OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Adonis dels Pirineus

L'adonis dels Pirineus o adonis pirinenc (Adonis pyrenaica), és una planta herbàcia ranunculàcia. Habita als Pirineus i també a la serralada cantàbrica i en alguns punts dels Alps, fins als 2600 m d'altura. També rep els noms de boligs i ull de perdiu, i hi ha la varietat lingúística bolits.

## Descripció

És una planta perennifòlia que arriba a fer de 10-45 cm d'alt. Fruits en aqueni de 6-7 mm.

## Taxonomia

Adonis pyrenaica, va ser descrita per Augustin Pyrame de Candolle i publicada a Flore Française ed. 3, 5: 635, l'any 1815.
És molt semblant a l'espècie verinosa Adonis vernalis

### sinònims

* Adonanthe pyrenaica (DC.) Spach
* Adonis alpina Rouy & Foucaud
* Adonis apennina Schouw ex DC.
* Adonis distortoides Bonnier
* Chrysocyathus pyrenaicus (DC.) Chrtek & Slavíková
* Cosmarium pyrenaicum Dulac

## Referències

* 1 2 «Adonis pyrenaica». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 6 març 2022].
* ↑ Adonis pyrenaica a Flora Vascular
* ↑ Adonis pyrenaica en Trópicos
* ↑ Adonis pyrenaica a PlantList
# Lino Del Fra

Pasqualino Del Fra anomenat Lino Del Fra (Roma, 20 de juny de 1927 - 19 de juliol de 1997) va ser un director de cinema i guionista italià.

## Biografia

El seu treball cinematogràfic va estar marcat per la col·laboració amb la seva esposa, la realitzadora Cecilia Mangini.
L'any 1977, Lino Del Fra va aconseguir el Lleopard d'or del Festival de Locarno pel film Antonio Gramsci: i giorni del carcere.

## Filmografia
### Com a director

* 1962: All'armi, siam fascisti
* 1963: I misteri di Roma
* 1970: La Torta in cielo
* 1977: Antonio Gramsci: i giorni del carcere
* 1994: Klon

### Com a guionista

* 1962: All'armi, siam fascisti
* 1973: La Villeggiatura
* 1977: Antonio Gramsci: i giorni del carcere

## Referències

* ↑ Povoledo, Elisabetta «A Legendary Documentary Maker Closes ‘an Open Wound’» (en anglès). The New York Times, 24-01-2020. ISSN: 0362-4331.
* ↑ «La torta in cielo (1973) di Lino Del Fra - Recensione | Quinlan.it» (en italià), 25-12-2020. [Consulta: 30 març 2021].
* ↑ «Explica .co – Latest news from around the world» (en anglès americà). [Consulta: 30 març 2021].
* ↑ «- YouTube». [Consulta: 30 març 2021].
# Territori d'Arkansas

El Territori d'Arkansas, inicialment organitzat com el Territori d'Arkansaw i creat a partir d'una porció del Territori de Missouri, va ser un territori organitzat incorporat als Estats Units que va existir del 2 de març de 1819 fins al 15 de juny de 1836, quan l'extensió final del territori va ser admesa dins la Unió com l'Estat d'Arkansas.
# Pier Carlo Padoan

Pier Carlo Padoan, nascut Pietro Carlo Padoan (Roma, 19 de gener de 1950) és un economista i polític italià.

## Biografia

Director Executiu per Itàlia del Fons Monetari Internacional del 2001 al 2005 –(amb la responsabilitat sobre Grècia, Portugal, San Marino, Albània i Timor Oriental), ha estat anomenat vicesecretari general adjunto de l'OCDE l'1 de juny de 2007, convertint-se en cap d'economia l'1 de desembre en 2009. Des del 21 de febrer de 2014 és el Ministre d'Economia i Hisenda del Govern Renzi.
Graduat a Roma, va participar de jove amb articles de pensament keynesià en la revista Crítica marxista. En particular, els anys setanta va prendre part al debat econòmic de l'esquerra, on apareix influït per la tesi de l'economista polonès Michał Kalecki. Més tard va anar com a professor a la Universitat de Roma La Sapienza, al College of Europe de Bruges i a Varsòvia, la Universitat Lliure de Brussel·les, la Universitat d'Urbino, i la Universitat de Tòquio.

### Ministre d'Economia

El 21 de febrer de 2014 va ser escollit per Matteo Renzi per ocupar el lloc de Ministre d'Economia del seu govern. Es trobava en aquest moment del nomenament a Sydney i al no poder arribar a temps per al seu jurament el 22 de febrer junt amb els altres ministres, ho va fer el següent dilluns 24 de febrer de 2014.

## Honors

* Grand oficial de l'Orde al Mèrit de la República Italiana Roma, 29 de novembre de 2011. Per iniciativa del President de la República Italiana.

## Referències

* ↑ Pier Carlo Padoan Arxivat 2014-04-15 a Wayback Machine. - I Cinquantamila giorni dell'Italia unita - Corriere della Sera (italià)
* 1 2 3 «Ministro» (en italià). Ministero dell'Economia. [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ «Il ministro Padoan oltre Keynes. Nel'75» (en italià). Il Manifesto, 21 de febrer 2014 [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ «Padoan via da Sydney non giurerà oggi. Sua prima indicazione: evitare trappola della bassa crescita» (en italià). Rai News. [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ «Governo: Padoan ha prestato giuramento da ministro», 24-2-2014. Arxivat de l'original el 2014-03-27. [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ «Padoan Prof. Pier Carlo - Grande Ufficiale Ordine al Merito della Repubblica Italiana». quirinale.it. [Consulta: 16 agost 2014].
# Cantó de Mézières-Est

El cantó de Mézières-Est és un cantó francès del departament de les Ardenes, situat al districte de Charleville-Mézières. Compta amb 1 municipi i part del de Charleville-Mézières.

## Municipis

* Charleville-Mézières (part)
* La Francheville

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1976 | M. Pétrisot | PCF |
| 1976-1982 | Roger Mas | PS |
| 1982-1998 | Lucien Bauchart | PS |
| 1998-2001 | Claudine Ledoux | PS |
| 2001- | Bruno François | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | - | - | - | 19.051 | 19.311 | 17.083 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Hatiora epiphylloides

Hatiora epiphylloides és una espècie del gènere Hatiora que pertany a la família de les cactàcies.

## Descripció

És de creixement epífit i arbustiu amb la seva majoria les tiges són arquejades. Els segments de la tija són aplanats de color verd clar de 2 a 3 centímetres de llarg i d'ample i 1,5 centímetres. Tenen molt petites arèoles sense espines. Les flors són de color groc sulfurós d'1 a 2 centímetres de llarg.

## Distribució

És comuna als estats brasilers de Minas Gerais, Rio de Janeiro i São Paulo en altituds de 800 a 2000 metres.

## Taxonomia

La planta va ser descrita en la primera descripció com a Rhipsalis epiphylloides el 1935 per Paulo Campos Porto i Erich Werdermann. Franz Buxbaum la va posar el 1957 en el gènere Hatiora.

### Etimologia

* Hatiora: nom genèric atorgat en honor del matemàtic, astrònom i explorador anglès Thomas Harriot (1560-1621), en forma d'un anagrama del seu nom.
* epiphylloides epítet que prové de la paraula grega -oides "semblant" i del nom del gènere Epiphyllum i es refereix al fet que s'assemblen a aquestes branques.

### Subespècies

Es distingeixen les següents subespècies:
* Hatiora epiphylloides subsp. epiphylloides: Les plantes són més grans, les tiges en l'àpex no són àmplies.
* Hatiora epiphylloides subsp. bradei (Porto & A. Cast.) Barthlott & N.P.Taylor: Les plantes són més petites, les tiges en l'àpex són àmplies. Aquesta subespècie és una cactàcia poc coneguda, inusual entre el seu aspecte i tacte com a cactus. Forma part del subgènere Rhipsalidopsis. És un epífit que creix als estats brasilers de Rio de Janeiro i São Paulo, a la Serra do Mar i la Serra da Bocaina, en el bosc Atlàntic, a una altitud de 1000 msnm. En diferents graus, la base de les tiges són més primes i porten només unes arèoles laterals. Una forma extrema de l'arèola lateral que falta, que només es produeix en cultiu. Fa 80 cm de llarg i les flors són de color groc, de 20 mm de llarg.

## Referències

* ↑ Jahrbuch der Deutschen Kakteen-Gesellschaft in der Deutschen Gesellschaft für Gartenkultur. Band 1, 1935, S. 47.
* ↑ Urs Eggli, Leonard E. Newton: Etymological Dictionary of Succulent Plant Names. Springer, Berlin/Heidelberg 2010, ISBN 978-3-642-05597-3, S. 76.

## Bibliografia

* Anderson: Das große Kakteen-Lexikon. Eugen Ulmer KG, Stuttgart, 2005 (übersetzt von Urs Eggli). ISBN 3-8001-4573-1, S. 341–342.
* Hunt D.R. et al. (2006): The new cactus lexikon. DH Books, Miborn Port, England. ISBN 0-9538134-5-2
* Anderson H.F. et al. (2001): The cactus family. Timber Press, Portland, Oregon, USA. ISBN 0-8819249-8-9
# Rosa Zárate

Rosa Zárate (Quito, Equador, 1763 - Ibídem, 1813), va ser una feminista equatoriana involucrada en el procés de revolucions independentistes de segle xix a Amèrica Llatina.

## Biografia

Rosa Zárate, filla de Mariana Ontaneda Orbe i Gabriel Zárate Gardea. Es va casar amb Nicolás de la Peña Maldonado. Ella i el seu marit es van dedicar a lluitar per la independència de la República, és considerada una de les dones emblemàtiques de la independència juntament amb Manuela Cañizares, instant al seu espòs i amics en la lluita per la llibertat.
Va ser acusada doblement per concubinat amb Nicolás de la Peña i un altre per assassinat el 1795.
Ella va estar present en la defensa dels barris de Quito després de la matança del 2 d'agost de 1810. Es van fer presents en l'atac en contra del Conde Manuel Ruiz Urries de Castilla, que va ser arrossegat pel Cabildo, apunyalat i encadenat al lloc on va morir tres dies després.
En 1813 va sorgir una repressió on hi va haver diversos perseguits polítics, entre ells Rosa Zárate, Nicolás de la Peña i la seva nora Rosaura Vélez. Es van veure obligats a sortir de Quito i marxar per les selves rumb a Esmeraldas.
El 17 de juliol de 1813, als voltants de La Tola i Esmeraldas va ser capturada al costat del seu marit per Toribio Montes, que va ordenar degollar i col·locar els seus caps en pals en una plaça principal a manera d'escarment.
El professor Fernando Jurado Noboa, en el llibre Esclavitud en la costa pacífica anota que després d'oposar tenaç resistència, cauen presoners el grup de Peña i el 4 de juliol de 1813 es va se'ls afusellar a Tumaco, complint-se així la sentència dictada pel fiscal San Miquel, el 20 de març de 1813, donant fi a la vida heroica d'aquells rebels de la Revolució de Quito.
En memòria de Rosa Zárate, s'han nomenat alguns centres educatius femenins a tot el país, com la principal escola de nenes de l'cantó Salcedo, i la capçalera cantonal d'un cantó de Las Esmeraldas.

## Referències

* 1 2 «Zarate Rosa - Historia del Ecuador» (en espanyol europeu). enciclopediadelecuador.com, 31-03-2016. [Consulta: 26 setembre 2021].
* ↑ Goetschel, Ana María; Chiriboga, Lucía. «Re/construyendo historias de mujeres ecuatorianas» p. 8,16. Manthra Editores, 2010. [Consulta: 26 setembre 2021].
* ↑ «El martirio de Rosa Zárate y Ontaneda» (en castellà). Diario el Norte, 19-08-2015. [Consulta: 26 setembre 2021].
* ↑ Goetschel, Ana María; Chiriboga, Lucía. «Re/construyendo historias de mujeres ecuatorianas» p. 17. Manthra Editores, 2010. [Consulta: 26 setembre 2021].
* ↑ «Mujeres de la revolución Quiteña». Diario La Hora., 28-01-2016. Arxivat de l'original el 2016-01-28. [Consulta: 26 setembre 2021].
# Al-Mudhàffar Àhmad

Al-Màlik al-Mudhàffar Àhmad ibn al-Muàyyad Xaykh —àrab: الملك المظفر أحمد بن المؤيد شيخ, al-Malik al-Muẓaffar Aḥmad ibn al-Muʾayyad Xayẖ—, més conegut simplement com al-Mudhàffar Àhmad, fou soldà mameluc de la dinastia burjita o circassiana (1421).
El 14 de gener de 1421 va morir el sultà al-Muàyyad Xaykh, poc després que el seu fill Ibrahim, que es diu que potser fou víctima de la gelosia del seu pare després dels seus èxits a Anatòlia, si bé no hi ha cap prova. El successor fou el segon, Àhmad, designar com a successor pel pare, però que no tenia més que 17 mesos quan fou proclamat sultà amb el títol d'al-Mudhàffar. El regent designat, estava en campanya i l'atabeg as-Sàlih Nàssir-ad-Din Muhàmmad ibn Tatar es va casar amb la vídua i mare del sultà i el va deposar ocupant el tron menys de vuit mesos més tard (1421).

## Notes

* ↑ André Clot, L'Égypte des Mamelouks 1250-1517. L'empire des esclaves, capítol "La guerre d'Anatolie".
* ↑ André Clot, L'Égypte des Mamelouks 1250-1517. L'empire des esclaves, capítol "Barsbay un grand règne".

## Bibliografia

* André Clot, L'Égypte des Mamelouks 1250-1517. L'empire des esclaves
* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Mamluks".
# Lluís Elias i Bracons

Lluís Elias i Bracons (Sabadell, 1896 - Barcelona, 3 de maig de 1953)
va ser un dibuixant i comediògraf català, germà de Francesc i de Feliu Elias i Bracons, conegut pel pseudònim Anem. Va col·laborar a diverses revistes com Nanu (1915), La Campana de Gràcia, L'Esquella de la Torratxa, Papitu, etc. De 1920 a 1931 va residir a París i quan va tornar es va dedicar al teatre. Va formar part del grup dels sis, juntament amb Alfred Pascual i Benigani, Marcel·lí Porta i Fernanda, Helios Gómez, Josep Bartolí i Guiu i Joan Baptista Acher Shum.

## Obra dramàtica

* 1934. Or i fang.
* 1934. Montparnasse.
* 1934, Madame. Estrenada l'11 de març per la companyia Pujol-Fornaguera, al Teatre del Centre Catalanista Badaloní, de Badalona; i el 17 de novembre, per la companyia Nicolau-Martori al Teatre Poliorama de Barcelona.
* 1934, abril. El fill del senyor Gold. Estrenada al Centre Catalanista Badaloní.
* 1934, 23 desembre. La família Bartolí. Estrenada al Teatre del Foment Autonomista Català, de Barcelona.
* 1935, 13 de febrer. Lilí vol viure. Estrenada al Coliseu Pompeia de Barcelona.
* 1935, agost. Quan els reis es tornen homes.
* 1935, 15 novembre. Amàlia, Amèlia i Emília. Estrenada al Novetats de Barcelona, per la companyia Nicolau-Martori.
* 1936, 28 de gener. Barris baixos. Estrenada al Gran Teatre Espanyol de Barcelona per la companyia de Maria Vila i Pius Daví. Se'n va fer una adaptació cinematogràfica.
* 1936, 6 de novembre. Ombres del port
* 1936, 31 de desembre. Marits pecadors. Estrenada al Teatre Romea de Barcelona.
* 1939, abril. Pasó la hermana blanca.
* 1946, 20 de desembre. Hermínia o l'auca d'una soltera. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1948, 7 de març. Baltasar. Estrenada al Coliseu Pompeia de Barcelona.
* 1948, 5 d'agost. Blancanegra.
* 1948, 14 d'octubre. Baltasar. Estrenada al teatre Victòria de Barcelona.
* 1949, 4 de febrer. Refugi de pecadors. Estrenada al teatre Victòria de Barcelona.
* 1949, abril. Mujeres de amor
* 1950, octubre. Cuqui Flequillo. Amb la col·laboració d'Antonio de Armenteras
* 1951. La neta de París.
* 1951, 6 de febrer. Bala perduda. Estrenada al Teatre Romea de Barcelona.
* 1951, 6 de juliol. La nimfa del bikini.
* 1952. Joc de dames.
* 1952, 19 d'octubre. El tren de tres quarts de quinze Estrenada al Club Helena de Gràcia, Barcelona.
* 1953, gener. El penúltimo suspiro. Estrenada al Teatre Talia de Barcelona i protagonitzada per Paco Martínez Soria.
* 1953, 15 de gener. La tercera vegada. Estrenada al Teatre Romea de Barcelona.
* 1953, 21 de maig. Comèdia de dones.
* 1957, 4 de desembre. Romeu: de 5 a 9 Amb col·laboració de Valentí Moragas i Roger. Protagonitzada per Joan Capri.

## Referències

* ↑ «Lluís Elias i Bracons». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ De Cala, Manuel «En el Victoria». El Noticiero Universal, 15-10-1948 [Consulta: 5 març 2020].

## Bibliografia

* Capdevila i Herrero, Jaume «dibuixant amb l'esquerra. els ninotaires de la premsa d'ERC durant la república». La Gazeta, n.2, 2010, p.7 [Consulta: 19 maig 2014].
# Territori d'Idaho

El Territori d'Idaho va ser un territori organitzat incorporat als Estats Units que va existir del 3 de març de 1863 al 3 de juliol de 1890, quan va ser admès dins la Unió com l'Estat d'Idaho. Cobria el territori dels actuals estats d'Idaho i Montana, i quasi tot l'actual estat de Wyomin, a excepció d'un cantó a l'extrem sud-est de l'estat. La primera capital va ser Lewiston (Idaho), fins que el 1866 va passar-ho a ser Boise.
L'any 1887 va estar a punt de ser dividida entre els estats de Washington al nord i de Nevada al sud, però el President Grover Cleveland va refusar de signar-ne l'autorització. Dos anys més tard, la Universitat d'Idaho es va establir a Moscow, al nord, en comptes d'Eagle Rock (que era com es coneixia l'actual ciutat d'Idaho Falls), al sud, cosa que va ajudar a alleugerir els ressentiments dels habitants del nord per haver perdut la capitalitat del territori. L'any següent va esdevenir el 43è estat dels Estats Units.
# Cantó de Mülhausen-Nord

El cantó de Mulhouse-Nord (alsacià kanton Milhüüsa-Nord) és una divisió administrativa francesa situat al departament de l'Alt Rin i a la regió del Gran Est

## Composició

El cantó aplega 1 comunes :
| Nom alsacià | Nom francès | Nom alemany |
| Barri Nord de Milhüüsa | Mulhouse | Mülhausen |

## Conseller general de l'Alt Rin

* 2001-2010: Gilbert Buttazzoni

## Enllaços externs

* Cantó de Mulhouse-Nord al Web del Consell General Arxivat 2006-11-16 a Wayback Machine.
* Portal del cantó de Mulhouse Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
# Divisió de Saran

La divisió de Saran és una entitat administrativa de Bihar, Índia. Fou creada el 23 d'abril de 1991 per segregació de la divisió de Tirhut té la capital a Chapra, integrada el 2005 per tres districtes:
* Districte de Saran
* Districte de Siwan
* Districte de Gopalganj

## Referències

* ↑ «Divisions». Arxivat de l'original el 2009-10-05. [Consulta: 1r desembre 2009].
# Rosa blanca

Rosa Blanca és una pel·lícula de 1961 dirigida per Roberto Gavaldón amb un argument de B. Traven i protagonitzada per Ignacio López Tarso que va arribar a ser censurada pel govern mexicà. Relata la cobdícia de les corporacions estrangeres (en vespres de l'expropiació petroliera), el seu poc respecte per la dignitat humana en despullar i assassinar la gent, amb "la llei" al seu favor, per a apoderar-se de les seves terres i així capitalitzar l'or negre.

## Sinopsi

És la història d'un pagès habitant de la regió veracruzana, propietari de la hisenda Rosa Blanca on es troba petroli, la qual cosa li ocasiona un conflicte molt seriós amb les companyies petrolieres estatunidenques instal·lades a la zona, ja que aquestes intenten costi el que costi d'apoderar-se de les seves terres malgrat la negativa d'aquest de vendre-les-hi. Durant la trama es desenvolupa una invitació molt cordial per part dels directius de la companyia petroliera als Estats Units on tracten de diferents maneres de convèncer-lo que vengui la hisenda. Com això no succeeix, quan torna a Mèxic, és desaparegut i mai més retorna a casa. Dies després la companyia petroliera pren possessió de la hisenda començant la seva destrucció i la formació del camp petrolier per a l'explotació. La cinta fa referència en la seva seqüència final i amb enfocament documental i històric a l'expropiació petroliera decretada pel llavors president de la república, general Lázaro Cárdenas, el 18 de març de 1938.

## Repartiment

Ignacio López Tarso, Christiane Martel, Reinhold Olszewski, Rita Macedo, Begoña Palacios, Carlos Fernández, John Kelly, Luis Beristáin, Tony Carbajal, Alejandro Ciangherotti, Fernando Wagner, Katherine Welsh, Claudio Brook, George Neale, Pedro Galván, Eugenio Rossi, David Reynoso, Aurora Clavel, José Torvay, Enrique Lucero.

## Antecedents

El 1961, durant el mandat presidencial de Adolfo López Mateos l'equip creatiu conformat per Roberto Gavaldón i B. Traven (autor de Macario, Canasta de cuentos mexicanos, i altres obres costumistes), va decidir fer una polèmica cinta- basada en una novel·la del propi Traven, La Rosa Blanca. Adaptada al cinema per Emilio Carballido i el propi Gavaldón, no van voler errar-li a l'èxit i de nou van cridar a l'extraordinari actor Ignacio López Tarso per a filmar aquesta història situada uns anys abans, i just en un dels moments històrics més importants de Mèxic: l'expropiació del petroli de 1938. Rosa Blanca va córrer amb la mateixa sort (és a dir, censura) que altres pel·lícules que mostraven la part de la realitat i tocava fibres sensibles en l'àmbit polític -i aquesta en particular- que ensenyava com les companyies petrolieres explotaven als petits propietaris a Mèxic. Per aquesta raó la pel·lícula seriosa estrenada en 1972.

## Premis

En 1973 la cinta va ser nominada a 2 premis Ariel un dels quals li va ser atorgat a Ignacio López Tarso com a millor actor.

## Referències

* ↑ La Rosa Blanca, una película maldita sobre el oro negro, vagabunda.mx, 27 de juliol d 2017
* ↑ El cine maldito en México Arxivat 2020-02-20 a Wayback Machine., per Jean Nakamichi
* ↑ Rosa Blanca a cinema22

## Enllaços externs

* Rosa blanca a YouTube
# Israel Zangwill

Israel Zangwill (Londres, 21 de gener del 1864 – Midhurst (West Sussex), 1 d'agost del 1926) fou un escriptor britànic, novel·lista, assagista, dramaturg, periodista i teòric del sionisme. Membre de l'Organització Sionista Mundial, la va deixar en 1905 i va fundar l'Organització jueva territorial, amb l'objectiu de crear un Estat jueu a Palestina.

## Biografia

Israel Zangwill va néixer en una família de jueus russos emigrants. Després d'exercir la professió de mestre, va fundar un periòdic humorístic, Ariel, que va dirigir durant molts anys. Alhora, va publicar els seus primers llibres, incloent-hi el seu únic «polar»: El Gran Misteri de l'Arc (1891), considerat la primera novel·la policíaca en "habitació tancada". El 1928, el llibre s'adaptarà a la pantalla gran, amb el títol Perfect Crime. Aquesta és una de les primeres pel·lícules sonores.
El 1894, apareix El rei de Schnorrers, novel·la curta que es va convertir en un clàssic de l'humor jueu.
Amb Els nens del Gueto, que representa la comunitat jueva a l'est de Londres, Zangwill coneix un gran èxit. Aquesta novel·la va aconseguir tals rècords de vendes tals que va ser qualificada de "bestseller". Aquest treball i les següents novel·les i històries li van valer el sobrenom de "Dickens Jueu" i el col·loca entre els escriptors britànics més importants de la seva època. Després d'adaptar Nens del gueto per al teatre, representa a Nova York les seves parts principals, incloent-hi The Melting Pot (El Gresol), metàfora per designar la societat americana.
Mentrestant, Zangwill examina l'auge de les amenaces a la comunitat jueva d'Europa en els anys 1880 i 1890: els pogroms de Rússia i Polònia, disturbis antisemites de Londres quan es donaven els crims de Jack l'Esbudellador, el Cas Dreyfus a França. És un dels primers a advocar per la creació d'una Llar nacional jueva És per això que Theodor Herzl va a veure'l a Londres tot pronunciant aquesta frase que s'ha mantingut com a històrica: "Ajuda'm a construir l'estat jueu".
Apareixen, però dissensions cada vegada més clares entre els dos corrents representats per Herzl i Zangwill, la qual cosa es veurà entre el primer Congrés a Basilea i el setè, el de 1905. El sionisme pròpiament dit s'oposa al territorialisme En altres paraules, els dos moviments no estan d'acord sobre l'elecció de Palestina com un lloc per establir una "llar nacional jueva". El sionisme de Herzl en sortirà victoriós, i resta consagrat alguns anys més tard per la Declaració Balfour de 1917. Amb el declivi de l'opció territorialista, Zangwill s'allunya de la política i dedicarà les seves energies a defensar l'emancipació de la dona.
Israel Zangwill es va casar amb Edith Ayrton, filla del físic William Edward Ayrton (1847-1908). El seu fill, Oliver Zangwill (1913-1987), va ser un famós psicòleg. Louis Zangwill, el germà menor d'Israel, va ser també un escriptor, i un jugador d'escacs conegut.