OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vidre laminat

El vidre laminat consisteix en la unió de dos o més làmines de vidre mitjançant un film intermedi fet de materials orgànics elàstics. És una forma de vidre de seguretat, com que la làmina manté els trossos units en cas d'impacte i evita que es dispersen o es creen dents tallants. Fora del lloc d'impacte manté la transparència, el que és una diferència major amb el vidre trempat, una altra categoria de vidre de seguretat que es trenca en milers de petits trossos. Esmorteeix millor el so que un vidre monolític del mateix gruix i n'existeixen que milloren l'aïllament tèrmic. El primer vidre laminat va ser inventat el 1909 pel químic franco-neerlandés Édouard Bénédictus (1878-1930). Feia servir un film de gelatina o cel·lulosa.
Avui es fan servir films de fet de butiral de polivinil (PVB), copolimer d'etilé-vinil acetat (EVAC) o altres resines. A més de l'aspecte acústic i de seguretat, en aquest films es poden incorporar colors, imatges, filtres per blocar els rajos ultraviolets, capes d'opacitat, antenes, díodes LED…
Es fa servir en els parabrises, en vehicles blindats, vidres antirobatori i antibales. En arquitectura se n'aprecia tant les qualitats mecàniques, decoratives com estètiques.
La fabricació amb pel·lícula butiral de polivinil (PVB) es fa en autoclau. El film s'aplica en una cambra blanca, on les capes de vidre i el film passen en una calandra a 110°C, el punt de fusió del PVB. Després s'elimina l'aire i el tot passa en una autoclau per obtenir una adhesió perfecta.

## Referències

* ↑ «vidre laminat». Diccionari de fusteria. TERMCAT. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «Vidre laminat». Art i vidre Meritxell. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ Daumal Domènech, Francesc de Paula. Arquitectura acústica. Barcelona: Edicions UPC, 2008-01, p. 274. ISBN 978-84-9880-001-2.
* ↑ «Vidre intel·ligent Guardian Sun baix emissiu |». Carpinteria d'aluminio Barcelona, 24-02-2013. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ Henno, Jacques «Le verre feuilleté, tombé de l'échelle» (en francès). Les Echos, 16-07-2014.
* ↑ Michel, Jean-Marie. «Le verre renforcé Triplex (Verre feuilleté de sécurité)». A: Contribution à l'histoire des polymères en France (pdf) (en francès). Société chimique de France.
* 1 2 Corbat Diaz, Enric; Vega Ainsa, Isabel. «Materials i elements bàsics a la construcció. Propietats dels materials i elements de construcció. 07 El vidre». Bases per a la Tècnica. UPC, 2024. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «Vidre de seguretat laminat (polivinil butiral PVB) - FáCILVITRUM». Fácilvitrum. [Consulta: 6 juliol 2024].

## Bibliografia

* Callister, William D.; Molera i Solà, Pere; Anglada i Gomila, Marc J. Introducción a la ciencia e ingeniería de los materiales. Volumen I (en castellà). Reverte, 2020-01-10. ISBN 978-84-291-9560-6.
* Callister, William D.; Molera i Solà, Pere; Anglada i Gomila, Marc J. Introducción a la ciencia e ingeniería de los materiales. II (en castellà). Reverte, 1996. ISBN 978-84-291-7254-6.

## Vegeu també

* Oxinitrur d'alumini
* Games Slayter
* Vidre flotat
* Doble vidre aïllant
# Molí d'en Suau

El molí d'en Suau és un molí de vent fariner que forma part del molinar de Fartàritx, a Manacor. Actualment s'ubica al carrer dels Enagistes, 2. Està immers dins la xarxa urbana, disposat perpendicularment a l'alineació del carrer. Destaca per tenir la base del molí amb els dos portals rodons, la cornisa motllurada i un corral davant.

## Tipologia i elements

El molí d'en Suau presenta una base atalussada d’una sola planta d’altura que es clou amb una motllura de marès. El parament combina la paret verda i els carreus de marès. A la façana de llevant es conserva la imprompta d’un portal d'arc rodó emmarcat en marès i s’hi obre una finestra. A l’esquerra de l’imprompta s’observa una pedra fermadora. La façana de migjorn presenta dues alineacions i s’hi obre un portal d’arc rodó. A l’esquerra del portal s’hi obre una finestra i s’adossa una escala exterior que permet l’accés a l’envelador. Davant aquesta façana es localitza una cisterna de capelleta. L’interior es configura mitjançant voltes de canó. La torre combina la paret verda (part inferior) i els carreus de marès (part superior). Al costat de migjorn s’obre un portal allindanat emmarcat en marès. A la part superior s’obren dos finestrons. No conserva cap peça de la maquinària.

## Referències

* 1 2 «CATÀLEG D’ELEMENTS I ESPAIS PROTEGITS DEL TERME MUNICIPAL DE MANACOR» (en català).
# Bus-Obo

El Bus-Obo és un con volcànic de Mongòlia. S'eleva fins als 1.162 metres sobre el nivell del mar. El con, de 90 metres d'altura, està format per roques basàltiques, que tan poden ser del Plistocè com de l'Holocè. Es troba dins un cinturó de l'orogènesi caledoniana, a l'àrea del Gobi Central.

## Referències

* ↑ «Bus-Obo», Global Volcanism Program, Smithsonian Institution.
* ↑ Jia-Tie, PAN; Qing-Ju, WU; Yong-Hua, LI; Da-Xin, YU; Meng-Tan, GAO; Ulziibat, M.; Demberel, S. «Ambient Noise Tomography in Central-South Mongolia». Chinese Journal of Geophysics, 58, 4, 01-07-2015, pàg. 436–450. DOI: 10.1002/cjg2.20185.
# Fundació Princesse-Charlène

La Fundació Princesse-Charlène és una fundació monegasca creada el 2012 per la princesa de Mònaco, Charlène Lynette Wittstock, que ha assumit el seu càrrec oficialment com a tal el 2011. La fundació està destinada a l'educació i la construcció de l'infant a través de l'esport.

## Enllaços externs

* http://www.monacomatin.mc/monaco/bob-sinclar-soutient-la-fondation-princesse-charlene-de-monaco.1757123.html
* http://www.monacomatin.mc/la-turbie/la-princesse-charlene-veut-apprendre-a-nager-a-1000-enfants-a-la-turbie.1756870.html
# Sàhara-Sus

Sàhara-Sus (Sahara-Suz) és una estranya denominació, territorial o potser d'una companyia probablement britànica, que apareix repetidament a un escut i bandera a diverses publicacions durant la segona meitat del segle xix. Es tractaria del territori entre el Sàhara (probablement la zona de Cap Juby) i el Sus (sud del Marroc)
Algunes companyies britàniques privades es van interessar pel comerç al sud del Marroc després de 1848. Un tractat comercial fou signat entre Gran Bretanya i el Marroc el 9 de desembre de 1856, però els territoris del sud no estaven sota sobirania del sultà. És possible que estigués previst que les factories britàniques poguessin utilitzar a terra una bandera especial, sense cap signe que pogués suposar una sobirania britànica, ja que aquesta tampoc havia estat establerta; en canvi a la mar els seus vaixells podrien utilitzar la bandera com a pavelló i bandera de proa amb la "Unió Jack" britànica al cantó.
La primera referència d'aquesta bandera és a Vlaggen van alle Natien (Amsterdam, 1862). Sovint la bandera i l'escut són considerats apòcrifs. Atès que ja apareix el 1862 no hauria d'estar relacionada amb la factoria del britànic MacKenzie a Port Victoria (Tarfaya) fundada el 1878 (MacKenzie no hauria actuat comercialment a la zona abans de 1871).

## Vegeu també

* Cabo Juby.
# Jean Pinsello

Jean Pinsello (Saint-Égrève, Isèra, 8 de juny de 1953) fou un ciclista amateur francès, que es va especialitzar en la pista. Va guanyar una medalla de bronze al Campionat del món de Mig fons de 1975, per darrere del neerlandès Gaby Minneboo i del català Miquel Espinós.

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
# Vidre venecià

El vidre venecià o vidre produït originàriament a Venècia, que va ser un dels centres (encara que n'hi va haver d'altres) de fabricació de vidre a l'Occident cristià durant la baixa edat mitjana, i entre aquests, van tenir importància els de Poitou i Normandia (França) amb les seves copes gravades, esmaltades i historiades, i el de Nuremberg (Alemanya) amb els seus vidercomes o grans vasos cilíndrics esmaltats que porten figures d'escuts, emblemes i retrats. Però Venècia els va eclipsar a tots des dels començaments del segle xiii fins al xvii.
Venècia va tenir per mestres els romans d'Orient, dels quals va aprendre l'esmaltat i daurat de les peces de vidre, i a la ciutat i a la seva veïna illeta de Murano s'hi va llaurar un incomptable nombre i varietat de copes de peu elevat amb apèndixs capritxosos, diferents tipus de tassa, gerretes amb rínxols de fils blancs (latticini) o de color, gemmes falses, etc., servint-se de tots els procediments esmentats i distingint-se per la finor, elegància, lleugeresa, varietat i fantasia dels seus productes que avui s'admiren en multitud de museus i col·leccions. Des del segle xiv (cap al 1325), consta a Venècia la fabricació de bons miralls de vidre que tan singular importància van adquirir a principis del segle xvi. Però ja al segle xiii els fabricaven els alemanys a Nuremberg i a Viena, encara que fossin de petites dimensions.
A França, Països Baixos, Espanya i Alemanya, es copiaven els vidres de Venècia sense que els arribessin a igualar en perfecció i gust, i des de mitjans del segle xvii es van copiar els miralls.

## Vegeu també

* Cristall de Bohemia.
* Vidre bufat.
* Vidre català.
* Vidre del bosc.
* Vidre d'Hebron.
* Vidre de plom.
* Vidre romà.

## Referències

* ↑ "Arts and Crafts in Venice" Arxivat 2017-05-31 a Wayback Machine. About Venice Travel Guide
* ↑ Arxivat 2013-08-10 a Wayback Machine. History of Venini

## Fonts

* W. Patrick McCray, Glassmaking in Renaissance Venice: The Fragile Craft (Aldershot: Ashgate Press, 1999).

## Enllaços externs

* A History of Murano Glass Arxivat 2001-12-08 a Wayback Machine.
* The Heart of Venice: International Competition for Ideas Arxivat 2006-11-14 a Wayback Machine.
* Promovetro Consortium
# Cal Penyasco

Cal Penyasco és una obra del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un casal de planta baixa i dos pisos amb coberta a dues aigües. La seva façana principal, amb un cos adossat a cada costat, utilitza motius decoratius de caràcter medievalista, característics de l'eclecticisme de finals del segle xix. Al mig de la façana s'obre un gran balcó, amb tres àguiles bicèfales esculpides a la barana calada, i una fornícula que corona la façana i conté una imatge. A llevant s'hi adossa la capella d'inspiració neoclàssica.

## Història

Hi ha notícies de la masia de l'any 1900 al cadastre.

## Referències

* 1 2 «Cal Penyasco». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Rineloricaria zaina

Rineloricaria zaina és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Uruguai al Brasil.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Vol. II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2. 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
# Danville (Illinois)

Danville és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del tenia 33.904 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Danville tenia 33.904 habitants, 13.327 habitatges, i 8.156 famílies. La densitat de població era de 770 habitants/km².
Dels 13.327 habitatges en un 28% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42% hi vivien parelles casades, en un 15,1% dones solteres, i en un 38,8% no eren unitats familiars. En el 33,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,9% tenia menys de 18 anys, un 9,5% entre 18 i 24, un 27,7% entre 25 i 44, un 21,3% de 45 a 60 i un 16,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.431 $ i la renda mediana per família de 39.308 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.027 $ mentre que les dones 22.303 $. La renda per capita de la població era de 16.476 $. Aproximadament el 13,4% de les famílies i el 18,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Danville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 4 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Danville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Jean Prévost

Jean Prévost (13 de juny de 1901, Saint-Pierre-lès-Nemours - 1 d'agost de 1944, Sassenage) va ser un escriptor i periodista francès.
El seu pare va ser director d'escola a Montivilliers. Després dels seus estudis secundaris al Liceu Pierre-Corneille de Ruan, va preparar la seva entrada a l'Escola Normal Superior al Liceu Henri IV de París, amb el filòsof Alain, el 1919.
El 1926 es va casar amb Marcelle Auclair amb qui va tenir tres fills, entre ells l'actriu Françoise Prévost. A l'inici de la Segona Guerra Mundial va ser mobilitzat al servei de control telefònic de Le Havre. Es va casar per segona vegada amb la doctora Claude Van Biema.
Durant la guerra va ser evacuat per mar a Casablanca, per després tornar a França. Es va adherir al clandestí Comitè Nacional d'Escriptors, creat per Louis Aragon i la seva esposa, i també va participar en la creació del diari clandestí Les Étoiles el 1942.
Va ser secretari de redacció a la revista Navire d'argent. Va escriure una tesi doctoral, La création chez Stendhal, essai sur le métier d'écrire et la psychologie de l'écrivain (La creació a Stendhal, assaig sobre l'ofici d'escriure i la psicologia de l'escriptor), amb el qual va obtenir el Gran Premi de Literatura de l'Acadèmia Francesa el 1943.
Va formar part de la Resistència francesa, sota el nom de guerra de Capità Goderville (nom de la ciutat d'on era oriünd el seu pare). Va morir en una emboscada a Sassenage.
Els liceus de Villard-de-Lans (departament d'Isère) i Montivilliers (Seine-Maritime) porten el seu nom en honor a ell.

## Obres

* Essai sur l'Introspection (París, 1927)
* Merlin (Petites amours profans (1927)
* Dix-huitième année (1928)
* Traité du Débutant (1929)
* Les Frères Bouquinquant (1930)
* Veu de Montaigne (essai (1931)
* Histoire de la France depuis la guerre (1932)
* Le Sel sur la plaie (1934, novel·la)
* Lucie-Paulette (1935)
* La Terre est aux hommes (1936)
* La Chasse du matin (1937, novel·la)
* Usonie (esquisse de la civilització américaine (1939)
* La Création chez Stendhal (Essai sur le métier d'écrire et la psychologie de l'écrivain) (1942)
* Baudelaire (Essai sur la création et l'inspiration poètiques) (1953, pòstum)
* Derniers poèmes (suivi de l'amateur de poèmes) (1990)
* Ni peur ni haine (recopilació d'articles publicats a «Pamphlet») (2011, inèdit)

## Enllaços externs

* Lloc Oficial
* Algunes poesies de Jean Prévost traduïdes al castellà
# Castell de Gaianes

El castell de Gaianes és un castell situat al terme municipal de Gaianes (el Comtat), en el vessant sud de la serra del Benicadell, a 2 km del nucli urbà. Localment també és conegut com el Castellet.

## Història

Les restes ceràmiques trobades al lloc, donen al castell una cronologia cristiana d'entre els segles xiii i xiv. Essencialment, es creu que el castell va ser un punt de suport, durant un curt període, del poder senyorial d'un xicotet assentament proper. Les proves de què la construcció mai no fou acabada i altres raons, demostren aquesta hipòtesi.

## Estat actual

El castell és una construcció de planta rectangular, de 13 x 8 m., ubicada a sobre d'una plataforma bastida amb tapial de maçoneria. Els murs, d'una gran consistència, tenen 1,96 m de grossària i una altura de 0,84 m. Existeix un buit al mur que resta sense construir, en aquesta zona estaria situat l'accés.

## Bibliografia

* El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.
* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
# Vitry-sur-Loire

Vitry-sur-Loire és un municipi francès, situat al departament de Saona i Loira i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2009 tenia 451 habitants.

## Història

Llista dels alcaldes successius :
| Data d'elecció | Identitat |
| 1945-1964 | Albert Husson |
| 1964-1967 | François Chaussin |
| 1967-1989 | André Lamouche |
| 1989-2001 | Henri Baladier |
| 2001- | Patrick Lhuilier |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1831 | 1863 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 770 | 882 | 569 | 577 | 520 | 515 | 489 | 460 | 441 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||||
# Cal Pellicer (Porrera)

Cal Pellicer és una obra de Porrera (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular bastit de maçoneria i obra, arrebossada i pintada, de planta baixa, dos pisos i golfes, i cobert per teulada a dos vessants. A la façana s'obren una porta i una finestra a la planta a la planta baixa, tres balcons a cada un dels pisos i tres balconets a la golfes. Cal destacar la portalada de pedra, dovellada, amb la inscripció "F. D. MF/ DELMAS/ ANI/1798" a la clau. Pintures amb connotacions modernistes decoren la façana.

## Història

Bastida arran de l'increment demogràfic del segle xviii en un sector en expansió, la casa va pertànyer a una de les famílies importants del poble. Fou renovada a les darreries del segle xix. Actualment serveix de segona residència.

## Referències

* 1 2 «Cal Pellicer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].

## Enllaços externs

* «Cal Pellicer». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Blue Springs (Missouri)

Blue Springs és una població dels Estats Units a l'estat de Missouri. Segons el cens del 2000 tenia 48.080 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Blue Springs tenia 48.080 habitants, 17.286 habitatges, i 13.362 famílies. La densitat de població era de 1.020,5 habitants per km².
Dels 17.286 habitatges en un 42,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,1% hi vivien parelles casades, en un 10,5% dones solteres, i en un 22,7% no eren unitats familiars. En el 18,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,77 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,5% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 31,9% entre 25 i 44, un 22,8% de 45 a 60 i un 7,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 55.402 $ i la renda mediana per família de 61.008 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.373 $ mentre que les dones 29.688 $. La renda per capita de la població era de 23.444 $. Entorn del 3,9% de les famílies i el 4,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Blue Springs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Blue Springs». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 8 agost 2010].
# Suquets

Suquets és una partida de l'Horta de Lleida.
Al nord de Suquets, a tocar de l'Entitat municipal descentralitzada (EMD) de Sucs, existeix un nucli de població amb el mateix nom i personalitat pròpia, avui agregat a l'EMD de Sucs. Limita al nord amb l'EMD de Sucs, al nord-est amb la partida d'El Regal de la Casa, a l'est amb la partida del Pla de Sucs i al sud i a l'oest amb el terme municipal de Gimenells i el Pla de la Font.

## Enllaços externs

* Oficina municipal de l'Horta de Lleida Arxivat 2010-09-21 a Wayback Machine.
* El Xop.cat Arxivat 2011-09-05 a Wayback Machine.
* Institut Català de Cartografia
# Eugenijus Gentvilas

Eugenijus Gentvilas (14 de març de 1960, Telšiai, RSS de Lituània, URSS) és un polític lituà, va ser un dels que va signar la Llei que permetia el restabliment de l'estat de Lituània i també va ser membre del Parlament Europeu en el partit Unió Centrista i Liberal (des de 2006 Moviment dels Liberals de la República de Lituània), que formava part del partit europeu Aliança dels Liberals i Demòcrates per Europa. Va ser alcalde de Klaipėda entre 1997 i 2001. A mitjans de 2001, Gentvilas va ocupar breument el càrrec de Primer Ministre de Lituània.
| Precedit per: Rolandas Paksas | Primer Ministre de Lituània (20 de juny - 3 de juliol) 2001 | Succeït per: Algirdas Brazauskas |
# Los peores años de nuestra vida

Los peores años de nuestra vida és una pel·lícula espanyola de 1994 dirigida per Emilio Martínez Lázaro amb guió de Fernando Trueba. Va ser el èxit més gran de taquilla del director fins que va rodar El otro lado de la cama.

## Argument

Alberto (Gabino Diego) és un romàntic adolescent que està a la vora de la desesperació perquè no aconsegueix enamorar a les noies. No obstant això el seu germà Roberto (Jorge Sanz) és un conqueridor nat. Un dia Alberto s'enamora de María (Ariadna Gil), el seu germà s'ofereix a ajudar-lo però les seves intencions no són gens bones.

## Repartiment

* Gabino Diego: Alberto
* Ariadna Gil: María
* Jorge Sanz: Roberto
* Agustín González
* Maite Blasco
* Ayanta Barilli
* Jesús Bonilla
* Carme Elias
* Mónica López
* Ana Álvarez
* Toni Cantó
* Ramón Barea
* Álex Angulo
* Jorge de Juan
* El Gran Wyoming
* María Adánez
* Concha García Campoy

## Premis
### IX Premis Goya

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actor | Gabino Diego | Nominat |
| Millor actor secundari | Agustín González | Nominat |
| Millor guió original | David Trueba | Nominat |
| Millor so | Gilles Ortion, José Antonio Bermúdez, Carlos Garrido i Polo Aledo | Nominat |

## Referències

* ↑ 'Los peores años de nuestra vida', de Martínez Lázaro, El País, 12 de març de 2004
* ↑ Los peores años de nuestra vida a Fotogramas
* ↑ Los peores años de nuestra vida al web dels Premis Goya

## Enllaços externs

* Los peores años de nuestra vida al web de David Trueba