OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sèrie Gaudí

La sèrie Gaudí és un conjunt de 94 aiguaforts i 6 litografies de diferents formats que Joan Miró i Ferrà realitzà al seu taller de Son Abrines entre 1978 i 1979, amb l'ajut de Joan Barbarà. Aquesta sèrie de gravats fou feta en homenatge a Antoni Gaudí, un personatge que sempre havia fascinat l'artista, ja de ben jove, quan ambdós coincidiren a les sessions de dibuix de model al Cercle Artístic de Sant Lluc, per bé que no es van conèixer personalment. Miró realitzà aquesta sèrie en un moment en què es trobava convalescent d'un accident que havia patit a l'escala del seu estudi, que l'havia afectat a les cames.
Es tracta d'una obra tardana de Miró, caracteritzada per una inclinació vers el treball matèric i que en aquesta ocasió realitza mitjançant la combinació dels colors i la simbologia típicament mironiana amb diverses tècniques, des de la mescla de textures fins al grattage, passant pel collage, el gofrat, l'aiguatinta al sucre o l'aplicació de retalls de cuiro que recorden al trencadís del Park Güell. En aquests gravats també s'hi identifiquen formes humanes, que es dissolen entre les formes dinàmiques i els desequilibris gràfics entre els escacats de color i no-color, que semblen temperats per tocs vaporosos de color, tot un reflex de la manera com Miró afrontava el procés creatiu i de treball artístic. Val a dir, però, que l'artista donà nom a la sèrie abans d'executar-la.
Aquesta sèrie de gravats forma part de la col·lecció de la Fundació Joan Miró, per bé que normalment no estan exposats. El tiratge dels gravats, a càrrec de Barbarà, fou de 65 exemplars sobre paper Arches, editats per la Galeria Maeght de Barcelona.

## Notes

* ↑ Segons alguns fons, el treball s'havia realitzat a Son Boter, un altre dels tallers que Joan Miró tenia a Mallorca.

## Referències

* 1 2 Sarrión, Lourdes «Joan Miró. Homenatge a Antoni Gaudí». Diari de Terrassa, 15-08-2002 [Consulta: 18 gener 2015].
* 1 2 3 Giralt-Miracle, Daniel «Miró, Zóbel y Cristòfol, en Barcelona». El País, 12-07-1979.
* 1 2 3 E. H.. Sous le signe de Miró. Castres: Musée Goya, 2003, p. 66. ISBN 290164354X.
* ↑ «Una exposición reúne una serie de grabados que Joan Miró dedicó a Gaudí». Última Hora, 23-05-2002 [Consulta: 18 gener 2015].
* 1 2 C.S. «El homenaje de Miró a Gaudí». El País, 23-05-2002 [Consulta: 18 gener 2015].
# Sutter Creek

Sutter Creek és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2007 tenia 2.945 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Sutter Creek tenia 2.303 habitants, 1.025 habitatges, i 658 famílies. La densitat de població era de 532,5 habitants/km².
Dels 1.025 habitatges en un 27% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,2% hi vivien parelles casades, en un 9,7% dones solteres, i en un 35,8% no eren unitats familiars. En el 32,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,25 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,79.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,2% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 20,3% entre 25 i 44, un 28,1% de 45 a 60 i un 22,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 78,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.000 $ i la renda mediana per família de 55.795 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.563 $ mentre que les dones 30.188 $. La renda per capita de la població era de 23.100 $. Entorn del 4,9% de les famílies i el 7,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Sutter Creek». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Sutter Creek». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# María de Ugarte y Saravia

María de Ugarte y Saravia (Madrid, març de 1537 - 22 de maig de 1609), de nom religiós María de San Pablo, va ser una religiosa concepcionista castellana.
Nascuda Madrid el març de 1537 en una família noble, era filla de Bernardino de Ugarte, aposentador major de l'emperador Carles V, i d'Isabel de Saravia, natural d'Espinosa de los Monteros.
Serví com a cambrera de la reina Isabel de Valois. Després prengué l'hàbit de religiosa i professà, entre 1567 i 1568, al convent de la Concepción Francisca de Madrid, al qual tenia molta vinculació la seva família, la dot d'entrada del qual va pagar la mateixa reina, que la tenia en alta estima i, així mateix, assistí a la cerimònia de professió. Va destacar per la seva virtut i la capacitat de govern, raó per la qual el Consell dels Ordes va encarregar-li la reforma d'un monestir a Corral de Almaguer. Més tard també acabà la fundació del convent de Santa Úrsula d'Alcalá de Henares.
Aquestes actuacions la convenceren del desig de reforma dels monestirs del seu orde. Per això, quan va saber que el cavaller Jacobo de Gracia volia donar les seves casa i església, abandonades pels clergues menors, a una comunitat religiosa, sol·licità que se li concedís la fundació del monestir de religioses concepcionistes recol·lectes, anomenat de San José de Jesús María o també «Caballero de Gracia», que fundà finalment amb la germana Ana de San Antonio, neboda seva. El 5 de gener de 1603 es posà la primera pedra de l'edifici i el jardí i va ordenar unes constitucions per al seu govern, que van ser impreses el 1658. El convent va subsistir fins al segle xix.
Va morir als 72 anys al convent del Caballero de Gracia, el 22 de maig de 1609. Alonso Núñez de Castro n'escrigué una vida descrivint-ne les virtuts.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 4. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1791, p. 43-44.
* ↑ Obras de Pedro Laynez (en castellà). Madrid: CSIC, 1951, p. 16.
* ↑ Núñez de Castro, Alonso. Exemplar de perfección ideado en las ilustres vidas de las venerables madres María de San Pablo y Ana de San Antonio... (en castellà). Madrid: Andrés García de la Iglesia, 1658.
* ↑ Castellanos de Losada, Basilio Sebastián (dir.). Biografía eclesiástica completa (en castellà). vol. 29. Madrid: D. Alejandro Gómez Fuentenebro, 1868, p. 586-587.
# Centre logístic

Un centre logístic és una instal·lació dedicada a operacions logístiques. Un centre de logística pot ser un magatzem, agent de càrrega, o un centre de reparació.
La Força Aèria dels Estats Units (l'USAF) és atesa per tres centres logístics d'aire (també coneguts com a dipòsits) en els quals les operacions de Manteniment, reparació i revisió (MRR, MRO en anglès) són efectuades:
* Ogden Air Logistics Center (OO-ALC)
* Warner Robins Air Logistics Center (WR-ALC)
* Oklahoma City Air Logistics Center (OC-ALC)

## Vegeu també

* Laboratori de mesura de precisió d'equipaments
# Potencial llindar

En electrofisiologia, el potencial llindar és el nivell crític al qual s'ha de despolaritzar un potencial de membrana per iniciar un potencial d'acció. En neurociència, els potencials llindar són necessaris per regular i propagar la senyalització tant al sistema nerviós central (SNC) com al sistema nerviós perifèric (SNP).
Molt sovint, el potencial llindar és un valor de potencial de membrana entre –50 i –55 mV, però pot variar en funció de diversos factors. El potencial de membrana en repòs d'una neurona (–70 mV) es pot alterar per augmentar o disminuir la probabilitat d'assolir el llindar mitjançant ions de sodi i potassi. Una afluència de sodi a la cèl·lula a través de canals de sodi oberts i dependents de voltatge pot despolaritzar la membrana més enllà del llindar i, per tant, excitar-la, mentre que una sortida de potassi o una entrada de clorur poden hiperpolaritzar la cèl·lula i, per tant, impedir que s'assoleixi el llindar.
Els primers experiments van girar al voltant del concepte que qualsevol canvi elèctric que es produeixi a les neurones s'ha de produir per l'acció dels ions. El químic físic alemany Walther Nernst va aplicar aquest concepte en experiments per descobrir l'excitabilitat nerviosa i va concloure que el procés d'excitació local a través d'una membrana semipermeable depèn de la concentració iònica. A més, es va demostrar que la concentració d'ions és el factor limitant de l'excitació. Si s'aconseguia la concentració adequada d'ions, sens dubte es produiria l'excitació. Aquesta va ser la base per descobrir el valor llindar.

## Funció i característiques fisiològiques

El valor llindar controla si els estímuls entrants són suficients o no per generar un potencial d'acció. Es basa en un equilibri d'estímuls inhibidors i excitadors entrants. Els potencials generats pels estímuls són additius, i poden arribar a un llindar en funció de la seva freqüència i amplitud. El funcionament normal del sistema nerviós central implica una suma de les entrades sinàptiques fetes en gran part a l'arbre dendrític d'una neurona. Aquests potencials graduats locals, que s'associen principalment a estímuls externs, arriben al segment inicial axonal i es construeixen fins que aconsegueixen assolir el valor llindar. Com més gran és l'estímul, més gran és la despolarització o l'intent d'assolir el llindar. La tasca de despolarització requereix diversos passos clau que es basen en factors anatòmics de la cèl·lula. Les conductàncies iòniques implicades depenen del potencial de membrana i també del temps després del canvi del potencial de membrana.

## Referències

* ↑ «Threshold Potential – The Nerve Impulse» (en anglès americà). https://eprojects.isucomm.iastate.edu,+13-11-2016.+[Consulta: 2 agost 2023].
* ↑ «Learn About Threshold Potential | Chegg.com» (en anglès). https://www.chegg.com.+[Consulta: 2 agost 2023].
* ↑ «Threshold Potential - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). https://www.sciencedirect.com.+[Consulta: 2 agost 2023].
* ↑ «Neurotransmission - Neurologic Disorders» (en anglès americà). https://www.merckmanuals.com.+[Consulta: 2 agost 2023].
# Albrecht Knust

Albrecht Knust (Hamburg, 5 d'octubre de 1896 - Essen, 19 de març de 1978) fou ballarí, coreògraf, pedagog i motor del moviment alemany.
Des dels 16 anys va ballar en un grup folklòric després, abandonant els estudis empresarials, es va convertir amb Kurt Jooss, alumne de Rudolf von Laban i es va incorporar a la seva companyia el 1922.
Va crear les seves primeres coreografies el 1926, com a mestre de ballet al "Friedrichstheater" de Dessau (Der Prinz von China, música de Gluck i Die Geschöpfe de Prometheus, música de Beethoven). També publica els seus primers articles sobre la notació Laban.
El 1934, quan Kurt Jooss va sortir d'Alemanya cap a Anglaterra, després de guanyar la competició de l'Arxiu Internacional de Danses de 1932 amb The Green Table, Knust va acceptar la direcció del "Folkwangschule" d'Essen. El 1935, va fundar l'oficina de qualificació a Berlín. Va transcriure danses històriques després de Feuillet i Pécour i va participar en l'establiment de partitures grupals coreografiats per Laban per als Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 de Berlín de 1936, titulats "Vom Tauwind und der Neuen Freude" (Del desgel i la nova alegria). Aquest espectacle finalment serà prohibit per Joseph Goebbels que jutgi aquesta obra no d'acord amb les seves expectatives.
Afectat per la desgràcia de Laban, Knust torna a Hamburg i es dedica sobretot a escriure el seu "Abriss der Kinetographie Laban", que enviarà a Jooss i al seu proper col·laborador Sigurd Leeder durant un viatge a Dartington. Jooss volia que Knust anotés les seves coreografies, però finalment serà Ann Hutchinson Guest, estudiant de Jooss, qui marcarà The Green Table. El 1939 Knust es va traslladar a Múnic. Va passar els anys de la guerra com a assessor a la "Bayerische Staatsoper". Aquesta experiència li permetrà constituir una massa d'uns 20.000 exemplars documentant problemes de classificació, que organitzarà després de la guerra en la seva "Handbuch der Kinetographie Laban" en vuit volums, inèdits fins ara.
Expert indiscutible en notació de Laban, Knust imparteix nombroses conferències després de la guerra i promou el coneixement del sistema d'escriptura els desenvolupaments paral·lels i de vegades divergents que es desenvolupen a banda i banda de la cinetografia ortodoxa a Alemanya i a Països llatins i "Labanotació" al món anglosaxó
Pel maig de 1951, Knust va ser designat a la "Folkwangschule" a Essen per Kurt Jooss que va tornar a Alemanya: va crear allà el "Kinetographisches Institut" i va cofundar el 1959 l'"International Council of Kinetography Laban" (ICKL) del qual va ser president el 1969.
Després de la seva jubilació el 1962, continuà oficiant a la "Folkwangschule" i morí sobtadament a mig març de 1978 d'aturada cardíaca.

## Bibliografia

* Dictionnaire usuel de cinétographie Laban - Labanotation, 1979 (traduit en français par Jean Challet et Jacqueline Challet-Haas, éditions Ressouvenances, 2010).
# Trent Dalton

Trent Dalton és un periodista australià i autor de ficció literària de Brisbane, Austrâlia. Treballa com a periodista per l'edició del cap de setmana del diari australià The Weekend Australian i anteriorment treballà pel The Courier-Mail. Al 2018 publicà Boy Swallows Universe (El chico que se comió el universo) a l'editorial 4th Estate, amb el qual fou anomenat candidat al premi literari australià Miles Franklin de l'any 2019.
Boy Swallows Universe (2018) (El chico que se comió el universo (2019)) ==== El chico que se comió el Universo és una història inspirada en fets autobiogràfics. Detalla la transició a l'edat d'adolescent d'Eli Bell. En el llibre, Dalton dibuixa una imatge inusual dels suburbis obrers de Brisbane, on la vida quotidiana frega molts aspectes complexos, com droga-dependència o criminalitat. Des de la seva publicació al juliol de 2018, ha venut més de 500,000 exemplars només a Austràlia. També ha publicat All Our Shimmering Skies, HarperCollins (September, 2020) (Tots els nostres cels brillants) és ambientada al nord d'Austràlia durant la Segona Guerra Mundial. De no ficció ha publicat By Sea & Stars: The Story of the First Fleet, 4th Estate (2018). Les històries foren primer publicat com un serial al diari "The Australian". S'explicquen les històries de personatges reals que varen ser presents en la fundació de l'estat modern d'Austràlia.

## Referències

* 1 2 " 'We just knew him as Slim ... we didn't know he escaped from Boggo Rd prison' " by Fiona Purdon, The Courier-Mail, 29 juny 2018
* 1 2 "Trent Dalton", perfil, The Australian
* ↑ «Boy Swallows Universe». HarperCollins Australia. Arxivat de l'original el 2019-05-14. [Consulta: 16 maig 2019].
* ↑ «Miles Franklin 2019 longlist announced». Books+Publishing, 22-05-2019. [Consulta: 22 maig 2019].
* ↑ Dalton, Trent. Boy Swallows Universe. Harper Collins Publ. UK, maig 2019. ISBN 9780008319250.
* ↑ «CHICO QUE SE COMIÓ EL UNIVERSO, EL». [Consulta: 14 novembre 2020].
* 1 2 «Podcast: Trent Dalton on the Private Conversations we Have With the Sky» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2020].
* ↑ «[Meet the man behind the boy who swallowed the universe https://www.ipswichfirst.com.au/meet-the-man-behind-the-boy-who-swallowed-the-universe/]» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2020].
* 1 2 «DALTON'S DEBUT NOVEL HITS 500,000-COPY MILESTONE AHEAD OF PUBLICATION OF ALL OUR SHIMMERING SKIES». [Consulta: 14 novembre 2020].
* ↑ Kembrey, Melanie. «Why Trent Dalton needed to ‘run a mile’ from his hit debut novel» (en anglès). The Sydney Morning Herald, 25-09-2020. [Consulta: 25 setembre 2020].
* ↑ «By Sea & Stars: The Story of the First Fleet» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2020].
# Trent Woods

Trent Woods és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2008 tenia 3.986 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Trent Woods tenia 4.192 habitants, 1.692 habitatges i 1.360 famílies. La densitat de població era de 552,4 habitants per km².
Dels 1.692 habitatges en un 31,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 73,2% hi vivien parelles casades, en un 5,6% dones solteres, i en un 19,6% no eren unitats familiars. En el 17,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,48 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,8.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,8% tenia menys de 18 anys, un 2,9% entre 18 i 24, un 20,8% entre 25 i 44, un 30,5% de 45 a 60 i un 22,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 47 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 63.482 $ i la renda mediana per família de 71.336 $. Els homes tenien una renda mediana de 49.219 $ mentre que les dones 35.224 $. La renda per capita de la població era de 36.690 $. Entorn de l'1,4% de les famílies i el 2,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Trent Woods». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Trent Woods». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Mauricio Malvestiti

Mauricio Malvestiti (Marne de Filago, 25 d'agost de 1953) és un religiós i bisbe italià. Va ser ordenat sacerdot l'11 de juny de 1977, i el 1994 és oficial de la Congregació per a les Esglésies Orientals, a Roma. El 2009 és nomenat sotssecretari de la mateixa congregació. El 26 d'agost de 2014, el papa Francesc l'anomenà Bisbe de Lodi, succeint a Giuseppe Merisi.
És consagrà bisbe l'11 d'octubre 2014 en la Basílica de Sant Pere del Vaticà para el cardenal Leonardo Sandri.

## Galería fotogràfica

* Monsenyor Malvestiti acabat de consagrar, Basílica de Sant Pere del Vaticà.
* Monsenyor Malvestiti, poc després de prendre possessió de la seva diòcesi, Lodi, 26 d'octubre 2014.
* Monsenyor Malvestiti amb el monsenyor Bashar Matti Warda (dreta) a la vigília de nit de Pentecosta en la seu de Lodi, 14 de maig de 2016.
* Monsenyor Malvestiti amb el patriarca siríac Ignasi Josep III Yunan, en la seu de Lodi, 20 de febrer 2017
* El pare Egidio Miragoli, bisbe electe de Mondovì, rep el solideu del bisbe Malvestiti, el 29 de setembre de 2017

## Referències

* ↑ La Diocesi di Bergamo in festa - Mons. Malvestiti vescovo di Lodi (italià)
* ↑ Mons. Malvestiti nuovo vescovo (italià)
* ↑ Il bergamasco mons. Maurizio Malvestiti Sottosegretario alle Chiese Orientali Arxivat 2014-08-26 a Wayback Machine. (italià)
* ↑ Rinunce e nomine, 26.08.2014 (italià)
* ↑ El primero discurso de dom Mauricio Malvestiti Arxivat 2014-08-27 a Wayback Machine. (italià)

## Enllaços externs

* Diócesis de Lodi
# Osroes

Osroes és el nom dels següents personatges:
# Potencial de velocitats

Un potencial de velocitat és un potencial escalar utilitzat en teoria de flux potencial. Va ser introduït per Joseph Louis Lagrange l'any 1788.
És usat en mecànica dels medis continus, quan un medi continu ocupa una regió simplement connexa i és irrotacional. En tal cas:
    $\nabla \times \mathbf {u} =0\,$
On u denota la velocitat de flux. Com a resultat, u pot ser representat com el gradient d'una funció escalar Φ:
    $\mathbf {u} =\nabla \Phi \ ={\frac {\partial \Phi }{\partial x}}\mathbf {i} +{\frac {\partial \Phi }{\partial y}}\mathbf {j} +{\frac {\partial \Phi }{\partial z}}\mathbf {k} \,.$
Φ es coneix com el potencial de velocitats de u. L'equació de continuïtat $\nabla \cdot \mathbf {u} =0\,$ queda reduïda a l'equació de Laplace de Φ:
    $\nabla ^{2}\Phi ={\cfrac {\partial ^{2}\Phi }{\partial x^{2}}}+{\cfrac {\partial ^{2}\Phi }{\partial y^{2}}}+{\cfrac {\partial ^{2}\Phi }{\partial z^{2}}}=0\,$
Un potencial de velocitats no és únic. Si Φ és un potencial de velocitats, llavors Φ + a(t) Φ + a(t)(t) és també un potencial de velocitats de u, on Φ + a(t) és una funció escalar de temps que pot ser constant. En altres paraules, els potencials de velocitat són únics fins a una constant, o una funció només dependent del temps.
Si un potencial de velocitats satisfà l'equació de Laplace, es pot comprovar aquesta afirmació, per exemple, desenvolupant l'expressió ∇ × (∇ × u) i usant, gràcies al teorema de Clairaut-Schwarz, la commutació entre els operadors gradient i laplacià.
A diferència de la funció de corrent, un potencial de velocitats pot existir en un flux tridimensional.

## Ús en acústica

En teoria acústica, sovint es vol treballar amb l'equació d'ona acústica del potencial de velocitats Φ en comptes de la pressió p i/o de la velocitat de la partícula u.
    $\nabla ^{2}\Phi -{\frac {1}{c^{2}}}{\frac {\partial ^{2}\Phi }{\partial t^{2}}}=0$
Solucionant l'equació d'ona per qualsevol camp p o camp u no necessàriament proporciona una resposta senzilla per l'altre camp. D'altra banda, quan Φ és solucionat per, no només és u trobat mentre donat damunt, però p és també fàcilment trobat – del (linearised) equació de Bernolli per fluxos irrotacionals i noestacionaris – com:
    $p=-\rho {\frac {\partial \Phi }{\partial t}}\,.$

## Referències

* ↑ Anderson, John. A History of Aerodynamics. Cambridge University Press, 1998. ISBN 978-0521669559.
* ↑ White, Frank M. «8: Potencial Flow and Computational Fluid Dynamics». A: Elizabeth A. Jones. Fluid Mechanics [Mecànica de Fluids] (en anglès). 5a. Nova York: McGraw Hill, 2003, p. 524 (McGraw Hill Series in Mechanical Engineering). ISBN 0-07-240217-2 [Consulta: 19 gener 2020].
* ↑ Pierce, Allan D. Acoustics: An Introduction to Its Physical Principles and Applications (en anglès). Woodbury, N.Y.: Acoustical Society of America, 1994, p. 18. ISBN 978-0883186121.

## Vegeu també

* Vorticitat

## Enllaços externs

* Aplicatiu Interactiu de la Transformada de Joukowski Arxivat 2020-03-25 a Wayback Machine.
# Aliança Europea per la Independència

Aliança Europea per la Independència (en anglès European Partnership for Independence, EPI) és una unió multilateral que té la voluntat d'ésser un front comú europeu de lluita a favor de dret a l'autodeterminació que es constituí el 14 de juliol de 2011 a Brussel·les. Entre el 12 i 15 de febrer de 2012 l'organització realitzà la seva 3a trobada internacional a Barcelona sota el lema "Treballem plegats per exercir el dret universal de l'autodeterminació".
L'any 2013 l'entitat va impulsar la Comissió Internacional de Ciutadans Europeus (en anglès International Commission of European Citizens, ICEC) una iniciativa legislativa popular a nivell de la Unió Europea per promoure el reconeixement del dret d'autodeterminació dels pobles que la integren.

## Membres

* Catalunya: Welcome Mr President
* Escòcia: Scottish Independence Convention
* Flandes: Vlaamse Volksbeweging
* País Basc: Nazioen Mundua

## Referències

* ↑ Independentistes catalans, flamencs i escocesos s'alien per coordinar accions internacionals, Ara.
* ↑ Barcelona acull el 3r Congrés de l'Aliança Europea per la Independència Arxivat 2012-03-01 a Wayback Machine., Directe.
* ↑ Un milió de signatures per l'autodeterminació, Nació Digital.

## Enllaços externs

* Aliança Europea per la Independència - Lloc web oficial
* Comissió Internacional de Ciutadans Europeus