OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Bover i Mas

Josep Bover i Mas (Barcelona, 1804 - Barcelona, 11 d'agost de 1866) fou un escultor català, l'obra del qual sol vincular-se amb el romanticisme i l'academicisme.

## Biografia

Fou fill d'un altre escultor marbrista, Francesc Bover, natural de Corbera, i d'Eulàlia Mas, de Barcelona, que vivien al carrer Conde del Asalto (avui Nou de la Rambla). Pensionat per la Junta de Comerç de Barcelona, va viatjar a Roma l'any 1824 i durant la seva estada hi va realitzar una de les seves escultures més reconegudes: Gladiador ferit, bon exponent de la irrupció del romanticisme a l'escultura catalana del s. XIX.
Entre les obres executades a Barcelona hi ha les escultures de Jaume I i Joan Fiveller per la façana neoclàssica de la Casa de la Ciutat de Barcelona l'any 1844, i per a l'edifici de Capitania General se li van encarregar el 1846 sis retrats de virreis i capitans juntament amb alguns relleus per a decorar la façana.
Va passar una temporada a Cadis, probablement de 1856 a 1859, on va muntar un taller i va realitzar-hi nombrosos encàrrecs, com les imatges de Santa Clara i Sant Ferran per a la capella de Santo Tomás de Villanueva de la catedral. També va treballar a Sevilla, on va realitzar les escultures de Sant Lluís i Sant Ferran al Palau de Sant Telm.
Des de 1850 fou membre numerari de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, institució que conserva cinc de les seves escultures: "Gladiador vencedor" (1825), "Gladiador ferit" (1825), "Bust de la reina Maria Cristina" (1834), "Bust del rei Ferran VII" (1835), i "Al·legoria de la Junta de Comerç" (entre 1838 i 1847).
Al pati central de la catedral de Sant Pere de Vic té l'obra del sepulcre de Jaume Balmes de l'any 1848, traslladada des del cementiri al claustre l'any 1865.

## Referències

* 1 2 Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1866, llibre 3r, número de registre 3583.
* ↑ «Notícies particulars de Barcelona». Diari de Barcelona, 08-10-1807, pàg. 1268 (4a de l'exemplar).
* ↑ Rodríguez Samaniego, 2013, p. 335.
* ↑ Rodríguez Samaniego, 2013, p. 342.
* ↑ «El arte religioso». La Ilustración católica, 25-08-1887, pàg. 287 (11a de l'exemplar).
* ↑ Vilaró i Comas, Silvia «(et al) "Del cementiri municipal al claustre gòtic. El monument commemoratiu a Jaume Balmes"». Ausa, 1998, n.140-141, pàg. 75-103.

## Bibliografia

* Volum 3 (2004), La Gran Enciclopèdia en català, Barcelona, Edicions 62. ISBN 84297-5431-8
* Pilar VÉLEZ, Catàleg del Museu de Llotja. Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi. II-Escultura i medalles, Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, Barcelona, 2001.
* Rodríguez Samaniego, Cristina «Nuevos datos en torno al escultor Josep Bover i Mas (1802-1866)». Archivo Español de Arte, vol.86, núm.344, 2013, pàg. 331-344. Arxivat de l'original el 2014-06-06 [Consulta: 6 juny 2014].

## Enllaços externs

* Catàleg de l'Acadèmia de Sant Jordi Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Itero del Castillo

Itero del Castillo és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca d'Odra-Pisuerga.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 142 | 127 | 121 | 110 |
# Mónica Cruz

Mónica Cruz (Madrid, 16 de març de 1977) és una ballarina professional formada pel Real Conservatorio de Danza Española, després d'haver estat durant sis anys estudiant ballet clàssic, dansa espanyola i flamenc des que tenia 4 anys
Ha rebut nombroses classes dels més prestigiosos del ball, i ha format part de la companyia de Joaquín Cortés representant "Pasión Gitana" en escenaris com el Radio City de Nova York o el Royal Albert Hall.
Mònica Cruz ha decidit seguir les passes de la seva germana Penélope Cruz en el món de la interpretació. La jove, va debutar com a actriu en la sèrie d'èxit d'Antena 3, 'Un paso adelante', i està a l'espera del seu debut cinematogràfic.
# Bivio

Bivio és un municipi del cantó dels Grisons (Suïssa), situat al districte d'Albula.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Can Galceran (Sales de Llierca)

Can Galceran o Casal d'en Sobirós és mas fortificat al llogarret de Sadernes, adscrit al terme municipal de Sales de Llierca (Garrotxa). Es tracta d'una gran casa senyorial de planta rectangular amb teulat a dues vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos, dos pisos i golfes. La porta mira a tramuntana i gràcies a sis graons s'ingressa directament al primer pis. Les obertures d'aquesta façana nord són lògicament menudes, contrastant amb les grans balconades del costat est i migdia; en aquesta darrera façana hi ha una àmplia eixida sostinguda per tres arcades de mig punt. L'interior de la casa és senyorial i demostrativa de l'estada d'una família benestant.
Can Galceran va ser fortificada destacant-ne una garita construïda a l'angle nord-est de l'edifici, a nivell dels pisos. També hi ha diverses espitlleres repartides pels murs. La porta d'entrada, realitzada amb carreus ben tallats, porta la data d'una de les remodelacions: 1805. Edifici civil, del veïnat de Sadernes, accessible per la carretera de Montagut a Sadernes, enquitranada fins que travessa el Llierca. A partir d'aquest moment la pista és de terra, però en bon estat i apta, amb precaució, per a tota classe de vehicles.
A l'angle nord-est hi ha una garita, segurament del temps de les carlinades. També hi ha espitlleres repartides pels murs. La porta d'entrada principal, feta de carreus molt ben tallats, presenta la data d'una de les remodelacions: 1805. A la planta baixa i al costat de la carretera que porta a Sant Aniol d'Aguja, s'hi ha instal·lat un hostal - l'Hostal de Sadernes-, que funciona els estius i els caps de setmana en les altres estacions.
S'ignoren possibles dades històriques que recullin el passat més llunyà d'aquesta antiga casa forta. Els seus orígens són medievals, amb nombroses remodelacions portades a terme en el decurs del segle xviii. Sembla que durant la Tercera Guerra Carlina, la nit del 30 al 31 de desembre de 1872, els infants Alfons i Maria de les Neus de Borbó, germà del pretenent carlí Carles de Borbó i Àustria-Este, la van passar a Can Galceran de Sadernes quan provinents de França anaven a incorporar-se a les forces carlistes. Actualment, el casal, és el centre d'una petita indústria familiar dedicada al turisme on s'hi pot trobar un condicionat càmping i un petit restaurant.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Galceran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r desembre 2015].
# Kudmukhi

Kudmukhi, Kutmukhi o Kadmukhi (Kadmuhu) fou un estat tribal establert a la zona de la riba dreta del Tigris superior. Els seus habitants eren anomenats cadmuqueus o qudmuqueus.
El grup tribal s'esmenta ja abans del 1300 aC quan els assiris els van combatre. El país apareix en temps de Tukultininurta I (vers 1235-1196 aC), que hi va fer una campanya en la qual va conquerir cinc fortaleses. Ashurdan I (935-912 aC) va derrotar el rei de Kadmuhu, al que va matar i la seva pell fou penjada a les muralles d'Arbela. Fou atacat altre cop per Adadnirari II vers el 905 aC, quan el país hauria estat sotmès.

## Bibliografia

* Gwendolyn Leick Who's Who in the Ancient Near East.
* Robert William Rogers, A History of Babylonia and Assyria.
# Josep Bosch i Serrahima

Josep Bosch i Serrahima fou un empresari i polític català. Era fill de Prim Bosch i Labrús, empresari tèxtil propietari dels magatzems El Águila i regidor de l'ajuntament de Barcelona. Fou diputat suplent pel districte de la vila de Gràcia a les eleccions generals espanyoles de 1886, però finalment accedí a l'escó en 1887 per la renúncia del titular Francesc de Paula de Borbó i Castellví. A les eleccions generals espanyoles de 1891 fou derrotat pel candidat republicà Nicolás Salmerón.

## Referències

* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p.124. ISBN 978-84-9850-461-3.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Ithaca (Nebraska)

Ithaca és una població dels Estats Units a l'estat de Nebraska. Segons el cens del 2000 tenia 168 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ithaca tenia 168 habitants, 57 habitatges, i 42 famílies. La densitat de població era de 282 habitants per km².
Dels 57 habitatges en un 38,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 66,7% hi vivien parelles casades, en un 0% dones solteres, i en un 26,3% no eren unitats familiars. En el 21,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,95 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,5.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,3% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 28% entre 25 i 44, un 17,3% de 45 a 60 i un 13,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 111,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.875 $ i la renda mediana per família de 31.667 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.313 $ mentre que les dones 24.167 $. La renda per capita de la població era de 15.321 $. Aproximadament el 2,8% de les famílies i el 2,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ithaca». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ithaca». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Nelson Prudêncio

Nelson Prudêncio (Lins, 4 d'abril de 1944 - São Paulo, 23 de novembre de 2012) és un antic atleta brasiler especialista en triple salt. Va guanyar medalles de plata als Jocs Panamericans de 1967 i 1971 i als Jocs Olímpics d'estiu de 1968, i un bronze als Jocs Olímpics d'estiu de 1972. Prudêncio va ser el número 2 del món el 1968, el 3r el 1972, el 5r el 1975 i el 8r el 1971.

## Biografia

Va néixer el 4 d'abril de 1944 a la ciutat de Lins, població situada a l'Estat de São Paulo.
Va participar, a vint-i-quatre anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic), on va aconseguir guanyar la medalla de plata (17,27 metres) en la competició olímpica de triple salt en quedar per darrere del soviètic Víktor Sanéiev (17,39 metres).
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 fets a Múnic (Alemanya Occidental) va aconseguir guanyar la medalla de bronze amb un salt de 17,05 metres. També participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 fets a Mont-real (Canadà), però fou eliminat en la ronda de qualificació inicial.
Al llarg de la seva carrera guanyà dues medalles de plata en els Jocs Panamericans.
Va aconseguir establir un nou rècord del món el 17 d'octubre de 1968 en triple salt durant el transcurs dels Jocs Olímpics, deixant la marca en 17,27 metres, sent superada aquell mateix dia per Víktor Sanéiev (17,37 metres).
Prudêncio va ser professor d'Educació Física a la Universitat Federal de São Carlos i vicepresident de la Confederação Brasileira de Atletismo (Confederació Brasilera d'Atletisme). Va morir d'un càncer de pulmó el 23 de novembre de 2012 a São Carlos. Tenia seixanta-vuit anys.

## Referències

* 1 2 «Support us without the ads? Go Ad-Free.NÃ©lson PrudÃªncio» (en anglès). Arxivat de l'original el 17/4/2020.
* ↑ «Brazilian Olympic medalist Nelson Prudencio dies». , November 23, 2012.
* ↑ Comentar!. «Cidade: Morreu em São Carlos o medalhista olímpico Nelson Prudêncio – São Carlos Agora | Líder Absoluto». Saocarlosagora.com.br. Arxivat de l'original el November 28, 2012. [Consulta: November 24, 2012].
* ↑ Votar. «Morre o medalhista olímpico Nelson Prudêncio – Jornal O Globo». Oglobo.globo.com, October 20, 2007. [Consulta: November 24, 2012].
# Datafernes

Datafernes (Dataphernes, Δαταφέρνης) va ser un noble persa, lloctinent de Bessos de Bactriana, un dels que va combatre a Alexandre el Gran l'any 329 aC.
Es va unir llavors a Espitàmenes (Spitamenes), sàtrapa de Sogdiana, revoltat contra els macedonis, i quan la revolta va ser aplanada va buscar refugi amb els dahes (dahae), que quan van saber de la mort d'Espitàmenes el van entregar a Alexandre carregat de cadenes.

## Referències

* ↑ Schmitt, Rüdiger. «Dataphernes». Encyclopaedia Iranica. [Consulta: 18 juny 2024].
# Bernat Canut Font

Bernat Canut Font (La Seu d'Urgell, Alt Urgell 30 d'agost de 1989) és un entrenador de bàsquet català.
Vinculat a l'Agrupació Esportiva Sedis Bàsquet des del 2013, assumí la direcció tècnica del primer equip la temporada 2017-18 degut a la malaltia de Joan Carles Pié. Amb el club alturgellenc, guanyà una Lliga catalana (2021-22) i aconseguí el tercer lloc a la Lliga espanyola (2018-19). També participà a les fases finals de la Copa de la Reina i disputà l'EuroCup Women. Després de cinc temporades, dirigí l'Spar Girona la temporada 2022-23. Tot i la gran quantitat de lesions que patí l'equip gironí guanyà la Supercopa espanyola i disputà competiciones europees. La temporada següent dirigí el Södertälje Baskebollklubb de la lliga sueca amb el qual aconseguí el títol de Lliga i de Copa. L'estiu de 2024 s'incorporà a la direcció tècnica de l'Hozono Global Jairis.
A nivell internacional, ha dirigit la selecció espanyola sub-16 i sub-18. Amb el combinat sub-19, es proclamà subcampió del Món sub-19 el 2023, on també fou escollit millor entrenador del torneig.

## Referències

* ↑ Sánchez, Borja. «Bernat Canut, nou tècnic de l'Spar Girona». L'Esportiu, 27-05-2022. [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ «Bernat Canut tanca una etapa de nou temporades a Cadí La Seu». AE Sedis Basquet, 09-05-2022. [Consulta: 9 juliol 2024].
* ↑ «L'entrenador pirinenc Bernat Canut, campió de la Lliga Femenina sueca amb el Södertälje Baskebollklubb». Viure als Pirineus, 30-04-2024. [Consulta: 7 juliol 2024].
* ↑ de Haro Hernández, Victorio. «Bernat Canut, nuevo entrenador de Hozono Global Jairis en detrimento de Anna Montañana» (en castellà). Cadena Ser, 26-06-2024. [Consulta: 7 juliol 2024].
* ↑ «FIBA U19 Women's World Cup 2023; All-Second Team, Best Coach and Defensive Player Awards» (en anglès). FIBA, 23-07-2023. [Consulta: 5 juliol 2024].
# Zero Mostel

Zero Mostel, de nom real Samuel Joel Mostel, (Nova York, Estat de Nova York, Estats Units, 28 de febrer de 1915 − Filadèlfia, Pennsilvània, 8 de setembre de 1977) va ser un actor estatunidenc.

## Biografia

Va ser a la llista negra a l'època del maccarthisme.

## Filmografia

* 1943: Du Barry Was a Lady, de Roy Del Ruth
* 1950: Panic in the streets, d'Elia Kazan
* 1951: The Enforcer, de Bretaigne Windust i Raoul Walsh
* 1951: Sirocco, de Curtis Bernhardt
* 1951: The Guy Who Came Back, de Joseph M. Newman
* 1951: The Model and the Marriage Broker, de George Cukor
* 1966: Golfus de Roma (A Funny Thing Happened on the Way to the Forum), de Richard Lester
* 1968: Els productors (The Producers), de Mel Brooks
* 1968: Great Catherine, de Gordon Flemyng
* 1969: El gran robatori (The Great Bank Robbery), de Hy Averback
* 1972: Un diamant molt calent (The Hot Rock), de Peter Yates
* 1974: Rhinocéros, de Tom O'Horgan
* 1975: Journey Into Fear, de Daniel Mann
* 1976: El testaferro (The Front), de Martin Ritt
* 1976: Mastermind, d'Alex March
* 1978: Watership Down, de Martin Rosen (veu)
* 1979: Best Boy, documental

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1969: Globus d'Or al millor actor musical o còmic per Els productors
* 1978: Globus d'Or al millor actor secundari per El testaferro
# Nezumia tomiyamai

Nezumia tomiyamai és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 35 cm de llargària total.

## Hàbitat

És un peix d'aigües temperades.

## Distribució geogràfica

Es troba a la costa pacífica del Japó.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S.; Starks, E. C. «List of fishes dredged by the steamer Albatross off the Coast of Japan in the summer of 1900, with descriptions of new species and a review of the Japanese Macrouridae» (en anglès). Bulletin of the United States Fish Commission, 22, 1, 1904, pàg. 577-630.
* ↑ Okamura, O. 1963. Two new and one rare macrouroid fishes of the genera, Coelorhynchus and Lionurus, found in the Japanese waters. Bulletin of the Misaki Marine Biological Institute Kyoto University Núm. 4: 21-35.
* ↑ «Nezumia tomiyamai». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H., K. Amaoka, C. Araga, T. Uyeno i T. Yoshino 1984. The fishes of the Japanese Archipelago. Vol. 1. Tokai University Press, Tòquio (Japó). 437 p.

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1986. Macrouridae. p. 644-676. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París. Vol. 2.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
* Moyle, P. i J. Cech.: Fishes: An Introduction to Ichthyology, 4a edició, Upper Saddle River, Nova Jersey, Estats Units: Prentice-Hall. Any 2000. ISBN 0130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Kudriavtsevaïta

La kudriavtsevaïta, també escrita de vegades kudryavtsevaïta, és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor de Galina Kudriavtseva (1947-2006), una coneguda mineralogista rusas i fundadora del Laboratori de mineralogis del diamant i escola científica per a la investigació de la mineralogia i la geoquímica dels diamants a la Universitat Estatal de Lomonosov a Moscou, Rússia.

## Característiques

La kudriavtsevaïta és un òxid de fórmula química Na₃(Mg,Fe)(Fe,Ti)₂Ti₃O₁₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2012. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la canonada de kimberlita AK-8, situada a la localitat d'Orapa, al Districte Central de Botswana. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Kudryavtsevaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 juliol 2019].
# Verkhneadagum

Verkhneadagum - Верхнеадагум (rus) - és un khútor del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora esquerra del riu Kuban, al delta, i prop de la desembocadura del riu Adagum. És a 7 km al sud-oest del centre de Krimsk i a 85 km a l'oest de Krasnodar.
Pertany a la ciutat de Krimsk.
# Tonino Ricci

Tonino Ricci (Roma, 23 d'octubre de 1927 - Roma, 9 de març de 2014) va ser un director de cinema italià, que ha utilitzat també el pseudònim d'Anthony Richmond.

## Biografia

Ricci va treballar des de començament dels anys 1960 en el cinema italià, primer com a ajudant de direcció amb Mario Bava, Antonio Leonviola i Paolo Bianchini. L'any 1969, va rodar la seva primera pel·lícula pròpia, el guió de la qual també va escriure –com en gairebé totes les seves pel·lícules.
Una relació especial l'unia amb Jack London des de l'adaptació cinematogràfica de Zanna Bianca sota la direcció de Lucio Fulci; va rodar diverses pel·lícules a Madonna di Campiglio. Des de 1983, va comptar amb l'italià Bruno Minniti (“Conrad Nichols”) en gairebé totes les seves pel·lícules.
Les pel·lícules d'aventures o fantàstiques de Ricci van ser sovint menyspreades per la crítica, encara que hi va aconseguir resultats sempre respectables.
Ricci utilitzava gairebé sempre el pseudònim d'Anthony Richmond en les seves pel·lícules.

## Filmografia

Filmografia:

### Director

* Il dito nella piaga (1969)
* Monta in sella figlio di...! (1971)
* Un omicidio perfetto a termine di legge (1971)
* Colpo grosso... grossissimo... anzi probabile (1972)
* L'onorata famiglia - Uccidere è cosa nostra (1973)
* Storia di karatè, pugni e fagioli (1973)
* La revenja d'Ullal Blanc (Zanna Bianca alla riscossa) (1974)
* Delirio d'amore (1977)
* Bermude: la fossa maledetta (1978)
* Incontro con gli umanoidi (1979)
* Bakterion (1982)
* Rush (1983)
* Thor il conquistatore (1983)
* Rage - Fuoco incrociato (1985)
* I giorni dell'inferno (1986)
* La notte degli squali (1987)
* I predatori della pietra magica (1988)
* Buck ai confini del cielo (1991)
* Buck e il braccialetto magico (1997)

### Guionista

* Per una bara piena di dollari, dirigida per Demofilo Fidani (1971)

### Ajudant de direcció

* È mezzanotte, butta giù il cadavere, dirigida per Guido Zurli (1966)

## Referències

* ↑ Roberto Poppi: Dizinario del cinema italiano, I registi. Gremese 2002, S. 458.
* ↑ «Filmografia de Tonino Ricci». The New York Times.