OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Màquina asíncrona

Una màquina asíncrona és una màquina elèctrica que consumeix electricitat amb corrent altern. El cas més habitual és el dels motors asíncrons, però també ho són els alternadors asíncrons o altres màquines especials, com per exemple les sincromàquines.
Els motors asíncrons són màquines que transformen l'energia elèctrica en forma de corrent altern en energia mecànica, però també hi ha màquines que transformen altres tipus d'energia (mecànica, potencial, solar, etc.) en energia elèctrica, són els generadors. Si el generador obté corrent altern aleshores és un generador asíncron, un exemple en són els molins de vent actuals.
Les màquines elèctriques que utilitzen corrent continu en comptes d'altern s'anomenen màquines síncrones.
# Melanorosaure

El melanorosaure (Melanorosaurus, gr. "llangardaix de la muntanya negra") és un gènere representat per dues espècies de dinosaures sauròpodes melanorosàurids que va viure a la fi del període Triàsic, fa aproximadament 210 milions d'anys, en el Noriano, en el que és avui Àfrica. El seu nom que deriva del grec melano-/μελανο- "negre", ors/ορος "muntanya" + saurus/σαυρος "llangardaix".
Aquest gran herbívor de Sud-àfrica, al voltant de 12 metres de llarg, tenia un gran cos i els membres robusts, suggerint-ho es van moure sobre els seus cuatros potes. Els ossos del membre eren massius i pesants, com els dels sauròpode posteriors. I com la majoria de les vèrtebres de sauròpodes, les seves tenien buits que ajudaven a reduir el pes. Melanorosaurus tenia un crani de prop de 250 milimetros. El musell era accentuat, i el crani era triangular quan era vist des de dalt o baix. El premaxilar tènia quatre dents en cada costat, una característica típica dels sauropodomorfs primitius.
L'holotip fou descrit en 1924 i recol·lectat per la Formació Elliot Superior en la costa del nord de Thaba 'Nyama (Muntanya Negra) a Transkei, Àfrica del Sud. No fou fins a 2007 quan el primer crani de Melanorosaurus fou descrit. Es coneixen dues espècies M. readi, l'espècie tipus i M. thabanensis.
Melanorosaurus fou alguna vegada classificat com un prosauròpode, però avui és reconegut com un dels primers sauròpodes. Els prosauròpodes, alguna vegada foren considerats un conjunt d'animals ancestrals als sauròpodes, les diferències en el disseny dels seus ossos del turmell precisen que aquests són grups germans. Els sauròpodes basals són per exemple Melanorosaurus, anquisaure i Antetonitrus són intermedis entre aquests grups.

## Referències

* 1 2 Yates, Adam M., "The first complete skull of the Triassic dinosaur Melanorosaurus Haughton (Sauropodomorpha: Anchisauria)". In Barrett & Batten (eds.), Evolution and Palaeobiology (2007), pp. 9–55.
* ↑ Galton PM, Van Heerden J, Yates AM. «Postcranial Anatomy of Referred Specimens of Melanorosaurus». A: Carpenter, Kenneth and Tidswell, Virginia (ed.). Thunder Lizards: The Sauropodomorph Dinosaurs. Indiana University Press, 2005, p. 1–37. ISBN 0-253-34542-1.
* ↑ F.-X. Gauffre, 1993, "The most recent Melanorosauridae (Saurischia, Prosauropoda), Lower Jurassic of Lesotho, with remarks on the prosauropod phylogeny", Neues Jahrbuch für Geologie und Paläontologie Monatshefte 1993(11): 648-654
Sauropodomorpha :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Casa de la Misericòrdia (Vic)

La Casa de la Misericòrdia és una obra de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El conjunt d'edificis originari fou enderrocat l'any 1992 per tal d'eixamplar el carrer Misericòrdia. Només s'ha conservat la part de la façana del carrer Sant Pau.
L'any 2000 es va construir un nou edifici d'habitatges en l'emplaçament de l'antic edifici, dins del qual es va reconstruir el claustre.

## Referències

* 1 2 «Casa de la Misericòrdia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# CentraleSupélec

Fundada el 2015, CentraleSupélec, és una Grande école d'enginyeria de França, fusió de l'École Centrale de Paris i de l'École supérieure d'électricité. Està situada a Gif-sur-Yvette, França: Campus Universitat París-Saclay.
CentraleSupélec és un establiment públic d'ensenyament superior i recerca tècnica.
L'Escola lliura :
* el diploma d'enginyer de CentraleSupélec (Màster Ingénieur CentraleSupélec)
* el diploma Màster recerca i de doctorat
* el Mastère spécialisé
* MOOC.

## Admissió i escolaritat

L'ingrés a CentraleSupélec s'efectua per
* concurs Centrale-Supélec (estudiants francesos)
* xarxa (Top Industrial Managers for Europe) (estudiants Europe)
* programa europeu ERASMUS (estudiants Europe).
La majoria dels estudiants francesos són admesos després de dos o tres anys de classes preparatòries. Aquests dos anys equivalen als dos primers anys d'estudis universitaris, en els quals s'estudia a fons sobretot Matemàtiques i Física.
A més a més, un nombre important d'estudiants prové de les millors universitats internacionals que pertanyén a la xarxa TIME (Top Industrial Managers for Europe).
Des de l'octubre de 2023, l'escola és soci d'IPSA per a dobles graus en aeroespacial.

## Referències

* ↑ (francès)Fusion Centrale-Supélec : «Nous allons rivaliser avec les plus grandes universités mondiales»
* ↑ (francès)Le classement mondial QS des universités distingue cinq établissements français
* ↑ (anglès)CentraleSupélec
* ↑ (anglès)List of members Arxivat 2016-02-20 a Wayback Machine.
* ↑ Double diplôme : partir à la conquête du spatial avec l’IPSA, l’Université Paris-Saclay et CentraleSupélec !

## Enllaços externs

* CentraleSupélec - Lloc web oficial
# Rozengàrtovka

Rozengàrtovka (en rus: Розенгартовка) és un poble (un possiólok) del krai de Khabàrovsk, a Rússia, que el 2012 tenia 196 habitants. Pertany al districte rural de Bikinski.

## Referències

* ↑ Оценка численности постоянного населения Хабаровского края на начало 2011 года по муниципальным образованиям Arxivat 2012-04-26 a Wayback Machine.
# Koldo Zuazo

Koldo Zuazo (Eibar, 1956) és un lingüista basc, professor de la Universitat del País Basc-Euskal Herriko Unibertsitatea (Dialectologia i sociolingüística de l'euskera) i acadèmic auxiliar de l'acadèmia de la Llengua Basca (Euskaltzaindia). Cal assenyalar el seu treball en l'àmbit de la dialectologia basca, fruit d'això és la classificació actual (1998) dels dialectes de l'euskara o euskalkiak, sent aquesta la revisió més important des de la primera classificació realitzava per Louis Lucien Bonaparte en 1863.
Una altra de les seves aportacions ha estat concretar els llocs d'origen dels actuals dialectes bascos: Pamplona, Vitòria, Maule-Lextarre i Atharratze a Zuberoa, l'eix Sant Sebastià-Hernani-Andoain-Tolosa a Guipúscoa i la zona central de Biscaia (Durango-Amorebieta-Gernika-Bermeo). Com el lingüista Koldo Mitxelena, assegura que la fragmentació dialectal es va produir en l'època medieval.

## Bibliografia
### Assaig

* "Euskararen batasuna" (L'estandardització de l'èuscar). Euskaltzaindia, 1988.
* "Euskararen sendabelarrak" (Solucions a alguns dels problemes de l'èuscar). Alberdania, 2000.
* "Euskara batua: ezina ekinez egina" (La unificació de l'èuscar. L'impossible vençut). Elkar, 2005.
* "Deba ibarreko euskara. Dialektologia eta tokiko batua". (L'èuscar de la vall del Deba. Dialectologia i estàndard local) Badihardugu, 2006.
* "Euskalkiak. Euskararen dialektoak". (Descripció dels dialectes de l'èuscar) Elkar, 2008.
* "Sakanako euskara. Burundako hizkera". (L'èuscar de la vall navarresa de la Burunda) Nafarroako Gobernua eta Euskaltzaindia, 2010.
* "El euskera y sus dialectos". (L'euscar i els seus dialectes) Alberdania, 2010.
* "Arabako euskara". (L'èuscar d'Àlaba) Elkar, 2012.

### Ficció

* "Neure buruaren alde". (En defensa pròpia) Alberdania, 2011.
# Megalees

Megalees (en llatí Megaleas, en grec antic Μεγαλέας) fou secretari en cap del rei Antígon III Dosó de Macedònia, el qual després va imposar en el mateix càrrec al seu successor Filip V de Macedònia l'any 220 aC.
Estava sota influència d'Apel·les i va entrar en els seus designis de traïció, oposats a la guerra contra Etòlia el 218 aC. Aquests plans van fracassar per culpa d'Àrat de Sició, cosa que li va costar a aquest l'enemistat personal de Megalees que, junt amb Crinó, el va atacar a Limnea a l'Acarnània.
Aquests fets van portar a la presó a Megalees i a Crinó fins que van aportar garanties de pagament d'una multa de 20 talents. Un altre implicat, Lleonci, es va escapar en el tumult que va portar a la detenció, i va seguir operant lliure i quan Megalees va sortir, junt amb Lleonci, que havia aportat diners per la seva fiança, van iniciar un motí a Corint entre les tropes macedònies, que va ser ràpidament sufocat.
Encara que el rei coneixia qui havia estat l'autor del motí, els va permetre als dos conservar el seu rang militar; quan Apel·les va tornar de Calcis, va revelar que havia perdut la confiança del rei i Megalees, alarmat, va fugir a Atenes; refusat l'asil, va anar a Tebes.
Des de Tebes va escriure cartes a la Lliga Etòlia incitant a mantenir la guerra amb el Regne de Macedònia, parlant dels abusos de Filip i explicant que havia exhaurit els diners. Les cartes van ser interceptades pel rei macedoni que va enviar al seu oficial Alexandre a Tebes, per demanar a Megalees l'import de la multa o tornar per ser jutjat. Megalees no es va atrevir a presentar-se a judici i es va suïcidar, segons diu Polibi.

## Referències

* ↑ Megaleas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1007
# Mirtha Reid

Mirtha Reid (Uruguai, 29 de desembre de 1918 - Ituzaingó, 30 de setembre de 1981), nascuda María Luisa Queirolo, va ser una actriu de cinema i de teatre uruguaiana que va fer la seva carrera a l'Argentina. Va estar casada amb l'actor i cantant de tango argentí Mario Passano.

## Carrera

Formada des de molt jove en el teatre uruguaià, Reid va ser una destacada actriu amb una àmplia trajectòria en el cinema durant l'època d'or de cinema argentí. Va actuar junt amb els aclamats actors de l'escena nacional com Pepe Arias, Ernesto Raquén, Amelia Bence, Angelina Pagano, Zully Moreno, Alita Román, Sebastià Chiola, entre molts altres.
Si bé es va iniciar a l'Uruguai amb la pel·lícula Soltero soy feliz (junt amb Carlos Warren, Ramón Collazo, Amanda Ledesma i Alberto Vila), a l'Argentina comença actuant amb el nom artístic de Mirtha Rei en la pel·lícula El haragán de la familia el 1940.
En teatre integra la Companyia teatral d'Antonia Herrero i Sebastián Chiola, junt amb Rafael Frontaura, Enrique Roldán, Nélida Bilbao, Osvaldo Miranda i Bertha Moss. També va actuar en una obra a Montevideo, al Teatre Versailles amb la Companyia Mecha Ortiz - Ricardo Passano (fill), amb Pedro Hurtado, Antonia Herrero i Paquita Muñoz. El 1944 actua a La cruz en la sangre, junt amb Manuel Collado, Josefina Díaz de Artigas, Maurice Jouvet, Amalia Sánchez Ariño i Amparo Astort. En va estar a La barca sin pescador.
Es va retirar passada la dècada del 1940 per dedicar-se a la criança dels seus quatre fills.

## Filmografia

* 1938: Soltero soy feliz
* 1940: El haragán de la familia
* 1940: De México llegó el amor
* 1943: Llegó la niña Ramona
* 1943: Casa de nines (Casa de muñecas)
* 1943: Cuando florezca el naranjo

## Referències

* ↑ Wolf, Sergio. Cine argentino: La otra historia (en castellà). Buenos Aires: Letra Buena, 1994.
# Espectroscòpia de raigs X per dispersió d'energia

L'espectroscòpia de raigs X per dispersió d'energia (EDS, EDX o EDXS, de l'anglès Energy-dispersive X-ray spectroscopy), és una tècnica analítica d'espectroscòpia utilitzada per a l'anàlisi elemental o caracterització química d’una mostra. Es basa en la interacció d'alguna font d'excitació de raigs X i una mostra. Les seves capacitats de caracterització es deuen en el principi fonamental de que cada element té una estructura atòmica única que permet obtenir un conjunt únic de pics en el seu espectre d'emissió. Les posicions màximes de l'espectre es poden predir mitjançant la llei de Moseley.
Per estimular l'emissió de raigs X característics de la mostra analitzada s'hi focalitza un feix d'electrons. En repòs, qualsevol àtom que forma la mostra conté electrons en l'estat fonamental o no excitats en uns nivells d’energia discrets en els orbitals electrònics lligats al nucli atòmic. El feix incident pot excitar un d'aquests electrons que es trobi en una capa interna, expulsant-la de la capa mentre genera un forat electrònic en el nivell on es trobava l'electró. Un electró d’una capa externa amb una energia més alta omple llavors el forat, per tal de minimitzar la seva energia. La diferència d’energia entre la capa d’energia superior i la capa d’energia inferior es pot alliberar en forma de raigs X. El nombre i l'energia dels rajos X emesos per un exemplar es poden mesurar mitjançant un espectròmetre de dispersió d'energia. Com que l'energia dels rajos X és depèn de la diferència d’energia entre els dos nivells electrònics serà característica de l'estructura atòmica de l'element emissor, podent doncs mitjançant aquesta tècnica mesurar la composició elemental d'una mostra determinada.

## Referències

* 1 2 Goldstein, Joseph; GOLDSTEIN, JOSEPH AUTOR; Lyman; Newbury, Dale E.; Joy, David C. Scanning Electron Microscopy and X-Ray Microanalysis: Third Edition (en anglès). Springer US, 2003. ISBN 978-0-306-47292-3.
# Centrale Montemartini

La Centrale Montemartini, a la Via Ostiense, fou una antiga central tèrmica de Roma, que actualment forma part del Museu de la Ciutat. Alberga al voltant de 400 estàtues romanes, exposades al Capitoli o recuperades dels dipòsits municipals, juntament amb inscripcions i mosaics, en un escenari extraordinari de l'arqueologia industrial.

## Història

La central va ser inaugurada el 30 de juny de 1912, com a empresa pública de la ciutat de Roma. El projecte, nascut el 1908, havia estat part del programa electoral del Blocco Popolare d'Ernesto Nathan, qui va ser elegit alcalde el 1908, i va ser aprovat per un referèndum local el 1909. De tipus mixta, funcionava amb vapor i diesel, i va gaudir d'un emplaçament privilegiat, a prop del riu Tíber, que proporcionava aigua. El 1913, va prendre el nom d'un dels principals artífexs de les seves obres, l'economista Giovanni Montemartini, autor d'un llibre sobre els serveis públics i la municipalització.
En la dècada de 1930, la planta va ser més o menys nacionalitzada pel govern feixista i es va obrir de nou el 1933 per Benito Mussolini. Es va presentar un nou projecte per modificar la central, però les obres van ser interrompudes per la Segona Guerra Mundial i no es van acabar el 1952. Van acabar per donar la configuració actual central. A mitjan 1960 la central va quedar obsoleta i es va interrompre la seva activitat.
Restaurada el 1989-1990, la Central Montemartini va obrir el 1997 una exposició temporal. Des de llavors es fa servir com a museu.

## Referències

* ↑ «Centrale Montemartini: archeologia classica e industriale a Roma» (en italià). Nuok.it, 25-02-2014. Arxivat de l'original el 2014-07-10. [Consulta: 2 juliol 2014].
* ↑ Fiore, Antonio David. «Sala Macchine» ( PDF) (en italià). Aragon.es. Arxivat de l'original el 2014-04-13. [Consulta: 2 juliol 2014].
* ↑ Bertoletti, Marina; Cima, Maddalena; Tadamo, Emilia. Centrale Montemartini (en italià). 2a edició. ed. Electa, 2006. ISBN 88-370-4624-3.

## Enllaços externs

* Centrale Montemartini - Lloc web oficial
# Rostam

Rostam (persa: رستم, pronunciat [ɾostæm, ɾʊstæm]) és l'heroi nacional del Gran Iran Zabulistan en la mitologia persa i fill de Zal i Rudaba. D'alguna manera, la posició de Rostam en la tradició històrica és paral·lela a la de l'heroi Suren de Carras. La seva figura va ser dotada de moltes característiques de la personalitat històrica de Rostam. Aquest últim va estar representat sempre com el més poderós dels paladins de l'Iran, i l'atmosfera dels episodis té una forta reminiscència de l'època d'Arsaces. Va ser immortalitzat pel poeta Firdawsí del segle x en la seva epopeia Shahnameh o l'Epopeia dels Reis, que conté el folklore i la història pre-islàmica de Pérsia.

## Referències

* ↑ Firdausī. Schāhnāme die Rostam-Legenden (en alemany). Stuttgart: Reclam, 2016. ISBN 978-3-15-020465-8.

## Bibliografia

* Mateghí Amín, Haila. La Leyenda de Alejandro según el Sahname de Ferdowsi (tesi). Alacant: Universitat d'Alacant, 2014.
# Grup SM

El Grup SM és una editorial espanyola de llibres de text i de literatura infantil i juvenil, amb forta presència a Iberoamèrica. L'empresa matriu, Edicions SM, fou fundada pels religiosos marianistes d'Espanya als anys 40. El 1977, amb la idea de tornar a la societat els beneficis empresarials de l'editorial, es constituí la Fundació Santa Maria, propietària a partir d'aquell moment d'Edicions SM. Des d'aquella data, els beneficis empresarials es van destinar als diferents programes culturals i educatius de la Fundació.
El 2006, el Grup SM tingué unes vendes de 174 milions d'euros, un creixement del 4%, 13 milions d'exemplars produïts i una plantilla de 1.385 treballadors.
Formen part del grup l'Editorial Cruïlla, Ediciones SM, Acento i PPC.
Actualment el Grup SM és un grup independent amb una forta presència a Amèrica Llatina i que ocupa una posició de lideratge en la indústria del llibre de text i de la literatura infantil i juvenil. Actualment té presència a 9 països: Argentina, Brasil, Chile, Colombia, Espanya, Mèxic, Perú, Puerto Rico i República Dominicana. El grup està integrat per diverses empreses, dedicades a l'exportació, l'adaptació de projectes a plans educatius nacionals, coedicions internacionals, cessió de drets d'edició i al treball de les seus a diferents països.

## Enllaços externs

* Pàgina del grup SM Arxivat 2010-03-16 a Wayback Machine.
# Gai Juli Cèsar (avi de Juli Cèsar)

Gai Juli Cèsar (en llatí Caius Julius Caesar) va ser l'avi de Juli Cèsar, segons diuen els Fasti.
No se sap de quina branca familiar provenia. Una suposició (feta per Wilhelm Drumann, historiador alemany) diu que podria ser fill de Sext Juli Cèsar (tribú militar) i germà de Sext Juli Cèsar (cònsol 157 aC). Un senador de nom Gai Juli que va escriure una història de Roma en grec el 143 aC podria ser aquest personatge.
L'únic que se'n sap és que es va casar amb Màrcia, de qui Juli Cèsar deia que ella era descendent del rei Anc Marci. Plini esmenta un pretor que va morir sobtadament a Roma, del que només diu que es deia Cèsar, i que podria ser també aquest personatge.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 539.
# Megalechis thoracata

Megalechis thoracata és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 12,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Amazones, Orinoco i Paraguai, i rius costaners de les Guaianes i el nord del Brasil.

## Referències

* 1 2 3 «Megalechis thoracata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Mérigoux, S. i D. Ponton, 1998. Body shape, diet and ontogenetic diet shifts in young fish of the Sinnamary River, French Guiana, South America. J. Fish Biol. 52(3):556-569.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Nate Watt

Nate Watt (Denver, 6 d'abril de 1889 - Woodland Hills (Los Angeles), 26 de maig de 1968) va ser un director de cinema estatunidenc. Va dirigir 30 pel·lícules entre 1916 i 1961.

## Filmografia parcial

* The Torch Bearer (1916) (actor)
* The Man Who Would Not Die (1916)
* What Women Love (com Nate C. Watt) (1920)
* The Mad Whirl (1925; assistent del director)
* Res de nou a l'oest (All Quiet on the Western Front) (1930; assistent del director)
* Hopalong Cassidy Returns (1936)
* Trail Dust (1936)
* Mariners of the Sky (1936)
* Carnival Queen (1937)
* Rustlers' Valley (1937)
* North of the Rio Grande (1937)
* Hills of Old Wyoming (1937)
* Borderland (1937)
* Three Men in a Tub (1938, curt)
* The Awful Tooth (1938, curt)
* Law of the Pampas (1939)
* Oklahoma Renegades (1940)
* Frontier Vengeance (1940)
* Fiend of Dope Island (1961)

## Referències

* ↑ «Nate Watt». The New York Times, 2008. Arxivat de l'original el June 21, 2008. [Consulta: August 29, 2011].
# Mirtil (sicari)

Mirtil (Myrtyllus) fou un esclau o llibert romà. Va rebre una quantitat de diners de Marc Antoni o d'algun dels seus propers col·laboradors, per provocar un atemptat contra la vida de Dècim Juni Brut Albí, però la conspiració fou detectada i Mirtil fou detingut i tot seguit executat.

## Bibliografia

* Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867 (Vol. I, Vol. II i Vol. III). Vol. II MY'RTILUS pàg. 1132
# Carpiodes cyprinus

Carpiodes cyprinus és una espècie de peix de la família dels catostòmids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 66 cm de longitud total i 2.940 g de pes.

## Reproducció

És ovípar.

## Alimentació

Menja invertebrats bentònics.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica.

## Referències

* ↑ «Carpiodes cyprinus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.
* ↑ IGFA, 2001. Base de dades de registres de pesca IGFA fins al 2001. IGFA, Fort Lauderdale, Florida, Estats Units.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Etnier, D.A. i W.C. Starnes, 1993. The fishes of Tennessee. The University of Tennessee Press, Knoxville (Tennessee), Estats Units.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* uBio (anglès)
# Cavagnolo

Cavagnolo és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 30 quilòmetres al nord-est de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 2.059 habitants.
Cavagnolo limita amb els següents municipis: Brusasco, Monteu da Po, Lauriano, Moransengo i Tonengo.

## Llocs d'interès

L'abadia de Santa Fede va ser fundada pels monjos benedictins de Sainte-Foy-de-Conque (Alvèrnia, França) cap a la meitat del segle xii.
A més de les ruïnes del castell, altres llocs d'interès inclouen l'església de San Secondo, antiga església parroquial, l'ajuntament i Villa Martini, residència als turons de Cavagnolo.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 9 abril 2020].
# Rost d'en Pi

El camp conegut com a Rost d'en Pi a Argelaguer va ser un lloc d'enterrament de l'època medieval, una necròpolis dels segles xi i xii.
És una estructura amb tres lloses en posició horitzontal que constituïen una planta rectangular-trapezoïdal amb una tomba al seu interior.
Lloses molt ben posades, una al costat de l'altre creant tombes en forma de persones. Aquesta és una de les descobertes que ha fet recentment l'Ajuntament d'Argelaguer amb motiu de les obres de reposició i millora dels serveis urbanístics al nucli històric del poble.

## Referències

* ↑ Alcalde Gurt, Gabriel. «Memòries d'intervenció arqueològica. Rost d'En Pi (Argelaguer, la Garrotxa)». [Consulta: 28 setembre 2014)].
* ↑ «Troben a Argelaguer una necròpolis medieval molt ben organitzada que se situa a voltants del segle XII». Olot Televisió, 18-09-2014 [Consulta: 28 setembre 2014]. Arxivat 3 de març 2016 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 setembre 2014].