OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torrents (Manlleu)

Torrents és una masia del municipi de Manlleu (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia de planta rectangular coberta a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana, que es troba orientada a ponent. El portal, situat al centre, té la dovella central decorada. A la part dreta hi ha un cos central annexionat cobert a un vessant i destinat al bestiar. Formant angle recte amb la casa hi ha un cos de galeries sostingudes per pilars que consten de planta baixa i primer pis, cobertes a doble vessant. Hi ha un mur que tanca el mas i la lliça, que és de pedra viva. El mas és construït amb pedra i les parts superiors són de tàpia. L'estat de conservació és mitjà. Damunt el portal hi ha una finestra conopial.
Fou ampliat al segle xvi, com indica la dovella central, datada en el 1564. En aquesta mateixa hi ha també el nom de Jesús i Maria, i una ballesta esculturada.

## Història

És un antic mas que pertany al terme rural de Manlleu esmentat a l'Acta de consagració de Santa Maria de Manlleu de l'any 906 amb el nom de "villa de Torrent".
Bartomeu Torrents, fill d'aquesta casa, va ser prior de la canònica agustiniana de Santa Maria de Manlleu entre 1475 i 1480.
El fogatge de la parròquia i terme de Manlleu de l'any 1553 esmenta a Lluis Torrent.
Els Memorials de Quaresma de l'Arxiu parroquial de Santa Maria de Manlleu indiquen que, el 1575, vivien 8 persones a la masia i que, el 1616, eren 5 i el nom del cap de casa era Joan Torrents. El 1862, segons el cadastre, constaven 25 quarteres de terreny de cultiu, 5 de bosc i 20 d'espai erm.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Torrents». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
* ↑ «Acta de consagració. Transcripció de l'acta de consagració del Temple de Santa Maria». [Consulta: 3 desembre 2013].
* ↑ Pladevall, Antoni. La canònica de Santa Maria de Manlleu. Manlleu: Fundació Caixa Manlleu : Parròquia de Santa Maria : Ajuntament de Manlleu, 2008, p. 58.
* ↑ Roca, Alexandre. Les masies de Manlleu. Manlleu: El Ter, 1999, p. 116.
Viccionari
# Scinax v-signatus

Scinax v-signatus és una espècie de granota endèmica del Brasil.

## Referències

* Fordham et al (2006). Scinax v-signatus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Santa Maria de la Roca

Santa Maria de la Roca, o la Mare de Déu de la Roca, és la capella del Castell de la Roca de Nyer, del poble comunal de Nyer, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
Està situada al costat nord-oest del Castell de la Roca de Nyer, en un esperó rocós a la dreta de la Ribera de Mentet, al sud-est del poble cap de la comuna.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «101 - Nyer». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 94. La Mare de Déu de la Roca». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Nyer». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Santa Maria de la Roca en els ortofotomapes de l'IGN
# Schola Cantorum Basiliensis

La Schola Cantorum Basiliensis és un escola d'investigació i formació musical, considerat el centre de música antiga més actiu d'Europa. Fou fundada l'any 1933 a Basilea, Suïssa, per Paul Sacher (1906-1999), essent l'escola més antiga del món en el seu gènere.
Després del seu inici, el violoncelista i gambista August Wenzinger (1905-1996) i la violinista i pedagoga musical Ina Lohr (1903-1983) exerciren una influència decisiva sobre l'escola. L'any 1954, la Schola Cantorum Basiliensis es fusionà amb l'Acadèmia de Música de Basilea i en 1999 esdevingué Hochschule für Alte Musik (Escola Superior de Música Antiga), integrant-se el 2006 en la Fachhochschule Nordwestschweiz (Federació d'Escoles Superiors del Noroest de Suïssa).
Actualment té uns 200 alumnes provinents d'arreu del món i cobreix un període des del segle xi fins al segle xix.
La formació teòrica es basa en el període del curs escollit, estudiant matèries com notació, escriptura, contrapunt improvisat, dansa, història de la música, organologia, baix continu, cant gregorià, etc. El seu enfocament de la teoria de la música difereix de la d'altres escoles, i treballa amb tabulatures (formes històriques de notació musical) i l'anàlisi basat en fonts històriques.
El centre compta amb la biblioteca de música més important i consultada de Suïssa, així com un museu de valuosos instruments originals, com un piano anglès de 1830 que va ser propietat de Brahms i Wagner.

## Antics alumnes destacats

* Montserrat Figueras
* René Jacobs
* Gustav Leonhardt
* Rolf Lislevand
* Andreas Scholl
* Hopkinson Smith
* Jordi Savall

## Referències

* ↑ lastf.es, Perfil de Rolf Lislevand, alumno de la Schola Cantorum Basiliensis (castellà)
* 1 2 3 4 5 Schola Cantorum Basiliensis (Vocal & Instrumental Ensemble) (anglès)

## Enllaços externs

* Web de la Schola Cantorum Basiliensis (dins de la Musikakademie der Stadt der Stadt Basel) Arxivat 2018-07-16 a Wayback Machine.
* Web de la Schola Cantorum Basiliensis (dins de la Fachhochschule Nordwestschweiz)
# Sebastián Iradier

Sebastián de Iradier y Salaverri (Salberri), també conegut com a Sebastián Yradier, (Lantziego, 20 de gener de 1809 - Vitòria, 6 de desembre de 1865) fou un compositor basc, autor de la famosa havanera La Paloma.
Se'n tenen poques dades biogràfiques, però se sap que als nou anys cantava en el cor de la col·legiata de Santa Maria de Vitòria i que dels setze als divuit anys va ser organista de l'església de San Miguel, també de Vitòria.
A Madrid, va participar en diferents sarsueles, com La Praderia del Canal (1847), en la qual va col·laborar amb L. Cepeda i Cristóbal Oudrid.
Més tard es va traslladar a París, on va exercir com a professor de cant de l'emperadriu Eugènia de Montijo. Fou el seu editor en aquesta ciutat qui li va recomanar de canviar la inicial del cognom, que es convertí així en Yradier.
Va ser conegut principalment per les seues havaneres i especialment per la titulada La Paloma, composta al voltant de 1860 després d'una visita a Cuba. Aquesta cançó es va fer enormement popular als països on es parla o es coneix la llengua espanyola, i va ser responsable de la creixent popularitat que va aconseguir l'havanera.
Una altra havanera d'Iradier, titulada El Arreglito, va ser incorporada per Georges Bizet en la seua òpera Carmen, i és coneguda hui com l'Havanera d'aquesta obra. Bizet creia que la melodia era una cançó popular, i la va incloure a la seva obra sense pensar-s'ho gaire.
Iradier va casar-se l'any 1829 amb Brígida de Iturburu, natural de Salvatierra, que és on es va celebrar el seu matrimoni.

## Referències

* 1 2 Ruiz de Eguino, Kepa. «Sebastian Iradier Salaberri (I / II)» (en castellà). Euskonews. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ Castro, Celia «Ese cabaleiro descoñecido» (pdf) (en gallec). Rudesindus: miscelánea de arte e cultura, 10, 2014, pàg. 275-285.
# Santee (Carolina del Sud)

Santee és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 740 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Santee tenia 740 habitants, 310 habitatges i 221 famílies. La densitat de població era de 142,1 habitants/km².
Dels 310 habitatges en un 27,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41% hi vivien parelles casades, en un 26,8% dones solteres, i en un 28,7% no eren unitats familiars. En el 26,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,3% tenia menys de 18 anys, un 10,4% entre 18 i 24, un 20,4% entre 25 i 44, un 18,8% de 45 a 60 i un 25,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 66,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.292$ i la renda mediana per família de 28.393$. Els homes tenien una renda mediana de 27.083$ mentre que les dones 16.650$. La renda per capita de la població era de 15.353$. Entorn del 27,5% de les famílies i el 32,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Santee». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Santee». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Selene spixii

Selene spixii és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Mèxic fins a Espirito Santo (Brasil).

## Referències

* 1 2 Garilao, Cristina V.; Bailly, Nicolas. «Selene spixii» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 3 desembre 2019].
# Serhetabat

Serhetabat (abans Guşgy en turkmen i Ку́шка [Kuxka] en rus; antigament Panjeh o Panjih) és una població de la província de Mary al Turkmenistan, a la vall del riu Kushka. El 1991 consta amb una població de 5.200 habitants.
La zona fou annexionada a Rússia com a resultat de l'incident de Panjeh i la batalla de Kushka (30 de maig de 1885) i pertanyia abans a l'Afganistan. L'establiment fou fundat el 1890 com a posició militar russa fronterera. Un ferrocarril procedent de Merv hi va arribar l'1 de març de 1901. Modernament la línia fou estesa cap a l'Afganistan.
La població de Kushka era considerada la més al sud de l'Imperi Rus i després de la Unió Soviètica. Una creu de 10 metres col·locada el 1913 commemora aquest fet.

## Referències

* ↑ «Russia's secret railroad: Unknown to the world, 220 miles of rails have been laid». The Deseret News, 08-04-1899.
* ↑ «Afghan rebuild underway». Railway Gazette International, 12-07-2007. Arxivat 3 de març 2010 a Wayback Machine.
# Sassoferrato

Sassoferrato és una ciutat i comune de la Província d'Ancona a la regió de Marques d'Itàlia. El 2017 tenia 7.177 habitants.
Al sud de la ciutat hi ha les ruïnes de l'antic Sentinum, a la Via Flamínia. El castell del poble s'esmenta des del segle XI; la ciutat pertanyia a la Casa d'Este des de 1208, i més tard a la família Atti, convertint-se en un municipi lliure el 1460, després de l'assassinat de Luigi degli Atti.
Sassoferrato limita amb els municipis d'Arcevia, Fabriano, Genga, Serra Sant'Abbondio, Pergola (PU), Costacciaro (PG, Umbria) i Scheggia e Pascelupo (PG, Úmbria).
Entre els fills il·lustres del municipi hi ha el jurista Bàrtolo de Sassoferrato (1313–1359), l'humanista Niccolò Perotti (1430–1480) o el pintor barroc Giovanni Battista Salvi (1609–1685).

## Referències

* ↑ Ronald Syme. Approaching the Roman Revolution: Papers on Republican History. OUP Oxford, 27 octubre 2016, p. 283–. ISBN 978-0-19-107975-7.
* ↑ Cecil N. Sidney Woolf. Bartolus of Sassoferrato: His Position in the History of Medieval Political Thought. Cambridge University Press, 2 agost 2012, p. 2–. ISBN 978-1-108-05140-8.
* ↑ Marc van der Poel. Neo-Latin Philology: Old Tradition, New Approaches. Leuven University Press, 4 juliol 2014, p. 72–. ISBN 978-90-5867-989-5.
* ↑ Giuseppe Pacciarotti. La pintura barroca en Italia. Ediciones AKAL, 2000, p. 74–. ISBN 978-84-7090-376-2.
# Sensors d’ARN programables

Es tracta d'una eina biotecnològica descrita l'octubre de l'any 2022 que es basa en l'ús dels enzims ADAR (adenosine desaminases que actuen sobre l'ARN) per a fer expressar proteïnes d'interès en tipus cel·lulars específics.
De manera gairebé simultània es van descriure dos sistemes anomenats RADAR (de l'anglès RNA sensing using adenosine deaminases acting on RNA) i CellREADR (de l'anglès cell access through RNA sensing by endogenous ADAR). Els dos sistemes aprofiten la presència a totes les cèl·lules animals de l'enzim ADAR, un enzim que s'uneix a ARNs de cadena doble i els modifica, tot convertint nucleòtids d'adenosina en nucleòtids d'inosina. Aquesta conversió es pot aprofitar per eliminar codons d'atur UAG en un ARNm, permetent així la traducció de regions situades després d'aquest codó d'atur ara inutilitzat i que codifiquen proteïnes d'interès. Els dos sistemes utilitzen com a element fonamental un ARN que conté dues regions clau. D'una banda una regió 'sensora'” d'alguns centenars de nucleòtids que és complementària a un ARNm que es troba només al tipus cel·lular on es vol produir un efecte determinat. Aquesta regió conté un o més codons d'atur editables per l'enzim ADAR. D'altra banda, l'ARN conté una regió 'funcional' (o d'output) que codifica la proteïna efectora i que es troba a continuació del codó d'atur editable. Aquestes proteïnes efectores poden permetre estudiar o manipular cèl·lules específiques. Fins ara s´ha utilitzat aquesta estratègia per a expressar proteïnes fluorescents, però el seu potencial és gran, tant en recerca com en aplicacions clíniques. Aquesta eina pot permetre eliminar cèl·lules canceroses o expressar proteïnes amb interès terapèutic en cèl·lules específiques. Mentre que la tècnica de CRISPR/Cas ha suposat una revolució perquè permet modificar gens específics de forma senzilla, les tècniques de sensors programables de RNA poden suposar un avenç semblant en permetre l'estudi o modificació de cèl·lules específiques.

## Referències

* ↑ Kaseniit, K. Eerik; Katz, Noa; Kolber, Natalie S.; Call, Connor C.; Wengier, Diego L. «Modular, programmable RNA sensing using ADAR editing in living cells». Nature Biotechnology, 05-10-2022. DOI: 10.1038/s41587-022-01493-x. ISSN: 1546-1696. PMID: 36198772.
* ↑ Qian, Yongjun; Li, Jiayun; Zhao, Shengli; Matthews, Elizabeth A.; Adoff, Michael «Programmable RNA sensing for cell monitoring and manipulation». Nature, 05-10-2022. DOI: 10.1038/s41586-022-05280-1. ISSN: 1476-4687. PMID: 36198803.
* ↑ «Programmable RNA Sensors Enable Cell Editing and Therapeutic Intervention». GEN Edge. [Consulta: 8 octubre 2022].
# Serra del Castell (Xàtiva)

La serra del Castell és una petita serra situada al terme de la ciutat valenciana de Xàtiva. Forma, junt a la serra de Vernissa, a l'oest del coll de Bixquert, una unitat orogràfica que s'integra en la serra Grossa, de la qual s'estén paral·lela. Als peus de la serra es troba la ciutat de Xàtiva, capital de la Costera.
La serra del Castell té un relleu espectacularment escarpat (especialment per la cara sud) coronat per la silueta longitudinal del Castell de Xàtiva, que la recorre unint els cims successius i continuant en la Penya Roja, recognoscible per la perpendicularitat de les seues parets.
A l'est del castell l'orografia es diversifica i continua en diversos xicotets promontoris (Calvari, Serreta dels Quatre Aires, Pineda d'Eduardo) separats de la zona nord de Bixquert pel barranc d'Angeliu.
Delimitada entre les dos cadenes muntanyoses paral·leles, la zona sud té el relleu més accidentat que el de la zona nord, caracteritzat per l'existència de dos vessants diferents, separats per una línia de cimes de mitjana altura: Lloma Plana (292 m), l'Agulló (298 m), Lloma Gosalvo (297 m) i Lloma de Pla (291 m).

## Referències

* ↑ «Serra del Castell de Xàtiva». Arxivat de l'original el 2010-09-29. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ Castell de Xàtiva a xativaturismo
* ↑ fauna i flora de la Serra
* ↑ Reelleu de Xàtiva
# Soltau (Böhme)

El Soltau és un petit afluent del Böhme, un afluent major l'Aller de la conca del Weser, a Baixa Saxònia. Neix al nord-est d'Ellingen. Desemboca al Böhme a la ciutat del mateix nom Soltau.

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Soltau
# Serge Parsani

Serge Parsani (Gorcy, França, 28 d'agost de 1952) és un ciclista italià, que fou professional entre 1974 i 1983. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa al Tour de França de 1979 i una altra al Giro d'Itàlia de 1981. Un cop retirat, s'ha dedicat a la direcció de diferents equips, entre d'altre del Team Katusha i el Yellow Fluo.

## Palmarès

* 1972
** 1r al Giro de les dues Províncies
* 1973
** 1r al Trofeu Piva
** 1r a la Coppa Cicogna
** 1r al Giro de les dues Províncies
* 1975
** 1r al Giro delle Marche
* 1979
** Vencedor d'etapa al Tour de França
* 1980
** 1r a la Sàsser-Càller
* 1981
** Vencedor d'etapa al Giro d'Itàlia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1974. Fora de control (14a etapa)
* 1976. Abandona (19a etapa)
* 1977. 68è de la classificació general
* 1978. 73è de la classificació general
* 1979. 53è de la classificació general
* 1980. 26è de la classificació general
* 1981. 31è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1982. 49è de la classificació general
* 1983. 107è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1975. 76è de la classificació general
* 1977. Abandona (17a etapa)
* 1979. 66è de la classificació general. Vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «PARSANI Sergio». [Consulta: 15 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Serge PARSANI» (en italià). [Consulta: 15 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Sergio Parsani a sitiodeciclismo.net
# Sis dies de Leipzig

Els Sis dies de Leipzig era una cursa de ciclisme en pista, de la modalitat de sis dies, que es corria a Leipzig (Alemanya). La seva primera edició data del 1928 però només va durar fins a l'any següent. Van passar gairebé 70 anys fins que es tornés a disputar, però no va tenir continuïtat.

## Palmarès

| Any | Primers | Segons | Tercers |
| 1928 | Costante Girardengo Antonio Negrini | Erich Junge Willy Rieger | Oskar Tietz Jules Van Hevel |
| 1929 | Karl Göbel Emil Richli | Paul Buschenhagen Theo Frankenstein | Gottfried Hürtgen Viktor Rausch |
| 1930-97 | No disputats |
| 1997 | Kurt Betschart Bruno Risi | Silvio Martinello Marco Villa | Jimmi Madsen Jens Veggerby |
| 1998 | Andreas Kappes Etienne De Wilde | Tayeb Braikia Jimmi Madsen | Jens Lehmann Scott McGrory |

## Referències

* ↑ «6 jours de Leipzig (Allemagne)». [Consulta: 19 desembre 2022].
# Serpentari comú

El serpentari comú (Spilornis cheela) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita els boscos de l'Àsia meridional des del Pakistan, l'Índia, Sri Lanka, sud-est de la Xina, Hainan i Taiwan, cap al sud, a través del Sud-est Asiàtic fins a les illes Andaman, Sumatra, Java, Borneo i les illes Balabac, Palawan i Calamian. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
Espècie amb un bon nombre de subespècies. Una d'elles, Spilornis cheela minimus ha estat considerada una espècie diferent.

## Referències

* ↑ «Serpentari comú». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 270. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Crested Serpent-eagle. Spilornis cheela» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Sità

* No s'ha de confondre amb Sita.
Sità (en rus: Сита) és un poble (un possiólok) del krai de Khabàrovsk, a l'Extrem Orient de Rússia. El 2012 tenia 1.845 habitants. Pertany al districte rural de Lazó.

## Referències

* ↑ Закон Хабаровского края от 14.03.2005 № 264 «Об административных центрах сельских поселений и муниципальных районов Хабаровского края»
# Siu Lau-man

Siu Lau-man (xinès tradicional: 小流氓, pinyin: Xiǎo Liúmáng, literalment 'Xicotets bandarres', en anglés: Little Rascals) és un popular manhua de Hong Kong creat per Wong Yuk-long. Es va crear el 1970 i continua publicant-se, sent l'obra més longeva en la història del còmic de Hong Kong. Va ser el primer manhua inspirat en lluites i wuxia, tenint molts imitadors i sent criticat per la seua violència. A mitjans dels anys 1980, i inspirat per l'èxit de Zhonghua Yingxiong, es modificà l'estil de dibuix i la temàtica i li canvia el nom per Luhng Fu Muhn (xinès tradicional: 龙虎门, pinyin: Lóng Hǔmén, literalment 'Porta de Tigre i Drac', en anglés: Oriental Heroes).
La sèrie es comença a publicar quan l'autor tenia tretze anys, i a causa de la seua durada, li han fet valdre el ser considerat com un referent del còmic de la ciutat. La història narra la vida de joves que vivien en habitatges públics a Hong Kong, i que lluitaven contra gàngsters i delinqüents. Els protagonistes exhibien comportaments antisocials, però rutinàriament lluitaven per la justícia. Els primers anys de la sèrie, les escenes de lluites es van il·lustrar molt gràficament, dibuixant armes, sang vessada, òrgans interns, budells i ossos en les ferides que patien els personatges.
La violència explícita va ajudar a fer de la sèrie un gran èxit, però el govern de Hong Kong també va vincular el clima violent de la ciutat amb la lectura de Gongzai shu, i el 1975 publica una Llei de publicacions indecents que enforteix la censura.
Com que la Llei de publicacions indecents només s'aplicava al manhua, Wong Yuk-long va publicar un diari, Sang Bou, on va poder burlar la censura i continuar la serialització de Siu Lau-man. El primer mes, el diari va publicar notícies reals juntament amb diverses sèries de manhua, amb Siu Lau-man a la contraportada. Al cap d’un mes, Sang Bou va convertir-se en un diari que només publicava manhua. A mitjans de la dècada del 1980, la sèrie canvia el nom per l'actual, Luhng Fu Muhn, amb el nom anglès de Oriental Heroes. També va explorar mitjans menys gràfics per representar la violència i va alterar la seua tècnica de dibuix, per una més realista, alhora que les històries esdevenien menys còmiques. Des del 1991, la sèrie comença a ser dibuixada per artistes diferents al seu creador.
El 1990, Planeta de Agostini va publicar la sèrie en castellà, amb el nom de Tigre Wong. El 2006, es reedità amb el nom Tigre y Dragón.

## Referències

* 1 2 3 4 «Criticism». Master of Cultural Studies - Universitat de Lingnan. Arxivat de l'original el 2021-06-03. [Consulta: 25 juny 2021].
* ↑ «'Little Rascals' head to Hangzhou: Hong Kong comic king plans a HK$800m theme park far from home». South China Morning Post, 13-12-2015. [Consulta: 25 juny 2021].
* ↑ «社會治安、保護青少年與香港漫畫「不良讀物」的形象──兼論《小流氓》與《龍虎門》主題轉變之緣由». Cultural Studies. Arxivat de l'original el 2021-06-02. [Consulta: 29 maig 2021].
* 1 2 3 Pilcher, Tim and Brad Brooks. (Foreword: Dave Gibbons). The Essential Guide to World Comics. Collins and Brown. 2005. 129-130.
* 1 2 «Tigre Wong». Tebeosfera.
# Simon Bisley

Simon Bisley (nascut el 4 de març de 1962), també conegut com a Biz, és un dibuixant de còmics britànic conegut pels seus dibuixos a ABC Warriors, Lobo i Sláine, sobretot als anys 90 del segle xx. Al seu estil, basat en pintures, acrílics, tintes i varis altres mitjans, s'hi reconeixen influències de Frank Frazetta, Bill Sienkiewicz, Gustav Klimt, Salvador Dalí, Egon Schiele, i Richard Corben.

## Premis

* 1989: "Favourite Artist UK" als Eagle Awards
* 1992:
** Premi Eisner al Millor Artista per Judgement on Gotham
** Nominat al Premi Eisner al Millor Il·lustrador de portades per Judgement on Gotham i Doom Patrol
** Nominat a la "Millor Novela Gràfica de nova publicació als Estats Units" per Judgement on Gotham, amb Alan Grant i John Wagner
* 1993:
** Nominat al premi Eisner per Millor Il·lustrador de portades per Grendel: War Child, Terminator i Enemy Within
** Nominat a "Millor pintor (Interior)", per "Lair of the Lizard Ladies" a Mr. Monster Attacks #3

## Referències

* ↑ Pàgina oficial
* ↑ Nominats i guanyadors dels Premis Will Eisner del 1992
* ↑ Nominats i guanyadors dels Premis Will Eisner del 1993