OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Flamita

La flamita és un mineral de la classe dels silicats. El nom deriva de "flama" i fa referència a l'origen del mineral per un metamorfisme de combustió a alta temperatura provocat per la combustió de combustibles fòssils.

## Característiques

La flamita és un nesosilicat de fórmula química Ca$_{8-x}$(Na,K)$_x$(SiO₄)$_{4-x}$(PO₄)$_x$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5 a 5,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu geològic de Sibèria Central, a Novosibirsk (Rússia), amb el número de catàleg: xiii-341/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Israel, concretament a la conca de l'Hatrurim, dins el consell regional de Tamar (Districte del Sud). Ha estat descrita en diferents indrets al llarg de la conca del riu al seu pas per Israel, així com a Jebel Harmun, al governorat de Quds (Cisjordània, Palestina). Aquests indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Flamite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 agost 2021].
# Festa Major del Pi

La Festa major del Pi o de Sant Josep Oriol és la festa major del barri del Pi de Barcelona. Se celebra cada any pels volts del 23 de març a les places i carrers que envolten la basílica de Santa Maria del Pi. La festa ret homenatge a sant Josep Oriol, que va néixer i viure a la Ciutat Vella la segona meitat del segle xvii. Aquest sant, molt venerat al barri, va destacar per la seva dedicació als malalts i als pobres i també perquè era molt auster, fins al punt que arribà a ser conegut amb el sobrenom de Doctor Pa i Aigua. La festa de Sant Josep Oriol se celebra des del 1995, quan l'Associació d'Amics dels Gegants del Pi i els comerciants i veïns del barri van decidir recordar la figura del sant amb un conjunt d'actes al voltant de la festivitat.

## Activitats

Molts actes són protagonitzats pels Gegants del Pi, uns dels més antics de Catalunya: la primera referència d'en Mustafà i l'Elisenda data del 1601, i la de l'Oriol i la Laia, del 1780. Pel que fa als gegants, l'any 2010, amb motiu del cinquantè aniversari de la recuperació dels Gegants i Gegantons del Pi, es van voler treure al carrer les figures originals, després de vint-i-cinc anys de mostrar-ne només les còpies. De llavors ençà, els gegants antics Mustafà i Elisenda surten una vegada l'any per inaugurar els actes festius amb un ball a la plaça. A continuació, l'Oriol i la Laia, els gegants petits originals, condueixen una cercavila pels carrerons del barri.
És una festa breu però ben intensa, farcida d'activitats de cultura popular, diverses i per a totes les edats. Durant tres dies s'escenifiquen la llegenda del sant i els atracaments del bandoler català Perot Rocaguinarda, que havia estat veí del barri i hi va deixar empremta. Entre més activitats, es destaquen la cercavila nocturna dels Gegants i Gegantons del Pi i la cercavila dels Oriols. I especialment la trobada de gegants, capgrossos i bestiari de diumenge, que amb un ball final clou tot un cap de setmana de celebracions.
El dissabte anterior a les festes, a la basílica de Santa Maria del Pi s'escenifica el Retaule de Sant Josep Oriol, una representació teatral vuitcentista que explica la vida del sant. Un centenar de persones, entre actors i músics, es vesteixen d'època per mostrar al públic la vida, els miracles, l'enterrament i la mort d'aquest sant que va ser rector de la parròquia.
Diumenge al matí es fa la Trobada de Gegants de Sant Josep Oriol. Els gegants amfitrions conviden companys seus del districte de la Ciutat Vella, de Barcelona i de tot Catalunya a fer una cercavila que recorre els carrers del Barri Gòtic i que s'acaba a la plaça de Sant Josep Oriol, on els balls de gegants són la cloenda de la festa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Festa Major del Pi». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Festa Major del Casc Antic

La Festa major del Casc Antic és la festa major del barri de Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera de Ciutat Vella de Barcelona. La Coordinadora Festa Major del Casc Antic és una organització que aplega entitats i associacions del barri que s'encarreguen cada any de les festes patronals, l'última setmana de juny.
La imatgeria festiva popular del barri és abundant i coneguda i treu el cap en diverses activitats durant la festa major. D'una banda, la Colla de Geganters del Casc Antic acull les figures dels gegants de Santa Maria del Mar, els gegants Peret i Marieta, la geganta Caterina i en Tinet el Graller, amfitrions de la trobada gegantera. I, per una altra banda, els gegants de Sant Pere de les Puel·les, parròquia del patró, fan un seguici i uns balls el mateix dia de la festivitat.

## Activitats

Hi ha activitats molt diverses i aptes per a totes les edats, com ara grans àpats populars –sopars, botifarrades, vermuts–, balls de festa major, espectacles de teatre al carrer, tallers... En aquests barris, també hi és molt viva la cultura popular; per això, en el programa festiu, hi són ben presents les activitats de caràcter més folklòric i tradicional, com ara castellers, correfocs, trobades, cercaviles i balls de gegants.
Les sardanes també tenen un espai específic en el programa, amb una audició i ballada popular el dia de Sant Pere al matí. D'una altra banda, ja fa uns quants anys que es dedica una jornada al ball de bastons, i també es fa una mostra de danses en una activitat anomenada Esbarts al carrer, organitzada per l'Esbart l'Espiga d'Or i amb la participació de grups convidats.

## Motiu

La festa ret homenatge a sant Pere, a qui s'atribueix la tasca de guardar les portes del paradís. D'aquí ve que es representi amb unes claus a la mà. Segurament el barri en va prendre el nom i el té com a patró perquè es va originar al voltant del monestir de Sant Pere de les Puel·les, a partir del segle xi.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Festa Major del Casc Antic». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Faizievita

La faizievita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom en honor de Faiziev Abdulkhak Radzhabovitch (nascut el 1938), professor i corresponsal de l'Acadèmia de les Ciències de la República de Tadjikistan.

## Característiques

La faizievita és un silicat de fórmula química K₂Na(Ca₆Na)Ti₄Li₆[Si₆O$_{18}$]₂[Si₁₂O$_{30}$]F₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2006. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4 a 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la faizievita pertany a «09.CM - Ciclosilicats, amb dobles enllaços de 6 [Si₆O$_{18}$]$^{12-}$ (sechser-Doppelringe)» juntament amb els següents minerals: armenita, brannockita, chayesita, darapiosita, eifelita, merrihueïta, milarita, osumilita-(Mg), osumilita, poudretteïta, roedderita, sogdianita, sugilita, yagiïta, berezanskita, dusmatovita, shibkovita, almarudita, trattnerita i oftedalita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la glacera Dara-i-Pioz, als Districtes de la Subordinació Republicana (Tadjikistan). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Faizievite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 gener 2020].
# Faja de las Flores

La Faja de las Flores és una petita cornisa horitzontal al vessant nord de la Vall d'Ordesa, al Parc Nacional d'Ordesa, als Pirineus aragonesos i prop de la frontera França-Espanya. Es troba a 2450 m d'altura i baix seu, s'hi troba un penya-segat d'aproximadament 1100 m de desnivell. L'amplada de la cornisa oscil·la entre els 3 i els 7 metres. Aquesta formació geològica es produí a causa de la diferent duresa de les capes rocoses posades al descobert per l'acció d'una antiga glacera.
Hi ha un sender de 3.2 km que recorre aquest balcó amb vistes al riu Arazas. A ambdós costats de la cornisa hi ha unes clavilles d'ancoratge o pitons per accedir-hi. L'excursió més comuna que la recorre dura entre sis i vuit h (dues de les quals per a fer la Faja pròpiament dita) i comença i acaba a Pradera de Ordesa (1320 m), a 8 km de Torla.
S'hi poden veure l'àguila reial i el trencalòs. Entre altres espècies vegetals, s'hi poden trobar Androsace cylindrica, Teucrium chamaedrys, Ranunculus thora, Urtica dioica, Sagina saginoides, Silene saxifraga, Thalictrum alpinum, Arabis auriculata, Coincya monensis, Saxifraga praetermissa, Saxifraga moschata, Astragalus alpinus, Malva neglecta, Epilobium anagallidifolium, Chaerophyllum aureum, Galium aparine, Omalotheca hoppeana, Artemisia umbelliformis, Arctium minus, Crepis albida, Poa trivialis, Poa compressa, Gentiana acaulis i Salyx pirenaica.

## Referències

* ↑ «Ordesa desde el aire» (en castellà). El Periódico de Aragón. Grupo Z, 18-08-2012. [Consulta: 31 juliol 2015].
* ↑ «Las sendas elevadas más escalofriantes de España» (en castellà). El Diario Vasco, 31-03-2015. [Consulta: 31 juliol 2015].
* 1 2 Bright, Michael. 1001 Natural Wonders You Must See Before You Die. Octopus - Hachette UK, 2005. ISBN 9781844036745.
* 1 2 3 Reynolds, Kev. Walks and climbs in the Pyrenees. Cicerone, 1978. ISBN 1852843284.
* 1 2 Büdeler, Roger. Pyrenäen 1: spanische Zentralpyrenäen: Panticosa bis Benasque ; 51 Touren. Múnic: Begverlag Rother, 2009. ISBN 9783763340033.
* ↑ Benito Alonso, José Luis. La vegetación del Parque Nacional de Ordesa y Monte Perdido (Pirineo Aragonés). Jolube Consultor y Editor Botánico, 2012. ISBN 9788493781149. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ Benito Alonso, José Luis. Flora y vegetación del Parque Nacional de Ordesa y Monte Perdido (Sobrarbe, Pirineo central aragonés) Bases científicas para su gestión sostenible. Barcelona: Tesis doctorals en xarxa, 2006. ISBN 8469002376.
* ↑ Benito Alonso, José Luis. Flora y vegetación del Parque Nacional de Ordesa y Monte Perdido (Sobrarbe, Pirineo central aragonés) Bases científicas para su gestión sostenible. Barcelona: Tesis doctorals en xarxa, 2006. ISBN 8469002376.
* ↑ Benito Alonso, José Luis. Guía imprescindible de las flores del Parque Nacional de Ordesa y Monte Perdido. Jaca: Jolube Consultor y Editor Botánico, 2009. ISBN 978841317769.

## Bibliografia

* Biarge, Fernando. Senderos Parque Nacional Ordesa y Monte Perdido. 100 itinerarios. Gráficas Alós, 1992. ISBN 978-8440499059.

## Enllaços externs

* La ruta a OpenStreetMap
# Fajardo

Fajardo és un municipi de Puerto Rico localitzat a la costa est de l'illa i punt principal de transport entre Puerto Rico i les seves illes. També conegut amb els noms de Los Cariduros i La Ciudad del Sol Naciente, limita al nord i a l'est amb l'oceà Atlàntic; pel sud amb Ceiba i per l'oest amb Luquillo.
El municipi està dividit en 9 barris: Cabezas, Demajagua, Fajardo Pueblo, Florencio, Naranjo, Quebrada Fajardo, Quebrada Vueltas, Río Arriba i Sardinera.

## Galeria

* Vista de l'església de Fajardo Pueblo
* Carrer al costat de la plaça de Fajardo Pueblo

## Referències

* ↑ «Fajardo». Enciclopedia de Puerto Rico. [Consulta: 7 juny 2015].
* ↑ «American FactFinder». Oficina del cens dels EUA. [Consulta: 9 juny 2015].

## Enllaços externs

* Informació de Fajardo Arxivat 2015-06-16 a Wayback Machine. a la web oficial de l'Estat Lliure associat de Puerto Rico
# Font de Sant Salvador (Altadill)

* Aquest article tracta sobre la Font de Sant Salvador d'Altadill. Vegeu-ne altres significats a « Font de Sant Salvador (desambiguació)».
La Font de Sant Salvador és una font propera al nucli d'Altadill al terme municipal de Sant Guim de Freixenet (Segarra), bastida sota el pla de Sant Salvador en una zona d'arbres i matolls, a pocs metres de la façana lateral de l'ermita de Sant Salvador.
Per poder accedir a l'interior de la font, va fer falta obrir una rasa, quedant delimitat aquest espai d'accés a partir de dos murs laterals obrats en pedra seca que atalussen el terreny. L'accés a l'interior de la font es fa a partir de l'estructura d'un quart de volta apuntada. L'espai interior és de planta rectangular, coberta amb una volta apuntada que arrenca sobre uns petits murs, bastits damunt la cinglera de roca, i capçalera plana. Finalment un brollador solcat a la mateixa roca, permet la sortida de l'aigua. Presenta un parament paredat obrat amb pedra seca, així com pedra disposada amb cantells per obrar la volta apuntada.

## Referències

* ↑ «FONT DE SANT SALVADOR». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 gener 2016].
# Flash Gordon (àlbum)

Flash Gordon és el novè àlbum d'estudi de la banda Queen, fet per a la banda sonora de la pel·lícula de ciència-ficció Flash Gordon llançat en 8 de desembre de 1980. L'àlbum va ser publicat, justament, el mateix dia de l'assassinat de John Lennon. Va ser la primera vegada que la banda va entrar en estudi per a produir tota la música sonora d'una pel·lícula per al cinema. Amb excepció de les cançons de "Flash's Theme" i "The Hero" el disc és tot instrumental, amb un fort ús de sintetitzadors que la banda havia adherit recentment. L'àlbum va aconseguir el 42º lloc en el Billboard Hot 100 i també, va arribar al 39 ° lloc en el Top 100 de la Cash Box.

## Llista de cançons

* "Flash's Theme" (Brian May) - 3:22
* "In The Space Capsule (The Love Theme)" (Roger Taylor) – 2:21
* "Ming's Theme (In The Court Of Ming The Mercilles)" – 2:53
* "The Ring (Hypnotic Seduction Of Dale)" – 1:15
* "Football Fight" – 1:29
* "In The Death Cell (Love Theme Reprise)" (Roger Taylor) – 2:26
* "Execution Of Flash" (John Deacon) – 0:43
* "The Kiss (Aura Ressurrects Flash)" – 2:11
* "Arboria (Planet Of The Tree Men)" (John Deacon) – 1:41
* "Escapi From The Swamp" (Roger Taylor) – 1:37
* "Flash To The Rescue" (Brian May) – 2:47
* "Vultan's Theme (Attack Of The Hawk Men)" – 1:15
* "Battle Theme" (Brian May) – 2:20
* "The Wedding March" (Brian May) – 0:56
* "Marriage Of Dale And Ming (And Flash Approaching)" (Brian May/Roger Taylor) – 2:04
* "Crash Dive On Mingo City" (Brian May) – 0:46
* "Flash's Theme Reprise (Victory Celebration)" (Brian May) – 1:39
* "The Hero" (Brian May) – 3:31

## Referències

* ↑ «Flash Gordon (Original Soundtrack) - Queen». Allmusic. [Consulta: 16 dezembro 2014].
* ↑ Moura, Gabriel. «Flash Gordon (1980) – Queen – #8». Resumo de livro, 30-07-2019. [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ [Consulta: 25 febrer 2021].

## Enllaços externs

* http://comics.cro.net/e-flash.html
# Festival Blues de Barcelona

El festival de blues de Barcelona és un festival de blues que se celebra a la ciutat comtal des de 2003 organitzat per l'associació Capibola. La primera edició es deia Festival de Blues de Nou Barris, encara que en edicions posteriors adoptà el nom actual.

## Història

El festival té com a objectiu fundacional el posar el blues a l'abast de tota mena de públics. El festival va més enllà de l'estrictament musical, perquè té un marcat caràcter social, no només pel seu caràcter gratuït, que permet l'accés obert als seus concerts, sinó també per la seva programació de caràcter solidari, com els concerts en centres de la tercera edat, hospitals i presons, que permeten l'accés al blues a públics i col·lectius socials que es troben fora dels circuits musicals habituals.
Una altra característica d'aquest festival és la promoció de la cultura del blues més enllà dels canals habituals amb iniciatives com el Concurs literari de relats de Blues o les master class i els picnics de blues, que permeten apropar el gènere al públic no inicialment interessat o que no té un coneixement previ d'aquesta música.

## Participants

Al llarg de la seva història pels escenaris del Festival de Blues de Barcelona han passat artistes de talla internacional com Barrelhouse Chuck, Frank Muschalle, Mitch Woods, Paul Lamb Guitar Crusher, o Carl Sonny Leyland, Jan Jaques Milteau, entre molts altres, que han compartit el seu art amb les primeres figures del panorama català i espanyol com Big Mama, Mingo Balaguer, Lluís Coloma, Amadeu Casas, August Tharrats, Dani Nel·lo,

## Referències

* 1 2 «El Festival de Blues de Barcelona llega a las cárceles de Wad-Ras y La Modelo». La Vanguardia, 06-09-2011 [Consulta: 28 desembre 2011].
* 1 2 3 4 «El Festival de Blues de Barcelona programa una docena de conciertos gratuitos». La Vanguardia, 02-09-2010 [Consulta: 28 desembre 2011].
* ↑ «El Festival de Blues de Barcelona sona entre reixes». Bcn.cat [Consulta: 28 desembre 2011].
* ↑ «Concurs literari de relats de Blues». Arxivat de l'original el 2008-11-20. [Consulta: 16 febrer 2009].

## Enllaços externs

* Pàgina Web del Festival
# Fluorcalciomicrolita

La fluorcalciomicrolita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup de la microlita. Rep el nom segons la convenció, pel seu contingut dominant en fluor i calci, i per la seva relació amb altres minerals del grup de la microlita.

## Característiques

La fluorcalciomicrolita és un òxid de fórmula química (Ca,Na)₂(Ta,Nb)₂O₆F. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2012, sent publicada per primera vegada el 2013. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 4 i 5.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Volta Grande, situada a la localitat de Nazareno, a Minas Gerais (Brasil). Tot i tractar-se d'una espècie gens habitual ha estat descrita en diferents indrets de tots els continents del planeta a excepció d'Oceania i l'Antàrtida.

## Referències

* ↑ «Fluorcalciomicrolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 agost 2021].
# Fluorcalciopiroclor

El fluorcalciopiroclor és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup del piroclor. Rep el nom per la composició química i per la relació amb el piroclor.

## Característiques

El fluorcalciopiroclor és un òxid de fórmula química (Ca,Na)₂(Nb, Ti)₂O₆F. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013, sent publicada per primera vegada el 2017. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del laboratori d'estructura cristal·lina de l'institut de recerca científica de la Universitat de Geociències de la Xina, a Beijing, amb el número de catàleg: xi-81.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de Bayan Obo, situat a la localitat de Baotou, a Mongòlia Interior (República Popular de la Xina). Tot i tractar-se d'una espècie no gaire habitual ha estat descrita en tots els continents del planeta a excepció d'Oceania i l'Antàrtida.

## Referències

* ↑ «Fluorcalciopyrochlore» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 agost 2021].
# Forni di Sopra

Forni di Sopra (friülà For Disore) és un municipi italià, dins de la província d'Udine. És situat dins la Val Tagliamento, a la Cjargne. L'any 2007 tenia 1.078 habitants. Limita amb els municipis de Cimolais (PN), Claut (PN), Domegge di Cadore (BL), Lorenzago di Cadore (BL), Forni di Sotto, Sauris i Vigo di Cadore (BL).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Luigino Antoniacomi | Llista cívica |
# Francesc Gamis

Francesc Gamis va néixer al segle xvi, probablement a Barcelona.

## Biografia

Donzell i cavaller així com Doctor en dret civil i canònic i catedràtic de Concili de Trent.i de Cànons fins a l'any 1596 o més, motiu pel qual va obtenir aquesta càtedra a perpetuïtat. Exercí d'advocat a Barcelona i fou assessor jurídic municipal. L'any 1585 va ser nomenat delegat pel consistori per viatjar a Montsó per participar d'una audiència amb el rei i oferir-li la ciutat i demanar-li que torni a visitar Barcelona. Obtingué el càrrec de conseller tercer entre 1587 i 1588, més endavant ascendí a Conseller en cap, entre els anys 1603-1604. Va ser nomenat rector de l'Estudi General l'any durant el període comprès entre 1604-1606, càrrec que compaginà el primer any amb el de conseller en cap.
Durant el seu rectorat es produïren diversos aldarulls, que portaren als estudiants, el 10 de gener de 1606, a calar foc al domicili particular de Gamis, degut a la seva insistència en no suspendre les classes i voler acabar amb els insults, les provocacions i els abusos.
Com a advocat, va representar alguns professors davant el Consell de Cent a causa de la prohibició de vot en les oposicions universitàries.
Més endavant va ser jutge de l'Audiència entre 1608 i 1628.
Va morir al segle xvii.

## Referències

* ↑ Fernandez Luzón, Antonio. (en castellà). Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2003, p. 661 [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ Pérez Bastardas, Alfred; Scholz, Víctor. El govern de la ciutat de Barcelona 1249-1986. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 1982, p. 41.
* ↑ Fernandez Luzón, Antonio. (en castellà). Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2003, p. 91 [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ Fernandez Luzón, Antonio. (en castellà). Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2003, p. 91 [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ Fernandez Luzón, Antonio. (en castellà). Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2003, p. 186 [Consulta: 9 febrer 2016].

## Bibliografia

* Fernandez Luzón, Antonio. La Universidad de Barcelona en el s. XVI. v. I-III. Barcelona, Universitat Autònoma de Barcelona, 2003. Disponible a Catàleg de tesis doctorals en versió digital UAB Arxivat 2016-02-16 a Wayback Machine.
* Pérez Bastardas, Alfred. El Govern de la ciutat de Barcelona, 1249-1986 . Barcelona, Ajuntament de Barcelona, 1986. Disponible a Catàleg de les biblioteques de la UB
# Francesc d'Assís Galí i Solà

Francesc d'Assís Galí i Solà (Camprodon, Segle XIX – Barcelona, 1914) fou un sacerdot escolapi i pedagog català.

## Biografia

Residí a Mataró on va ser professor de geografia i història, almenys des de 1870, del Colegio Catalunya / Valldemia. Fundà una escola per a noies, la qual es fusionà amb la del Sagrat Cor del carrer de la Coma: la dirigí de 1874 a 1878. Director dels socis acadèmics de l'Ateneu Mataroní i membre de la seva junta de govern. Es traslladà a Barcelona i hi fundà amb el llicenciat don Antoni Raja l'Acadèmia Balmes, nom amb el qual retia homenatge al filòsof vigatà en contra de les tendències catòliques integristes. Era d'ensenyament de batxillerat i estava situada a la part alta del Passeig de Gràcia, coneguda com els Jardinets de Gràcia. El 1899 l'Escola Pia es va fer càrrec d'aquest col·legi. Mossèn Francesc era membre de la Reial Acadèmia de la Història i comanador de la Reial Orde d'Isabel II d'Espanya.

## Obres

* Francesc d'Assís GALÍ I SOLÀ Devocionario de infantes Barcelona: Imp. de Luis Tasso, 1887.
* Josep MORER; Francesc d'Assís GALÍ I SOLÀ: Historia de Camprodon. Barcelona: Imp. de Pedro Casanovas, 1879.

## Bibliografia

* Joan FLORENSA: El projecte educatiu de l'Escola Pia de Catalunya (1683-2003): una escola popular. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Societat d'Història de l'Educació als Països de Llengua Catalana; Escola Pia de Catalunya, 2010; pàg. 326.
* Ramon REIXACH I PUIG: Els orígens del catolicisme social contemporani a Mataró. Dels inicis de la revolució industrial a la primera guerra mundial. Premi Iluro de Monografia Històrica 2009. Mataró: Fundació Caixa Laietana, 2010; pàg. 179-180