OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Antoni de Vilanova de Prades

Sant Antoni de Vilanova de Prades és una església de Vilanova de Prades (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici d'estructura molt senzilla, format per una portalada de pedra que forma un arc deprimit. L'única ornamentació de tota l'església prové d'un ull de bou amb vitrall de factura moderna i un frontó clàssic al capdamunt de l'estructura. Aquest darrer també té un petit ull de bou.
L'estat de conservació és molt bo.

## Història

Fou bastida al segle xix i, segons tradició popular, costejada principalment per tres senyores que es deslliuraren de la pesta. Va ser saquejada durant la Guerra Civil espanyola.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Antoni de Vilanova de Prades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Sant Antoni de Vilanova de Prades». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ioannis Tamuridis

Ioannis Tamuridis (en grec demòtic Ιωάννης Ταμουρίδης), conegut també com a Iannis Tamuridis (Γιάννης Ταμουρίδης), (Tessalònica, 3 de juny de 1980) és un ciclista grec. Ha guanyat diversos cops el campionat nacional en ruta i en contrarellotge.
També competeix en pista.

## Palmarès en pista

* 1999
** Medalla d'or al Campionat dels Balcans en Persecució per equips
* 2005
** Campió de Grècia en Puntuació
** Campió de Grècia en Persecució
* 2006
** Campió de Grècia en Puntuació
** Campió de Grècia en Persecució
** Campió de Grècia en Scratch
* 2007
** Medalla d'or al Campionat dels Balcans en Puntuació
** Campió de Grècia en Puntuació
** Campió de Grècia en Persecució
** Campió de Grècia en Scratch
* 2011
** Campió de Grècia en Puntuació
** Campió de Grècia en Òmnium
* 2012
** Campió de Grècia en Puntuació
** Campió de Grècia en Persecució
** Campió de Grècia en Scratch

### Resultats a la Copa del Món en pista

* 2009-2010
** 1r a la Classificació general i a la prova de Cali, en Puntuació

## Palmarès en ruta

* 2000
** Campió de Grècia en contrarellotge
** Campió de Grècia sub-23 en contrarellotge
* 2001
** Campió de Grècia sub-23 en contrarellotge
* 2002
** Campió dels Balcans en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Grècia
* 2003
** Campió de Grècia en contrarellotge
* 2005
** Campió de Grècia en contrarellotge
* 2006
** Campió de Grècia en ruta
* 2009
** Campió de Grècia en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Romania
* 2010
** Campió de Grècia en ruta
** Campió de Grècia en contrarellotge
* 2011
** Campió de Grècia en ruta
** Campió de Grècia en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa a la Jelajah Malaysia
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Grècia
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Romania
** Vencedor d'una etapa al Tour de Szeklerland
* 2012
** Campió de Grècia en contrarellotge
** 1r al Circuit d'Alger
** Vencedor de 3 etapes a la Volta a Romania
** Vencedor d'una etapa al Tour de Szeklerland
* 2013
** Campió de Grècia en ruta
** Campió de Grècia en contrarellotge
* 2014
** Vencedor d'una etapa al Tour de Taiwan
* 2015
** Campió de Grècia en contrarellotge
* 2016
** Campió de Grècia en ruta
** Campió de Grècia en contrarellotge

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Nick Bostrom

Nick Bostrom (Niklas Boström, en suec) és un filòsof suec i un destacat acadèmic de la Universitat d'Oxford. És reconegut per les seves contribucions al principi antròpic, l'ètica del perfeccionament humà i riscos de la superintel·ligència artificial. Va obtenir el seu doctorat a l'Escola d'Economia i Ciència Política de Londres l'any 2000. És cofundador de l'Associació Transhumanista Mundial (1998) juntament amb David Pearce. Autor de "Superintelligence: Paths, Dangers, Strategies” (2014), el seu treball ha influït en el debat sobre l'impacte ètic i filosòfic de les tecnologies avançades.

## Biografia

Bostrom va néixer un 10 de març de 1973 a Helsingborg, Suècia. Des de ben petit que no li agradava gens l'escola i, a causa d'això, va passar-se els seus últims anys d'institut estudiant des de casa, optant per educar-se a si mateix en una gran varietat de disciplines com a antropologia, art, literatura i ciència.
Va obtenir un grau en filosofia, matemàtiques, lògica matemàtica i intel·ligència artificial a la Universitat de Göteborg i va realitzar un màster en filosofia i física, i neurociència computacional a la Universitat d'Estocolm i el King's College de Londres respectivament. Mentre estudiava a la Universitat d'Estocolm, va investigar la relació entre el llenguatge i la realitat estudiant a Willard Van Orman Quine, un filòsof i analític.

## Llibres

* 2002 – Biaix antròpic: efectes de la selecció d'observació en la ciència i la filosofia, ISBN 0-415-93858-9.
* 2009 – Perfeccionament humà, editat per Bostrom i Julian Savulescu, ISBN 0-19-929972-2.
* 2011 – Risc catastròfic global, editat per Bostrom i Milan M. Ćirković, ISBN 978-0-19-857050-9.
* 2014 – Superinteligencia: camins, perills, estratègies, ISBN 978-0-19-967811-2.

## Referències

* ↑ «Nick Bostrom home page». [Consulta: 22 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Nick Bostrom - Lloc web oficial
* Principio Antrópico de Bostrom
* Oxford Future of Humanity Institute
# Antoni Roca Maristany

Antoni Roca i Maristany (Barcelona, 1895-1977) fou un dibuixant humorístic. Amb el seu traç expressiu i nítid i les seves caricatures estilitzades i amables, Roca es converteix en un dels dibuixants més actius dels anys anteriors a la Guerra Civil, especialment en la premsa esportiva de la capital catalana centrada en tema futbolístic: col·laborà a L'Esport Català, El Mundo Deportivo, Xut!, El Once, Dicen, etc. Exposà a Barcelona, Reus, Tarragona, Lió, Saragossa, Lleida, etc. Publicà els records "Tot fent memòria" (1973).

## Biografia

Format a l'Acadèmia de Belles Arts de Barcelona, va celebrar la seva primera exposició de dibuixos humorístics a Sabadell el 1919. Pocs anys abans havia començat a col·laborar en diverses revistes, especialment a Papitu, on va realitzar delicioses escenes compostes d'un sintètic i finíssim traç de tinta. També va dibuixar per la revista madrilenya La Esfera i aviat es va obrir pas en la premsa catalana, convertint-se en un puntal del diari El Mundo Deportivo, fet que li va obrir les portes d'altres publicacions esportives com L'Esport Català, Sidral Deportiu o la mítica revista Xut! i, ja després de la guerra, altres com El Once o Dicen. També va realitzar una interessantíssima col·lecció de caricatures per a les pàgines d'esports del diari La Vanguardia a mitjans dels anys vint, i el podem trobar posteriorment en altres diaris com Las Noticias o La Nau, i en revistes com L'Esquella de la Torratxa, Ràdio Barcelona o ¡Tururut...!.
Roca va participar sovint en els Salons d'Humoristes que es van organitzar a Barcelona, i va realitzar diverses exposicions amb els seus dibuixos i també amb olis i composicions artístiques. Durant la guerra va formar part del Sindicat de Dibuixants Professionals, i trobem els seus dibuixos a les revistes Papitu i L'Esquella de la Torratxa, a càrrec d'aquest sindicat revolucionari. Després de la guerra i d'uns anys d'inactivitat, va reaparèixer el 1943 amb una exposició a Saragossa. També va realitzar una mostra de caricatures titulada 60 Figures del Teatre al Museu de l'Institut del Teatre. En aquests anys, per signar algun dels seus treballs, utilitzava el pseudònim Anton Roch o la signatura Marys.
Una de les seves activitats importants que va realitzar en els seus últims anys va ser la de dibuixar rajoles de ceràmica amb motius humorístics, arribant a aconseguir una obra de gran popularitat amb peces molt conegudes, posteriorment imitades a preu fet, i que encara avui es poden veure en alguns establiments barcelonins com la rajola on es llegeix "Aquí hi viu un del Barça", "Avui no es fia, demà tampoc" i d'altres per l'estil. Roca va publicar un llibre de memòries, editat per Millà el 1973 i titulat "Tot fent memòria", en què narra anècdotes curioses de la seva vida, encara que no entra en aspectes íntims ni truculents.

## Referències

* ↑ «Antoni Roca Maristany». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Roca». Humoristan.

## Enllaços externs

* Roca a Humoristan
# Zàpliussie

Zàpliussie (en rus: Заплюсье) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Pskov, a Rússia, segons el cens del 2021 tenia 869 habitants. És el centre administratiu del districte (raion) de Pliusski.

## Referències

* ↑ «Инвестиционный паспорт муниципального района «Кобяйский улус (район)» Республики Саха (Якутия)». Официальный информационный портал Республик Саха (Якутия). Arxivat de l'original el 2019-10-17. [Consulta: 17 octubre 2019].
* ↑ «Географические и природные условия». Официальный информационный портал Республик Саха (Якутия).
# Zàstava Dokutxàieva

Zàstava Dokutxàieva (en rus: Застава Докучаева) és un poble de l'óblast de Sakhalín, a l'Extrem Orient de Rússia, que en el cens del 2010 no tenia cap habitant.

## Referències

* ↑ «И. А. Самарин. Об истории переименования населённых пунктов Южного Сахалина и Курильских островов в 1946—1947 годах, стр. 222». Arxivat de l'original el 2018-06-19. [Consulta: 21 novembre 2019].
# Can Vadó

Can Vadó o Can Badó Pera és una casa protegida com a bé cultural d'interès local al davant del camí ral d'Arenys al Montnegre, i que forma part de conjunt de nou cases del veïnat de Cal Paraire. Can Badó es troba adossada amb altres cases i posseeix la tipologia fonamental del barri. Està formada per dos cossos; el de la dreta, el més gran, es correspon amb l'habitacle i és de planta baixa i pis, amb coberta de teula d'un vessant que s'orienta cap a la façana principal. Aquesta façana està formada per un portal ample d'arc escarser de pedra, una finestra a la dreta d'aquest i dues al primer pis amb ampit de pedra. A l'esquerra neix el cos més petit, una mica sortit respecte a l'altre, d'un pis. Està cobert amb teula d'un vessant orientat cap al mur lateral, i té, a la façana, una porta i una finestra. Aquest espai correspon al lloc on es guardaven les eines del camp. A la part esquerra de la casa hi ha un porxo aïllat.

## Notes

* ↑ «Masia Can Badó Pera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Can Vaiella

Can Vaiella és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de tres plantes i coberta de doble vessant a façana situat entre el carrer de la Riera i el Passatge de Juli Garreta. Al costat sud hi ha un pati i la façana, d'una crugia, està arrebossada amb la pedra vista i destaca per l'arcada que uneix, per la planta baixa, els esmentats carrers.
La planta baixa consta d'un portal emmarcat de pedra sorrenca de grans blocs i llinda monolítica, actualment partida en dos parts per la meitat. La llinda conté la inscripció següent:
vuy Als 6 de IHS SAteMbrA de 1627
BAldiri noguer
El primer pis conté una finestra de grans blocs de pedra sorrenca amb tres blocs de suport, l'ampit treballat i mig desfet i una llinda feta de rajola.
El segon pis conté una finestra amb els brancals de rajola i la llinda de fusta.
El ràfec és de fusta i emergeix gràcies a 10 caps de biga de fusta. A la teulada hi ha una xemeneia de pedra, rajola i teula, de secció rectangular, molt interessant.
La façana posterior, a part de comunicar amb l'altra per l'arcada de volta de rajola, consta de diverses finestres, emmarcades de rajola i de pedra sorrenca.

## Història

Casa originaria del segle xvii (1627) reformada lleugerament als segles xviii i xix.
Actualment està abandonada i crida l'atenció per la seva estructura i factura al voltant d'altres cases d'estètica i construcció molt més modernes (segle XX). Pel seu estat de conservació, deficient en tots els sentits, potser acabi reconstruïda, destruïda o reformada, ja que no està inclosa en el catàleg de protecció local, en un futur pròxim.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Can Vaiella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Can Valentí

Can Valentí és un edifici modernista de Montcada i Reixac (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa es troba adossada per un dels murs de la torre mirador a l'antiga casa rural de boscaters. L'edifici està format per tres cossos ben diferenciats. Una planta rectangular, constituïda pel cos davanter de planta baixa, pis i terrat, i un cos posterior de planta baixa i terrat. A la dreta de la façana principal hi ha el cos de la torre mirador.
El tractament pla dels murs (segurament sota l'arrebossat de fàbrica de maó) es troba ressaltat amb la distribució i les peculiars obertures de tipus modernista. Les finestres són de senzilla obertura rectangular, però que es veuen destacades per tota l'estructura decorativa que les emmarca amb columnes de maons disposats helicoidalment (seria la variant salomònica del modernisme) on a la part superior hi ha una teuladeta sobresortint o barbacana per a salvaguardar de l'aigua de la pluja. Aquestes teuladetes són de coberta d'escames de ceràmica. La porta d'entrada serà tractada a part, com a element arquitectònic pel seu propi protagonisme. Els dos terrats/terrassa es troben rodejats de balustrada, feta de maons disposats de manera ornamental calada. La torre mirador, de planta quadrada, té el punt artístic més notable ubicat sota la teulada en voladís, que correspon a la situació d'una galeria de cinc finestres d'arc rodó sobre el qual hi ha un element motllurat a dos nivells de sobresortit en forma de pestanya, la separació de les obertures la mateixa tipologia de columna helicoidal, ampit comú, seguit i motllurat. La coberta és a quatre vessants, formada per quatre tremujals, amb ràfec o barbacana, construïda amb bigues de fusta i llates sobre el que descansen les teules. Del bell mig on conflueixen els tremujals, s'aixeca un cupulí de tipologia quadrada amb teuladeta de característiques homòlogues a la de la torre mirador, i amb element de bola com a coronament.
La porxada es troba oberta en els seus laterals i frontal sostingut per columnes, i adossada en la seva part posterior a la façana de la casa. Les columnes són de la mateixa tipologia que les representades en els elements de les finestres, és a dir, disposició del maó en un decorativisme helicoidal sobre una base de pilars. A la part superior, a manera d'acabament de templet, sorgeix una estructura a dos vessants com a coberta; la part frontal constituïda en forma triangular hi té inscrit un element d'arc rodó lleugerament apuntat de fàbrica de maó amb una decoració dentada arrodonida per la part de l'intradós. Els espais que queden entre l'element triangular i l'inscrit els trobem decorats amb trencadís ceràmic, blanc i blau. A cada un dels vèrtexs del triangle frontal hi ha un acabament decoratiu de boles, als laterals, i al central un element vegetal de fronda. La coberta és de rajoles de ceràmica blanques i blaves i el carener és perpendicular.

## Referències

* 1 2 3 «Torre Valentí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Teresa Marcos

Teresa Marcos és una directora de cinema asturiana. Es va llicenciar en Ciències de la Informació a la Universitat Autònoma de Barcelona, on també va estudiar literatura espanyola i filosofia antiga. Després va estudiar llenguatge i producció audiovisual a la Lighthouse Film and Video de la Universitat de Sussex. Després es va dedicar al cinema com a directora de curtmetratges amb un cert ressò: el seu primer curt, Se paga en el acto (1994) fou candidat al Goya al millor curtmetratge de ficció, com ho fou el 1999 Lencería de ocasión, que també va guanyar el premi del públic al Seattle Queer Film Festival de 2001. El 2002 va guanyar el premi Dia d'Asturias al Festival Internacional de Cinema de Gijón pel seu curt Por estar contigo. El 2016 va estrenar el seu primer llargmetratge En modo silencio. que fou guardonat al Festival Internacional de Cinema de Gijón.

## Referències

* ↑ TWIST: Seattle Queer Film Festival 2001 a IMDB
* ↑ El gran desafío cinematográfico de Teresa Marcos, La Nueva España, 16 de maig de 2018
* ↑ TPA estrena esta noche "En modo silencio" de Teresa Marcos
# Ardon (Ossètia del Nord - Alània)

Ardon (en osset: Æрыдон, en rus: Ардо́н) és un municipi del centre de la república caucàsica d'Ossètia del Nord - Alània, a la Federació Russa. Està situat a la vora dreta del riu Ardon, a 39 km al nord-est de la capital Vladikavkaz. El 2020 tenia 19.298 habitants. Ardon va ser fundada el 1824, rebent l'estatus de ciutat l'any 1964, quan es va convertir en un destacat nucli agroindustrial, amb una fàbrica de conserves i una per a processar cànem, entre d'altres. És el centre administratiu del raion d'Ardon i un important vincle de comunicacions a l'inici de l'eix ferroviari i rodat que porta a la ciutat d'Alagir.

## Referències

* ↑ Численность населения Российской Федерации по муниципальным образованиям на 1 января 2020 года (en rus).
# Ardon

«Ardon» té aquests significats:
* Ardon, ciutat d'Ossètia del Nord.
* Ardon, riu afluent del riu Terek a Ossètia del Nord.
* Ardon, localitat de la provincia russa de Briansk
* Ardon, municipi del cantó suís del Valais.
* Ardon, municipi del departament francès del Jura.
* Ardon, municipi del departament francès del Loiret.
* Ardón, municipi de la província de Lleó a Castella i Lleó.
# Armo

Armo (en ligur Àrmo) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província d'Imperia. El 2011 tenia 123 habitants.

## Geografia

El comune es troba a uns 90 quilòmetres al sud-oest de Gènova i uns 25 al nord-oest d'Imperia. Té una superfície de 10,09 km² i la frazione de Trastanello. Limita amb les comunes de Caprauna, Ormea, Pieve di Teco i Pornassio.

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dades Istat el 31 desembre 2011». Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 6 agost 2015].
Viccionari
# Armona

Armona és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 3.239 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Armona tenia 3.239 habitants, 961 habitatges, i 786 famílies. La densitat de població era de 651,3 habitants per km².
Dels 961 habitatges en un 47,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,5% hi vivien parelles casades, en un 16% dones solteres, i en un 18,2% no eren unitats familiars. En el 13,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,68.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 35,4% tenia menys de 18 anys, un 9,7% entre 18 i 24, un 29,3% entre 25 i 44, un 18,6% de 45 a 60 i un 7,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 28 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.790 $ i la renda mediana per família de 32.232 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.905 $ mentre que les dones 22.981 $. La renda per capita de la població era d'11.850 $. Entorn del 24,2% de les famílies i el 26,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Armona». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Armona». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Antonio Ballesteros Beretta

Antonio Ballesteros Beretta (Roma, 19 de març de 1880-Pamplona, 15 de juny de 1949) va ser un historiador i americanista espanyol, membre de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Va néixer a Roma, fill del diplomàtic espanyol Arturo Ballesteros i de la comtessa italiana Maria Beretta, va aprendre italià, francès i castellà. Va estudiar amb els jesuïtes de Chamartín i es va llicenciar en Dret i en història a la Universitat de Salamanca. Especialitzat en història d'Espanya i Història d'Amèrica, el 1906 fou catedràtic d'Història universal moderna i contemporània de la Universitat de Sevilla, i el 1913 d'Història universal antiga i mitjana, d'Història d'Amèrica i d'Història d'Espanya, a la Universitat de Madrid. Va fer amistat amb el filòsof polític i historiador peruà, el Marquès de Montealegre de Aulestia i el 1910 es casà amb la també historiadora i acadèmica Mercedes Gaibrois Riaño, amb la que va tenir dos fills historiadors, Mercedes i de Manuel Ballesteros Gaibrois.
Fou professor dels fills d'Alfons XIII. El 1918 va ingressar a la Reial Acadèmia de la Història i el 1919 Antoni Maura i Montaner el va nomenar governador civil de la província de Sevilla. En produir-se el cop d'estat del 18 de juliol de 1936 es va aixoplugar a l'ambaixada de Mèxic fins a març de 1937, quan va passar a la zona nacional i es va establir a Burgos. Després de la guerra fou membre del Consell Superior d'Investigacions Científiques.

## Obres seleccionades

* Sevilla en el siglo XIII (1913)
* Síntesis de la Historia de España (1920)
* Historia de España y su influencia en la historia universal (12 vols., 1922-41).
* Alfonso X el Sabio. Salvat, 1963.
* Curso de historia universal (1941)
* La Reconquista de Murcia: 1243-1943 (1943)
* Cristóbal Colón y el descubrimiento de América (1945)
* Burgos y la rebelión del infante Don Sancho (1946)
* Figuras Imperiales (1947) Espasa - Calpe Argentina S.A.
* La Marina cántabra y Juan de la Cosa

## Referències

* Homenaje a D. Antonio Ballesteros Beretta (1880-1949). The Hispanic American Historical Review, Vol. 35, No. 1 (Feb., 1955), pp. 100–101.
* Maestros del Americanismo. Manuel Ballesteros. Universidad Complutense,
* Antonio Ballesteros Beretta al Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya.
# Tifanny Abreu

Tifanny Abreu (Goiânia, 29 d'octubre de 1984) és una jugadora de voleibol brasilera. Va ser la primera dona transgènere que va jugar a la Superlliga Brasilera de Voleibol Femení i que la temporada 2020/2021 en va ser la màxima anotadora amb una mitjana de 5,92 punts por set.

## Trajectòria

Abans de jugar en campionats femenins, va competir com a home a la Superlliga A i B del Brasil, i a les lligues d'Indonèsia, Portugal, Espanya, França, Holanda i Bèlgica. Mentre estava al JTV Dero Zele-Berlare flamenc, Abreu va decidir completar la seva transició de gènere. El 2017 va rebre el permís de la Federació Internacional de Voleibol per a competir en lligues femenines.
El 2018 Abreu es va presentar com a candidata del partit polític Moviment Democràtic Brasiler.
El juny de 2020, en el 50è aniversari de la primera desfilada de l'orgull, la revista digital Queerty la va nomenar entre les cinquanta heroïnes «que lideren la nació cap a la igualtat, l'acceptació i la dignitat per a totes les persones».

## Referències

* 1 2 «Primeira trans da Superliga sonha com seleção e diz que mãe confunde seu nome». Globoesporte. Arxivat de l'original el 2019-04-01. [Consulta: 25 juny 2019].
* ↑ «Las confidencias de una deportista trans: los tratamientos a los que se sometió, los cambios en su cuerpo y las críticas» (en espanyol europeu), 28-12-2021. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ «'Why not?': Transgender candidate busts stereotypes in Brazil». , 05-10-2018 [Consulta: 25 juny 2019].
* ↑ «Queerty Pride50 2020 Honorees» (en anglès americà). Queerty. Arxivat de l'original el 2020-07-24. [Consulta: 30 juny 2020].
* ↑ Bull, Chris. «Meet the brave sports heroes of 2020 changing the world for the better». Queerty, 18-06-2020. Arxivat de l'original el 2020-07-24. [Consulta: 28 juliol 2020].