisco Sobrino, que constitueix un apèndix del Diccionario nuevo…, també de Sobrino, abans esmentat, si bé només consta en la primera edició d'aquest (1705), i no en les posteriors. El Methode de Sobrino és una nomenclatura castellano-francesa inspirada o plagiada, al seu torn, de l'obra Indiculus universalis (Lió, 1667) del jesuïta François-Antoine Pomey.
L'autor de la nomenclatura catalano-francesa va traduir al català els termes francesos del Methode de Sobrino, ajudant-se sovint de la seva equivalència castellana. No obstant, l'adaptació no aprofita tots els materials de l'obra de Sobrino.

## Edició de l'obra

El Methodo fou objecte, per primer cop, de publicació i edició per part de Germà Colón Domènech i Maria Pilar Perea Sabater, l'any 2005, amb un estudi lingüístic de l'obra.

## Referències

* 1 2 Colón-Perea 2005: p. 7
* ↑ Colón-Perea 2005: p. 8
* ↑ Colón-Perea 2005: p. 8-9
* 1 2 Colón-Perea 2005: p. 9
* ↑ Colón-Perea 2005
* ↑ Veny 2007

## Bibliografia

* Colón Domènech, Germà; Perea Sabater, Mª Pilar. Una nomenclatura catalano-francesa del 1718. Edició i estudi lingüístic. Castelló de la Plana: Societat Castellonenca de Cultura, 2005.
* Veny i Clar, Joan «Colón Domènech, Germà / Perea Sabater, M. Pilar (2005): Una nomenclatura catalano-francesa del 1718 : edició i estudi lingüístic. Castelló de la Plana: Societat Castellonenca de Cultura, 195 p.» (pdf). Estudis Romànics. Institut d'Estudis Catalans, 29, 2007, pàg. 439-441. ISSN: 2013-9500 [Consulta: 12 abril 2015].
# Acme (desambiguació)

«Acme» té aquests significats:
* Entreteniment: Acme, empresa fictícia, famosa bàsicament per les seues aparicions als curtmetratges animats Looney Tunes
* Toponímia: Acme (Washington), localitat estatunidenca a l'estat de Washington
* Aeronàutica: Advanced Core Military Engine, programa d'investigació i desenvolupament del Regne Unit dut a terme durant els anys 80, incorporant tecnologies al demostrador XG-40, precedent del motor EJ200 de l'Eurofighter
* Motociclisme: Acme Motor Co i Rex-Acme, antics fabricants de motocicletes anglesos amb seu a Coventry
* Geologia: Acme, es refereix a una zona d'alta concentració d'un tàxon en un estrat
* Biografia: Acme, esclava jueva al servei de l'emperadriu Lívia
Viccionari
# Acme (geologia)

Acme, epíbole o zona d'apogeu, són els termes que s'utilitzen en geologia i, més concretament en paleontologia i bioestratigrafia, per a referir-se al desenvolupament màxim, correntment en abundància o freqüència, d'una espècie, d'un gènere o d'un altre tàxon en un nivell estratigràfic. Un exemple és la zona acme de Tritylodon de la Formació Elliot (Juràssic inferior) de Sud-àfrica, on els fòssils d'aquest tàxon es troben abundantment.

## Referències

* ↑ Vocabulari de geologia : català-castellà-anglès. [Barcelona]: Universitat de Barcelona. Servei de Llengua Catalana, DL 2001. ISBN 8493100196.
* ↑ «GEOL 331 Lectures 6-7: Biostratigraphy», 20-06-2007. Arxivat de l'original el 2007-06-20. [Consulta: 18 juny 2019].
* ↑ «Acme». Diccionari de Geologia - IEC.
* ↑ Smith, R.; Kitching, J. «Sedimentology and vertebrate taphonomy of the Tritylodon Acme Zone: a reworked palaeosol in the Lower Jurassic Elliot Formation, Karoo Supergroup, South Africa». Palaeogeography, Palaeoclimatology, Palaeoecology, 131, 1, 01-06-1997, pàg. 29–50. DOI: 10.1016/S0031-0182(96)00143-5. ISSN: 0031-0182.
# Casa de nines (pel·lícula de 1973 de Garland)

Casa de nines (títol original en anglès: A Doll's House) és una pel·lícula britànica dirigida per Patrick Garland el 1973. Ha estat doblada al català.

## Argument

Adaptació de l'obra teatral homònima d'Ibsen. Per salvar la vida del seu marit Torvald, que tenia una greu malaltia, Nora Helmer es va veure obligada a falsificar la firma del seu pare per poder cobrar un xec que li permetés costejar les despeses mèdiques. Alguns anys després, un home anomenat Krogstad l'amenaça d'explicar-ho tot a Torvald. Quan aquest s'assabenta del succeït reacciona violentament sense comprendre que la seva esposa ha obrat així per amor. Aquest episodi fa que els fonament de la vida de Nora trontollin i la portin a prendre una dràstica decisió. Remake de A Doll's House (Maurice Tourneur, 1918).

## Repartiment

* Claire Bloom: Nora Helmer
* Anthony Hopkins: Torvald Helmer
* Ralph Richardson: Dr. Rank
* Denholm Elliott: Krogstad
* Anna Massey: Kristine Linde
* Edith Evans: Anne-Marie

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1974: BAFTA al millor vestuari per Beatrice Dawson
* 1974: BAFTA al millor actor secundari per Denholm Elliott

## Referències

* ↑ esadir.cat. Casa de nines. esadir.cat.
* ↑ «Casa de nines». goitaquefanara.cat. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «A Doll's House». The New York Times.
# Casa de peons caminers (Roses)

La Casa de peons caminers és un edifici situat a la carretera GI-610, al municioi de Roses, a la comarca de l'Alt Empordà, Catalunya. Aquesta obra arquitectònica està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al nord del nucli urbà de la població, al marge esquerre de la carretera de Roses a Cadaqués a l'altura del quilòmetre 4, en un terreny lleugerament elevat.
Es tracta d'una casa de planta rectangular, formada només per planta baixa, amb coberta a dues vessants i amb l'eix carener paral·lel a la façana principal, davant la qual hi ha una estreta terrassa que salva el desnivell existent entre la carretera i l'edifici.
La façana principal presenta una porta central i dues finestres a banda i banda, totes d'obertura rectangular. Les úniques obertures destacables són les de la façana sud, ja que presenten arcs rebaixats bastits amb maons, a manera de guardapols. A la part superior de la façana, sota la línia de la teulada, hi ha una cornisa sobresortint que es troba sustentada per mènsules bastides amb maons, disposades a manera de fris. Per sota hi ha tres línies paral·leles de motllures decoratives, també en maó. De la mateixa manera, els eixos cantoners també es troben decorats amb maons. Tots els elements decoratius estan pintats d'un color vermell molt intens, mentre que la resta del parament està pintat i arrebossat.
A la part de darrere de l'edifici, tancat amb un muret perimetral, s'observa com es va guanyar espai per a la seva construcció, mitjançant el rebaix de la roca.

## Història

El bastiment de l'edifici està directament lligat amb la construcció de la carretera que comunicava Roses amb Cadaqués, Port de la Selva i la Selva de Mar. Era en aquesta casa on residia el peó caminer que s'encarregava de tenir cura d'aquesta via.
Està documentat que vers el 1868, els pobles usuaris de la via pagaven un tribut al cuidador d'aquesta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa de peons caminers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Casa de pescadors a cala Fornells

La Casa de pescadors a cala Fornells és una obra de Begur (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, de PB i pis. Reformada, té tota la PB aplacada de pedra menys la zona d'arcs carpanell amb vistes a la cala, i que alberguen els estris de pesca (crea una mena de porxo. La planta superior, té les obertures modificades. L'accés es produeix pel carrer superior, i en una mena de placeta. Tota està pintada de blanc.
La casa segueix la tipologia de cas de pescadors amb l'habitatge a la planta superior i el magatzem de pesca (prop de la rampa de barques), en PB.

## Referències

* 1 2 «Casa de pescadors a cala Fornells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 gener 2019].
# Casa de pagès la Sorteta

La Casa de pagès la Sorteta és una obra de la Galera (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa pairal de caràcter popular, totalment rehabilitada com a casa de pagès que té planta baixa, dos pisos. El primer té balcons i el segon finestres. A la planta baixa encara hi ha les restes del molí i altres estris del camp que formen part de la decoració de l'edifici. Al sostre de la planta baixa hi ha bigues metàl·liques que reforcen les originals de fusta. La casa de pagés s'utilitza també com a residència habitual dels propietaris.

## Referències

* ↑ «Casa de pagès la Sorteta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 març 2019].
# Casa Gran del Pont de Cabrianes

La Casa Gran del Pont de Cabrianes és un edifici del municipi de Sant Fruitós de Bages (Bages) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Mas de planta rectangular, coberta a dues vessants i carener perpendicular a la façana principal, té tres plantes. Tradicionalment l'entrada al mas s'efectuava pel cantó de tramuntana; avui, encara es pot apreciar el portal de pedra, format per grans carreus amb motllures, d'arc rebaixat. La majoria de les obertures estan adovellades amb grans carreus de pedra picada, igual que les cantoneres. A ponent s'hi ha adossat un cos rectangular al llarg de tota la paret lateral, servint de magatzem als baixos i de galeria, amb arcs de mig punt de pedra a la planta principal. Posteriorment es va construir una nova galeria, rectangular, allargant la façana, amb coberta a tres vents. Un mur tanca el recinte, quedant delimitada l'era del davant de la casa. A la part del darrere, encarada al migdia, hi predominen les obertures: als baixos, dos grans arcs de pedra picada permeten l'accés per aquest cantó; una galeria de quatre ulls, amb arc rebaixat, a la primera planta i galeria oberta a les golfes.

## Història

L'estructura del mas respon a la tipologia setcentista. Les dades que es conserven a les inscripcions de la casa són molt variades i van des del 1720 fins a finals del XIX. L'annex de la galeria lateral és del segle xix i al XX s'hi ha fet nombroses reformes. El mas formava part de les pertinences dels Bertran, família pagesa ennoblida des d'almenys el segle xviii. A finals del segle xix es va formar un nucli al seu voltant a causa de la construcció d'una fàbrica tèxtil prop de l'indret, a tocar el Llobregat. Aquest fet va fer créixer un petit nucli -església i habitatges- a prop del mas. Des d'aleshores, el mas Bertran va passar a anomenar-se "La casa Gran del Pont de Cabrianes". En els últims anys l'interior de la casa ha estat modificat per adaptar-lo a les funcions de casa de colònies-escola.

## Referències

* 1 2 «Casa Gran del Pont de Cabrianes - Can Bertran». pat.mapa. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 abril 2015].
# Original Net Animation

Original Net Animation (ONA, Animació original en xarxa) és un terme utilitzat al Japó per títols d'anime publicats directament a la xarxa d'internet. És una forma de distribució d'animació relativament nova que s'ha començat a implantar gràcies a la popularitat de la tecnologia streaming i el gran nombre d'aquest tipus de pàgines presents al Japó. Bàsicament, un ONA es defineix com un anime llençat primerament per mitjà d'internet, abans que arribi a altres formats com televisió o DVD. El nom està inspirat en la paraula OVA, un terme que ha estat utilitzat a la indústria de l'animació japonesa per referir-se a aquells llançaments que des de la dècada dels 80 arribaven directament en format de vídeo i més tard de DVD. Un creixent nombre de sèries animades utilitzen l'ONA per al llançament dels tràilers de les seves sèries. Els ONA acostumen a tenir una durada bastant curta, d'entre 1 a 5 minuts.
La major part de la producció d'animació al Japó es fa per a televisió o per a altres formats audiovisuals, que inclouen ONA que es poden veure a la televisió, dispositius mòbils o ordinadors.

## Exemples

* Chocolate Underground
* Suzumiya Haruhi-chan no Yūutsu
* Nyoro~n Churuya-san
* Bōnen no Xamdō
* Bakemonogatari
* Planetarian: Chiisana Hoshi no Yume

## Referències

* ↑ «Original Net Anime (ONA)». animenewsnetwork.com. Anime News Network. [Consulta: 30 juny 2015].
* ↑ Clements, Jonathan; McCarthy, Helen. The Anime Encyclopedia, 3rd Revised Edition: A Century of Japanese Animation (en anglès). Stone Bridge Press, 2015-02-09. ISBN 978-1-61172-909-2.
* ↑ «Ninjas, princesas y robots gigantes: género, formato y contenido en el manganime» (en castellà). Con A de animación, 0, 5, 18-05-2015, pàg. 158–172. 10.4995/caa.2015.3547 [Consulta: 5 març 2020].
* ↑ Chang, Yuh-Shihng; Chen, Yan-Hong. «The Analysis of Animation Narration for Short Animation – the Short Film: CARN». A: 2018 IEEE International Conference on Advanced Manufacturing (ICAM). Yunlin, Taiwan: IEEE, 2018, p. 477–480. DOI 10.1109/AMCON.2018.8614758. ISBN 978-1-5386-5609-9.
* ↑ Lamarre, Thomas. The Anime Ecology: A Genealogy of Television, Animation, and Game Media (en anglès). U of Minnesota Press, 2018-03-13. ISBN 978-1-4529-5694-7.

## Enllaços externs

* Suzumiya Haruhi-chan no Yūutsu a Anime News Network (anglès)
* Nyoro~n Churuya-san a Anime News Network (anglès)
# Adolfo Waitzman

Adolfo Waitzman Goldstein (Buenos Aires, 4 de maig de 1930 - Madrid, 9 de maig de 1998) va ser un compositor i arranjador argentí establert a Espanya.

## Biografia

D'origen jueu, va estar establert en Espanya —on va desenvolupar tota la seva carrera professional— des de principis dels anys 1960. Va ser especialment conegut per compondre melodies tant per a cinema com per a televisió i va compondre la banda sonora de més de setanta pel·lícules. Entre elles cal citar Diferente (1961), La gran familia (1962), Atraco a las tres (1962), Los chicos con las chicas (1967) o Las cuatro bodas de Marisol (1967). Per a TVE va compondre la sintonia de sèries i programes com ¡Señoras y señores! (1973), Este señor de negro (1976) o El hotel de las mil y una estrellas (1978).
No obstant això, dels seus treballs, el que major popularitat va aconseguir va ser la melodia amb la qual donava inici el programa més recordat de la televisió a Espanya, Un, dos, tres... responda otra vez. Una sintonia, a la qual va posar veu el propi director del concurs, Narciso Ibáñez Serrador en el paper de la Calabaza Ruperta, i que ha quedat gravada en la memòria col·lectiva de tots els espanyols que van viure les dècades de 1970, 1980 i 1990.
Va marxar d'Espanya en els anys 1980, establint la seva residència primerament a Sud-àfrica, on va treballar per a una important empresa, i més tard a Las Vegas i Califòrnia (Estats Units).
Va estar casat, entre el 22 d'agost de 1969 i 1978, amb la cantant Encarnita Polo, per a la qual va arreglar i va produir el cèlebre tema Paco, Paco. Van ser pares d'una filla anomenada Raquel (1970). Va mantenir un romanç amb la cantant Isabel Patton.

## Premios

Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics
| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1962 | Millor música | Diferente | Guanyador |

## Referències

* ↑ Fecha de nacimiento y nombre completo. Scribd
* ↑ Fallece en su casa de Madrid el compositor Adolfo Waitzman, El País, 10 de maig de 1998
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1962». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2018-02-09. [Consulta: 15 juny 2018].

## Enllaços externs

* Adolfo Waitzman a Discogs
# Casa Mestres (Vilallonga del Camp)

Casa Mestres és una obra del municipi de Vilallonga del Camp (Tarragonès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa construïda en el mateix gruix del mur de la muralla. La planta baixa presenta dues portes allindanades amb una biga de fusta. Encara es poden observar petits contraforts que donaven estil de fortificació a la casa.
L'edifici fou restaurat tot respectant la seva estructura primitiva i adequant-la a les necessitats del moment actual. Consta de planta baixa, pis i golfes. La planta baixa té dues portes d'accés a la muralla i petites finestres que recorden antigues espitlleres. El primer pis, o pis noble, té diverses finestres restaurades. El segon pis presenta una galeria correguda d'arcs, amb una estructura típica a totes les cases del nucli que són de la mateixa època.
Una curiositat d'aquesta casa és que a la paret comuna amb la casa Sol la planta baixa correspon a la casa Mestres, mentre que el pis noble i les golfes corresponen a la casa Sol.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Mestres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2016].

## Enllaços externs

* «Casa Mestres». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Milà de Ferran

La Casa Milà de Ferran és una obra de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres destinat a ús unifamiliar i usos comercials, amb pati posterior cobert.
L'immoble és de planta rectangular i consta de dues crugies laterals perpendiculars a façana i compost de planta soterrani en una de les crugies, planta baixa i dues plantes pis. La coberta és a una vessant a la façana principal i terrat posterior del que sobresurt la caixa d'escala. L'escala central és d'un tram fins a la planta primera i de dos trams fins a la resta de les plantes. A la part posterior hi ha cossos destinats a magatzem i dependències de servei, amb petit pati posterior.
Les parets de càrrega són de paredat comú, pedra i totxo. A la planta baixa hi ha una galeria d'arcs apuntats. Els forjats són de biga fusta i revoltó de rajola, i de biga de formigó i revoltó ceràmic. Els elements estructurals com jàsseres i pilars són metàl·lics. La coberta de teula àrab sobre estructura de bigues i llates de fusta. Les voltes d'escala i terrat són a la catalana.
La façana és de pedra i es compon sobre quatre eixos verticals amb portals d'arc rebaixat a la planta baixa, quatre balcons d'una obertura amb llinda i motllures senzilles a la planta principal i quatre finestres amb llinda amb ampit lleugerament sortit a la planta superior. El coronament és una cornisa sense ornamentació

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Milà de Ferran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].