OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Chewelah

Chewelah és una població dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 2.186 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Chewelah tenia 2.186 habitants, 911 habitatges, i 562 famílies. La densitat de població era de 287,1 habitants per km².
Dels 911 habitatges en un 29,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,9% hi vivien parelles casades, en un 11% dones solteres, i en un 38,3% no eren unitats familiars. En el 33,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,5% tenia menys de 18 anys, un 6% entre 18 i 24, un 23,1% entre 25 i 44, un 22,3% de 45 a 60 i un 22% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.238 $ i la renda mediana per família de 33.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.065 $ mentre que les dones 18.938 $. La renda per capita de la població era de 13.843 $. Aproximadament el 13,9% de les famílies i el 18,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Chewelah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Chewelah». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Paulo Sérgio de Oliveira Lima

Paulo Sergio de Oliveira Lima, més conegut com a Paulo Sergio, (Rio de Janeiro, 24 de juliol de 1954) va ser un futbolista brasiler que jugava de porter.
Durant la seva carrera (1972-1988) va jugar amb el Fluminense, CSA, Volta Redonda, Americano, Botafogo, Goiás, Vasco da Gamma i America FC. Per a l'equip brasiler va jugar tres partits, entre maig de 1981 i maig de 1982 i estava a la llista de convocats per a la Copa del Món de Futbol de 1982.

## Referències

* ↑ «Futpedia: Paulo Sérgio (Paulo Sérgio de Oliveira Lima)» (en portuguès). Globo Esporte. Arxivat de l'original el 21 de març 2009. [Consulta: 26 gener 2010].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1982» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Paulo Sérgio Silvestre do Nascimento

Paulo Sérgio Silvestre do Nascimento, conegut com a Paulo Sérgio, (2 de juny de 1969) és un exfutbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1994.

## Palmarès
### Bayern Múnic

* Lliga de Campions de la UEFA: 2000–01
* Copa Intercontinental: 2001
* Bundesliga champion: 1999–00, 2000–01
* DFB-Pokal: 1999–00
* DFB-Ligapokal: 1999, 2000

### Brasil

* Copa del Món de futbol: 1994

## Referències

* ↑ «Paulo Sérgio». worldfootball.net. [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ «Champions League final clockwatch». BBC SPort, 23-05-2001. [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1994» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Paulrobinsonita

La paulrobinsonita és un mineral de la classe dels òxids.

## Característiques

La paulrobinsonita és un òxid de fórmula química Ti₈Fe₄O₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes d'abril de 2023, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema isomètric.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la col·lecció mineralògica del Museu Geològic de la Xina, a Beijing (República Popular de la Xina), amb el número de catàleg: m11843.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Luobusha, situada al comtat de Qusum, dins la prefectura de Shannan (Tibet, República Popular de la Xina), on va ser trobada amb la químicament similar maurogemmiïta. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Paulrobinsonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 juliol 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 73». European Journal of Mineralogy, 35, 3, 19-06-2023, pàg. 397–402. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-397-2023 [Consulta: 6 juliol 2023].
# País de Les Vallons de Vilaine

El País de Les Vallons de Vilaine (bretó Bro Traoñiennoù ar Gwilen) és un país (Llei Voynet), que aplega dues comunitats de comunes del departament d'Ille i Vilaine: la comunitat de comunes del Vilaine Mitjà i del Semnon i la comunitat de comunes del cantó de Guichen.

## Les 24 communes
### Cantó de Guichen

* Baulon
* Bourg-des-Comptes
* Goven
* Guichen
* Guignen
* Lassy
* Saint-Senoux

### Cantó de Le Sel-de-Bretagne

* La Bosse-de-Bretagne
* Chanteloup
* La Couyère
* Lalleu
* Le Petit-Fougeray
* Saulnières
* Le Sel-de-Bretagne
* Tresbœuf

### Cantó de Bain-de-Bretagne

* Bain-de-Bretagne
* Crevin
* Ercé-en-Lamée
* Messac
* La Noë-Blanche
* Pancé
* Pléchâtel
* Poligné
* Teillay

## Vegeu també

* Intercomunalitats d'Ille i Vilaine
# Alashan

L'altiplà d'Alashan (escrit també Alaschan, mongol Agaghshan, Alaghshan o muntanyes Helan) és un altiplà de la Xina i Mongòlia que té una superfície de 673.400 km². És semidesèrtic. Es troba entre l'altiplà tibetà al sud i el desert del Gobi al nord. A l'est es troba el desert d'Ordos. Al nord, a la part sud de Mongòlia, arriba fins al desert fred del Gobi i fins a les muntanyes Altai o Gobi Altai. Al nord-est es troba Qilian. La major part de la regió es troba al Kansu a la Xina.
Les estivacions corren de nord a sud paral·lels al riu Groc que flueix al nord a la secció del meandre dels Ordos. El riu és majoritàriament a l'est de les muntanyes, però al nord travessa sense fer un congost important i flueix pel costat oest. A l'oest es troba el desert de Tengger, mentre que a l'est hi ha una zona de regadiu al costat del riu Groc, on es troben les ciutats de Yinchuan i Shizuishan, una mica més a l'est de les quals es troba la porció del desert Mu Us. Al nord es troba la ciutat de Wuhai, de Mongolia Interior.
Consisteix en valls desèrtiques i muntanyes baixes. El clima és àrid. Una mica de pluja a l'estiu fa posar el desert verd. Hi ha abundant vida animal d'ases salvatges, antílops i altres, i lleopards i ossos bruns; també hi ha rèptils i alguns petits mamífers. El Parc Nacional del Gran Gobi al sud de Mongòlia ha estat nominat com a reserva de la biosfera.

## Referències

* ↑ Yeung, Yue-man; Shen, Jianfa. Developing China's West: A Critical Path to Balanced National Development (en anglès). Chinese University Press, 2004, p. 403. ISBN 978-962-996-157-2.
* ↑ Gaudemer, Y.; Tapponnier, P.; Meyer, B.; Peltzer, G.; Shunmin, Guo «Partitioning of crustal slip between linked, active faults in the eastern Qilian Shan, and evidence for a major seismic gap, the ‘Tianzhu gap', on the western Haiyuan Fault, Gansu (China)» (en anglès). Geophysical Journal International, 120, 3, 01-03-1995, pàg. 599–645. DOI: 10.1111/j.1365-246X.1995.tb01842.x.
* ↑ Liang, Kuan; Sun, Changbin; Ma, Baoqi; Tian, Qinjian; Li, Dewen «Investigation of the Yellow River buried fault in the Wuhai basin, northwestern Ordos Block, China, using deep/shallow seismic reflection and drilling techniques» (en anglès). Journal of Asian Earth Sciences, 163, 01-09-2018, pàg. 54–69. DOI: 10.1016/j.jseaes.2018.05.025. ISSN: 1367-9120.
* ↑ Li, Peiyue; Qian, Hui; Wu, Jianhua «Conjunctive use of groundwater and surface water to reduce soil salinization in the Yinchuan Plain, North-West China» (en anglès). International Journal of Water Resources Development, 34, 3, 04-05-2018, pàg. 337–353. DOI: 10.1080/07900627.2018.1443059. ISSN: 0790-0627.
* ↑ Yu, Chen. Environmental Crisis in Rapidly Developing Ningxia, Inner Mongolia, and Shaanxi (en anglès). Brill, 2011, p. 151–161. ISBN 978-90-04-21688-4.
* ↑ Bedunah, Donald J.; Schmidt, Sabine M. «Pastoralism and Protected Area Management in Mongolia's Gobi Gurvansaikhan National Park» (en anglès). Development and Change, 35, 1, 01-01-2004, pàg. 167–191. DOI: 10.1111/j.1467-7660.2004.00347.x. ISSN: 0012-155X.
# Pepe Cortés León

* No s'ha de confondre amb Pep Cortés.
Pepe Cortés León (Barcelona, 1946) és un interiorista català.
Realitza els seus estudis a l'Escola Eina de Barcelona on imparteix classes. A començaments dels anys setanta s'associa amb diversos professionals de diferents àmbits per a crear Grupo Abierto de Diseño. Durant aquests anys realitza diversos projectes d'interiorisme com les oficines de l'empresa PoligIàs o la joieria Oriol de Barcelona.
A partir del 1980 treballa amb l'arquitecte Óscar Tusquets en dos projectes: el restaurant Azulete i el pavelló de mobles Casas a Milà. Col·labora també amb el dissenyador Javier Mariscal en la creació de la col·lecció de mobles Muy Formales o amb l'arquitecte Alfred Arribas en el bar Gambrinus.
Com a dissenyador de mobiliari i ha treballat per a empreses com BD Ediciones de diseño, Grupo T, Akaba o Santa & Cole, Ediciones de diseño. Ha rebut diversos premis FAD d'interiorisme, el Premio Nacional de Diseño el 2006 i altres guardons. Alguns dels seus dissenys més representatius són el llum Pekin (1983), el tamboret Jamaica (1991) o el banc Gràcia (1991).

## Referències

* ↑ «Premios Nacionales de Diseño 2006» (en castellà). Idi.mineco.gob.es, 2006. Arxivat de l'original el 2016-10-22. [Consulta: maig 2016].
* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 15 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de Disseny Industrial del Disseny Hub Barcelona
# Christina Grimmie

Christina Victoria Grimmie (coneguda també, a la plataforma YouTube, com a zeldaxlove64) (Marlton, Estats Units, 12 de març de 1994 - Orlando, Estats Units, 11 de juny de 2016) fou una cantant i compositora estatunidenca.
Grimmie fou coneguda per la seva participació en The Voice i per les seves versions de cançons d'èxit dels músics del pop contemporani. Al juny de 2011, va llançar el seu primer àlbum, Find Me. Al juny de 2012, digué a un periodista «que volia deixar de fer versions i començar a escriure cançons pròpies». L'11 de juny de 2016 (amb 22 anys), Christina morí a conseqüència de les ferides provocades pels trets realitzats per un individu a la fi d'un concert on estava actuant, a Orlando.

## Referències

* ↑ Caplan, David «'The Voice' Singer Christina Grimmie Dies After Being Shot at Orlando Concert». ABC News, 2016.
* 1 2 «La cantante de ‘The Voice’ Christina Grimmie, asesinada tras un concierto». La Vanguardia, 2016.
* ↑ «Christina Grimmie is the Next YouTube Sensation». Fanlala, 2011.
* ↑ Chen, Christine «YouTube Stars Do New York». Observer, 2012.
# Pic dels Recantons

El Pic dels Recantons és una muntanya de 2.461 m d'altitud situada en el vessant nord-est del Massís del Carlit, al límit entre el Capcir i el País de Foix, al Llenguadoc (Occitània), entre els termes comunals de Font-rabiosa i Orlun. El cim és pròpiament dins del terme d'Orlun, però tot el vessant oriental és en el de Font-rabiosa.
Està situat a l'extrem oest del terme comunal de Formiguera, al nord del Coll de Terrers i al sud-oest de la Portella d'Orlú.

## Referències

* ↑ El Pic dels Recantons en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «68 - Font-rabiosa». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Font-rabiosa». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Pic dels Pradells

El Pic dels Pradells és una muntanya de 1.705 m alt del límit dels termes comunals de Fillols i de Taurinyà, tots dos de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És a l'oest del terme de Taurinyà i a l'est del de Fillols. És al nord-oest del Coll de les Voltes i al sud del Bosc Negre.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «169 - Taurinyà i 188 - Vernet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Castell de Vernet, Taurinyà, Vallmanya i Vernet». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. .

## Referències

* ↑ El Pic dels Pradells en els ortofotomapes de l'IGN
# Pic dels Tres Senyors

El Pic dels Tres Senyors (Pic dels Tres Senhors en occità, Pic des Trois Seigneurs en francès) és un massís que es troba al Pirineu Occità, a la comarca històrica del Coserà i actualment al departament francès de l'Arieja. El punt culminant, el Pic pròpiament dit, de 2199 metres, és la divisòria d'aigües dels rius Arac (que vessa cap al Massatès), Corbèra (que vessa vers Ravat i Tarascon) i Vicdessòs. Segons la llegenda el nom prové precisament dels tres senyors d'aquestes tres valls, que es trobaven periòdicament al cim de la muntanya per tal de parlar sobre els drets de les diferents senyories. Tot i ser un cim d'alçada modesta, com que resta apartat de la cadena axial pirinenca (encara que geològicament parlant es pot considerar un massís axial), gaudeix d'una vista extraordinària del vessant nord pirinenc, que abraça des de les muntanyes cerdanes, andorranes, el massís de la Pica d'Estats, el circ de Cagatelha i el Pic de Certascan, el Pic de Montroig, fins al massís del Mont Valièr, el cim més emblemàtic del Coserà, anomenat sovint lo Sènhor del Cosèran.

## Geologia

Esquistos i llicorelles, materials propis del Pirineu axial. Per l'activitat glacial que ha erosionat la llicorella dels fons de les valls, en aquests fons apareixen granits fortament modelats per l'acció glacial.

## Clima i vegetació

Típicament pirinenc i d'influència atlàntica, per tant plujós i humit i amb importants nevades a l'hivern, fins i tot a les cotes més baixes. Aquest clima humit i fred dona lloc a boscos força madurs, rouredes, fagedes i alguna avetosa. A partir dels 1500 metres aproximadament els boscos donen lloc a les pastures, un dels pilars de l'economia tradicional del lloc, com ho testimonien les construccions ancestrals dels pastors, els orris, amb bells exemples a Gotets i als Planhòls, a la capçalera de la Vall de l'Arac, accessibles des del petit llogaret de Lo Carol. Des del segle xvii s'hi extreia carbó que era venut als ferreters catalans. Es troba dins del perímetre del Parc Natural Regional dels Pirineus Ariejans.

## Referències

* ↑ Pic des Trois Seigneurs et étang d'Arbu (2199m) a rando-marche.fr
* ↑ (francès) Étienne Carbonne, Rabat vous est conté, Éditions Lacour - Redivia. Arxivat 2017-05-30 a Wayback Machine. ISBN 2-7504-0234-4
* ↑ Jean Cantelaube, La forge à la catalane dans les Pyrénées ariégeoises. Une industrie à la montagne (XVII-XIXè siècle), Toulouse, CNRS-Framespa-Université Toulouse Le Mirail, collection « Méridiennes », série « Histoire & Techniques », 2005.
* ↑ Parc naturel régional des Pyrénées ariégeoises
# Alonso de Aragón y Borja

Alonso de Aragón y Borja (Madrid, segle XVI - Salamanca, segle XVII) va ser un religiós, predicador i escriptor castellà, membre de l'orde de Sant Agustí.
Natural de la vila de Madrid, segons José Antonio Álvarez. Amb tot, els seus orígens familiars eren a la Corona d'Aragó. Álvarez, Latassa com altres autors diuen que era fill del duc de Vilafermosa, tanmateix, la filiació no és clara. Alguns afirmen que va ser fill de María Luisa de Aragón y Wernstein, sisena duquessa de Vilafermosa, i del seu espòs, Carlos de Borja, comte de Ficallo. Això lligaria amb el fet que Álvarez esmenti que va oficiar el bateig del seu nebot, Manuel María de Aragón, futur comte de Luna, el 1631. Altres autors afirmen que hauria estat fill natural de Martín de Aragón, fill del cinquè duc de Vilafermosa i baró d'Entença, que no es va casar, però va tenir fills amb Hipólita Coscón.
Va estudiar a la Universitat de Salamanca. Eventualment va entrar a l'orde dels Agustins Calçats, professant a Castella, on va romandre. Va dedicar-se a l'estudi de la Bíblia i en va ser un profund coneixedor de les sagrades escriptures. Va sobresortir també com a orador eloqüent i com a predicador, exercint al col·legi de María de Aragón de Madrid, i pel seu virtuosisme. Conreà també l'escriptura, essent autor de la Vida de la bienaventurada Ritta de Casia, religiosa del Orden de S. Aug. en el Monasterio de Sta. Magdalena de la Ciudad de Casia en la Umbria, obra que va veure la llum a Madrid el 1628, i que va dedicar a la duquessa de Pastrana, Ana María de Portugal y Borja, i una Relación Sumaria de la Venerable Duquesa de Villahermosa Doña Luisa de Borja y Aragón, que Fernández de Béthencourt diu que era la seva àvia.
Va morir al convent d'agustins calçats de Salamanca, on també situa la seva mort Miguel Eugenio Muñoz.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santitad dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 40.
* 1 2 3 Latassa y Ortín, Félix de. Biblioteca nueva de los escritores aragoneses que florecieron desde el año de 1600 hasta 1640 (en castellà). vol. 2. Pamplona: Oficina de Joaquín de Domingo, 1799, p. 414-415.
* 1 2 AADD. Biografía eclesiástica completa (en castellà). vol. 1. Madrid i Barcelona: Eusebio Aguado i J. M. de Grau y Compañía, 1848, p. 867.
* ↑ Burgos, Antonio de. Blasón de España, libro de oro de su nobleza (en castellà). vol. 6. Madrid: Imprenta de don Pedro Rivadeneyra, 1860, p. 257.
* 1 2 Muñoz, Miguel Eugenio. Discurso sobre la antigüedad, y prerrogativas de la rica hombría de Castilla y Aragón, substituida en la dignidad de Grande de España (en castellà). Madrid: s/e, 1736, p. 61r.
* 1 2 3 4 5 Fernández de Béthencourt, Francisco. Historia genealógica y heráldica de la monarquia española (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Enrique Teodoro, 1901, p. 490.
* ↑ Simón Díaz, José. Bibliografía de la literatura hispánica (en castellà). Madrid: CSIC, 1973, p. 518.
# Alonso de Arellano

Alonso de Arellano (segle XVI - 1580) va ser un explorador castellà del segle XVI que realitzà la primera ruta pràctica per a la navegació fins a les Filipines, sent el primer en realitzar el torna-viatge el 1565.

## Història

Arellano era capità del patatxo San Lucas, pilotat per Lope Martín, un dels quatre vaixells d'una flota comandada per Miguel López de Legazpi. La flota va partir de Nova Espanya el 21 de novembre de 1564, però el San Lucas es va separar de la resta l'1 de desembre. Arellano va continuar cap a les Filipines, on hi arribà el 23 de gener de 1565. De camí, el gener de 1565, va descobrir diverses illes, entre les quals destaquen Lib, Truk, Pulap i Ngulu. El 22 d'abril de 1565 el San Lucas inicià el retorn cap a Nova Espanya, on arribà el 9 d'agost, convertint-se en el primer navegant que va establir la "Ruta d'Urdaneta" a l'oceà Pacífic. Andrés de Urdaneta formava part de la flota de Legazpi, i dos mesos més tard va seguir el mateix camí. Urdaneta va conservar millors registres i mapes del viatge, de manera que els historiadors li van donar el mèrit.
Posteriorment Arellano va ser detingut sota sospita de deserció de la flota de Legazpi; però la investigació no va ser concloent. Va morir a Nova Espanya el 1580. Abans de morir va escriure una narració del seu viatge, publicada a Espanya el 1887.

## Referències

* 1 2 Dunmore, 1992, p. 5–6.

## Bibliografia

* De Morga, Antonio (1907): History of the Philippine Islands, Volúmenes I y II.
* León Guerrero, María Montserrat «El gran logro descubridor del reinado de Felipe II. El hallazgo de Tornaviaje de las Filipinas por el Pacífico hacia Nueva España». XIII Coloquio de Historia Canario-Americana; VIII Congreso Internacional de Historia de America, 2000, pàg. 1030-1040. Arxivat de l'original el 2021-05-16 [Consulta: 23 desembre 2019].
* Dunmore, John. Who's Who in Pacific Navigation. Carlton, Victoria, Australia: Melbourne University Press, 1992. ISBN 0-522-84488-X.

## Enllaços externs

* «Biografía de don Alonso de Arellano». Historia Naval de España.
# Anacroneuria pequena

Anacroneuria pequena és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Veneçuela.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark, 1995. Spixiana 18(3):215.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):166.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 25 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Anacroneuria pehlkei

Anacroneuria pehlkei és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Colòmbia.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Enderlein, 1909. Sitzungsber. Ges. Naturforsch. Freunde Berlin 3:170.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)
* ↑ Trends in research in Ephemeroptera and Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):166.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Illies, 1966. Das Tierreich 82:321.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 1973. Annales Zoologici 30(16):482.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 1r desembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* Perlidae Species Listing (anglès)