OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carl Augustin Grenser

Carl Augustin Grenser (Dresden, 14 de desembre de 1794 - Leipzig, 26 de maig de 1864) fou un flautista, musicòleg i compositor alemany.
El fill gran del fabricant d'instruments Karl Augustin Grenser (1756-1814) era conegut des de primerenca edat com un nen prodigi. Ja a l'edat de sis anys, va aparèixer públicament amb el seu pare com a flautista. A l'edat de nou anys va aparèixer en concerts. Quan era adolescent va actuar des de 1806 fins a 1808 a la temporada de bany a la Spa Orchestra Teplitz. De 1810 a 1813 va ser membre d'una orquestra a Dresden.
El 1814 va anar a Leipzig, on va ser el primer flautista de l'Orquestra Gewandhaus fins a 1855. Alhora, Grenser va començar a registrar cronològicament les activitats de l'orquestra, amb la qual va actuar per primera vegada el 24 d'octubre de 1814. El 1840 manuscrit complet de la seva història de la música, però sobretot la gran orquestra Conzert- i Teatre a Leipzig que ara es troba al Museu d'Història de la Ciutat. El treball, per al qual Grenser encara podia veure documents perduts, conté dades i fets que van més enllà de la història musical, i és una font important per a la història de la ciutat de Leipzig.
En 1815 va ser admès a la Lògia Maçònica Apol·lo. Grenser va viure a Leipzig. Tenia dos germans també a la Gewandhaus músics i membres de la Lògia Apol·lo eren violinistes i percussionistes Friedrich August Grenser (nascut el 6 de juliol de 1799 a Dresden - 10 de desembre de 1861 a Leipzig) i el violoncel·lista Friedrich Wilhelm Grenser (5 de novembre de 1805 a Dresden - 5 de gener de 1859 a Leipzig).
Carl Augustin Grenser parlava gairebé tots els idiomes europeus i era científicament molt educat. El 1843 es convertí en professor i inspector en el recent fundat Conservatori de Música.
Com a compositor, Grenser tan sols apareix amb tres duos per a flauta (Opus 1).
El 1815 va ser admès a la Lògia Maçònica Apol·lo. Grenser va viure a Leipzig, a la Stadtpfeifergäßchen (avui Magazingasse), a Burgstraße 143 i finalment a Neukirchhof 5 (avui Matthäikirchhof). Va tenir dos germans que també eren músics de Gewandhaus i membres de l'Apollo Lodge, el violinista i timbalista Friedrich August Grenser (1799 - 1861) i el violoncel·lista Friedrich Wilhelm Grenser (1805 - 1859).

## Referències

* ↑ Carl Augustin Grenser: Geschichte der Musik in Leipzig 1750–1838. Hauptsächlich aber des großen Conzert- und Theater-Orchesters. (Hrsg. und transkribiert von Otto Werner Förster), Taurus-Verlag, Leipzig 2005, ISBN 3-9807753-6-4
* ↑ Otto Werner Förster; Peter König: Die Freimaurerloge Apollo i. O. Leipzig. Taure-Verlag, Leipzig 2009, ISBN 978-3-9810303-8-9, p. 43

## Enllaços externs

* Moritz Fürstenau: Grenser a: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). Band 9, Duncker & Humblot, Leipzig 1879, S. 639 f.
# Cantó de Roubaix-Oest

El cantó de Roubaix-Oest és una divisió administrativa francesa, situada al departament del Nord i la regió dels Alts de França.

## Composició

El cantó de Roubaix-Oest aplega les comunes de
* Croix
* Roubaix
* Wasquehal

## Història

Llista de consellers generals successius :
| Date d'elecció | Identitat | Partit |
| 2001 - 2008 | Michel Carnois | UPN |
| 2008- | Bernard Hanicotte | MoDem, després NC |
| Les dades anteriors no són conegudes. |||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| - | | | | | 54.911 | 56.888 |
# Cantó de Rouen-4

El cantó de Rouen-4 és un cantó francès del departament del Sena Marítim, situat al districte de Rouen. Compta amb part del municipi de Rouen.

## Municipis

* Rouen (barris de Croix de Pierre, Mont-Gargan, Saint-Pierre i Martainville)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Lucie Guérin | PCF |
| 1949-1955 | M. Halbout | RS |
| 1955-1961 | M. Jonquais | PCF |
| 1961-1967 | Roger Dusseaulx | UNR |
| 1967-1973 | Jean Malvasio | PCF |
| 1973-1979 | M. Blaiset | Divers droite |
| 1979-1998 | Serge Benoist | UDF-PSD |
| 1998-2004 | Bertrand Bellanger | RPR |
| 2004-2011 | Yvon Robert | PS |
| 2011- | Caroline Dutarte | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Carlentini

Carlentini (sicilià Carruntini) és un municipi italià, dins de la província de Siracusa. L'any 2007 tenia 17.509 habitants. Limita amb els municipis d'Augusta, Buccheri, Catània (CT), Ferla, Francofonte, Lentini, Melilli i Sortino.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Giuseppe Basso | PdL |

## Galeria d'imatges

* Monument als Caiguts
* Església Mare Immacolata Concezione
# Cardeñosa de Volpejera

Cardeñosa de Volpejera és un municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 60 | 58 | 52 | 51 |
# Casa Navés

L Casa Navés és una obra de Cervera (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de pedra, actualment arrebossar, de grans dimensions i tres plantes. A la planta baixa hi ha tres portes quadrangulars fetes modernament, per damunt encara es veuen les restes dels arcs de mig punt de les portes anteriors. La primera planta presenta dos balcons. El situat al costat esquerre té una porta sortida de balcó i una barana de forja, l'altre dues portes balconeres quadrangulars i una barana de ferro forjat. La planta superior fa funció de golfa i té dos portes balconeres amb barana de ferro forjat poc sortint.

## Història

Ramón de Navés, de Barcelona, procedeix de la casa Navés de Cervera, a la qual pertanyien el portal de pedra i les magnífiques portes de fusta de l'oratori, que foren traslladades al vestíbul del Museu Comarcal l'any 1958, en ser venuda la casa, que aleshores pertanyia als hereus de Víctor Sanpere i Labrós. A l'escut del portal de l'oratori hi són visibles els senyals heràldics de Navés, Mateu i Joan. Durant el segle xvi, personatges del llinatge dels Navés ocuparen càrrecs al Consell Municipal. L'any 1660 Ramon de Navés comprà la casa del carrer major, transformada pel seu fill. El fill d'aquest últim prengué part molt activa dins el partit felipista de la guerra de Successió.

## Referències

* 1 2 «Casa Navés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2021].
# Carles Novellas

Carles Novellas és un periodista especialista en música i cinema. Col·laborador en diferents mitjans escrits com Rockdelux, aB, Go Mag, Trax, Suite o Benzina, i webs com numerocero.es. Bona part de la seva trajectòria ha tingut lloc a la ràdio, tant a cadenes generalistes (Catalunya Ràdio, COM Radio, Cadena SER, RNE) com a especialitzades: durant anys va estar involucrat a ScannerFM i actualment és responsable del programa Paralelo3, a Ràdio 3, centrat en les noves tendències de la música electrònica. És membre de l'equip del festival Sónar i ha col·laborat estretament amb la Red Bull Music Academy.

## Referències

* ↑ «Carles Novellas». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Carolina Beach

Carolina Beach és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2009 tenia 5.883 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carolina Beach tenia 4.701 habitants, 2.296 habitatges i 1.253 famílies. La densitat de població era de 806,7 habitants per km².
Dels 2.296 habitatges en un 18,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,5% hi vivien parelles casades, en un 7,7% dones solteres, i en un 45,4% no eren unitats familiars. En el 35,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,03 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,59.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 14,8% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 31% entre 25 i 44, un 34,5% de 45 a 60 i un 12,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104 homes.
Cap de les famílies i el 9,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Carolina Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carolina Beach». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Casa al carrer de la Font, 10 (Canet de Mar)

La Casa al carrer de la Font, 10 és una obra de Canet de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de planta baixa i dues plantes, amb eixida posterior. La composició de la façana és neoclàssica, tot i que hi ha elements posteriors sobretot a la coronació. Balcó al primer pis i finestres al segon. Coronació en pedra. Al costat hom observa una casa del segle xviii, és interessant la coincidència d'alçades que les reformes no han alterat.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer de la Font, 10». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Casa Quer

La Casa Quer, o cal Quer era un antic casal avui desaparegut situat a Reus al carrer de Prat de la Riba (o camí de l'Aleixar), enderrocat el 1974. Havia estat un edifici remarcable, cantoner amb el carrer dels Recs. A les primeries del segle xix, Llorenç Ortega hi tenia magatzems i olles d'aiguardent. L'edifici va ser propietat de la família Quer des de la primera meitat d'aquell segle, fins que, abandonat però encara en bon estat, es va enderrocar per a construir-hi una casa d'estadants.

## Història i descripció

Construïda a finals del segle xviii, el 1802 tenia com a propietari l'hereu de Joan Boix, i el 1806 hi figurava "lo comte de Granyena" com a propietari de la casa, magatzems i fàbrica d'aiguardent. El 1817 era encara del comte de Granyena. L'any 1819 el propietari era Llorenç Ortega. Jaume Quer Ballester, pare de Lluís Quer Cugat, la devia comprar cap al 1832, ja que en aquell any van deixar de viure a la casa de La Boella, al raval de Robuster. En aquesta casa hi va néixer i viure el fill de Lluís Quer Cugat, el diplomàtic Lluís Quer Boule, el qual, depurat després de la guerra civil, va anar a residir a Madrid. L'any 1868 s'hi va refugiar la Prelada Quer, membre de la família, quan va esclatar la revolució de setembre i el moviment popular va assaltar el convent que les monges tenien a la plaça de Prim, llavors plaça de les Monges.
De la casa Quer n'eren interessants els baixos, uns magatzems immensos destinats a bodegues, amb sostres sostinguts per arcades vagament gòtiques de nervis entrecreuats, que produïen l'efecte d'una església. Segons Güell i Mercader, totes les habitacions de la planta noble estaven ornades amb pintures "d'un gust exquisit i aristocràtic". Joaquim Batet, amic personal de Lluís Quer, explicava que el mobiliari era barroc però de molt bon gust. Tot i haver estat abandonada la casa des d'inicis de la dècada de 1960, l'Ajuntament de Tarragona va adquirir per instal·lar-los a la Casa Castellarnau, els plafons i els mosaics de la casa Quer. Abans de la seva destrucció encara es podien apreciar les pintures murals a tres parets del rebedor, i una deliciosa decoració d'angelets panxuts al sostre. Eren significatius els esgrafiats de la façana, la gran tribuna que dignificava l'angle de la casa i els forjats dels balcons. Al seu interior hi havia una capella. Els pous d'aigua que tenia la casa van ser d'ús public en èpoques de restriccions. Pere Anguera, amb el pseudònim d'Arnau Navas, i Josep Maria Ribas Prous, van publicar un monogràfic sobre la casa Quer el març de 1974 a la Revista del Centre de Lectura.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 470. ISBN 8486387655.
* 1 2 Anguera, Pere «Monogràfic Quer». Revista del Centre de Lectura, 4a època, 256, 01-03-1974, pàg. 1-18.
* ↑ Anguera, Pere. La burgesia reformista: Reus en els fets de l'any 1868. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1980, p. 105. ISBN 8430029400.
# Casa Querol (Vilafranca de Conflent)

La Casa Querol, també anomenada Casa Tafanelli, és un edifici medieval de la vila de Vilafranca de Conflent, a la comarca d'aquest nom, de la Catalunya del Nord. Està inventariada com a monument històric des del 1965.
És en el sector nord-oriental de la vila, en el número 77 del carrer de Sant Joan, a prop de la Porta Comtal. Hi correspon la parcel·la cadastral 68.
Malgrat la llinda, que remet a l'any 1777, és un edifici del segle xiii. La llinda correspon a una refacció de la casa. A la meitat de llevant de la façana hi ha, tapiat, un arc de punt rodó.

## Referències

* ↑ «Casa Tafanelli». Patrimoni. Govern francès. [Consulta: 24 setembre 2018].

## Bibliografia

* Becat, Joan. «189 - Vilafranca de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Garrigou Grandchamp, Pierre. «Inventaire des édifices domestiques des XIIe, XIIIe et XIVe siècles à Villefranche de Conflent». A: La maison au Moyen Age. Toulouse: Société archéologique du Midi, 2002.
# Carrer Major porxat de Peramea

El Carrer Major porxat de Peramea és una via pública de Baix Pallars (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer Major de Peramea és un dels carrers que, baixant de l'església i el Pui de les Forques, situats a l'extrem septentrional del recinte, arriben fins a l'extrem meridional del mateix, en el que s'obren respectivament dos portals d'accés. El carrer, que segueix una direcció Nord-Sud, és flanquejat pel costat de llevant per una línia ininterrompuda de cases que per la seva part posterior formen el mur continuat que tanca la vila.
Pel costat de ponent també és flanquejat per cases en el seu tram superior, però a partir de la travessia coberta que divideix el carrer en dos trams deixen d'existir cases al costat de ponent, convergint tots dos carrers en una plaça. És en aquest tram inferior on el carrer és porticat pel costat de llevant. Actualment existeixen unes dotze arcades de mig punt, algunes lleugerament rebaixades, que ocupen part de la planta baixa de les cases arrenglerades, construïdes en pedra petita lligada amb morter.
Les cases són de planta baixa i un o dos pisos alts, amb façana a un lateral de la coberta a dues aigües de teula i mitjanes entre elles. Tot plegat forma un conjunt de gran bellesa plàstica que precisa protecció. A l'altre carrer, quasi paral·lel al carrer major, també existeixen cases amb porxades, però malauradament algunes són enrunades i altres han perdut les porxades en alguna reforma.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer Major porxat de Peramea». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 juliol 2017].
# Carrer Major i plaça de l'Església (Térmens)

El Carrer Major i plaça de l'Església és una obra de Térmens (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Són els llocs més antics del poble. Actualment l'estructura de les cases i la forma del carrer han canviat molt respecte la seva forma primitiva.
Al carrer Major hi podem trobar cases fetes amb pedra, amb porta d'arc de mig punt, amb l'habitatge a sobre i una golfa a la part superior. També hi ha cases de construcció recent amb un gran magatzem a la planta baixa i un pis al damunt. La distribució espacial no ha canviat molt, el que si ha canviat és l'aspecte de les cases.
A la plaça de l'Església l'únic edifici important és l'antiga Església Parroquial del poble.

## Història

Foren durant molt temps el lloc més important i agitat del poble, centre a partir del qual es va anar fent més gran. Actualment aquesta part del poble es troba molt tranquil·la, perdent el prestigi que tenia antuvi. El fet que l'antiga església es trobi fora de culte ha agreujat la situació.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer Major i plaça de l'Església». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Casa de los Caballos

La Casa de los Caballos és un edifici del segle xvi que es troba al costat del Palau de las Veletas en el recinte monumental de la ciutat de Càceres (Espanya). Va ser una construcció que va servir en el seu moment com a cavallerissa d'aquest palau i que serveix com a seu de la Secció de Belles arts del Museu de Càceres, situat dins del conjunt monumental de la «Ciutat Vella de Càceres» declarada pel Consell d'Europa com el Tercer Conjunt Monumental d'Europa el 1968, i Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 1986.

## Història

L'edifici de la Casa de los Caballos, després d'unes reformes fetes en l'última dècada del segle xx, es va dedicar a albergar la seccions museístiques especialment relacionades amb la pintura i escultura des de l'època medieval fins a l'actual. L'any 2003 es van tornar a realitzar obres per facilitar el pas entre els dos edificis, de la Casa de los Caballos i el Palau de las Veletas, mitjançant una passarel·la sobre un jardí que també s'ha adequat per poder exposar escultures a l'aire lliure. Té també un espai interior reservat per a exposicions temporals.

## Col·leccions

El gruix de la col·lecció està format per les col·leccions del propi Museu de Càceres i les provinents com a dipòsit del Museu del Prado i del bisbat de la comunitat extremenya. A partir del segle xiii es troben talles en fusta i en vori —aquestes últimes de procedència filipina—, la majoria de les imatges dels segles xv i xvi es creu que són d'autors de l'escola andalusa o castellana, com la Maria Magdalena que podria ser del taller de l'escultor Copín de Holanda que va treballar en la catedral de Còria.
Entre les seves obres de pintura destaca el quadre El Salvador d'El Greco —amb semblança al del apostolat de la catedral de Toledo— que va ser adquirit pel convent de les Agustines de la població de Serradilla. Es troba pintura del segle xvi realitzada per Marten de Vos artista dels Països Baixos, es tracta d'una petita pintura que va formar part de la col·lecció de Carles II de Castella. Com a artista extremeny sobresurt Luis de Morales amb l'obra Les llàgrimes de Sant Pere de caràcter religiós atribuïda al propi autor o al seu taller. Hi ha també nombroses obres d'artistes contemporanis.

## Referències

* ↑ «Old Town of Cáceres». World Heritage List. UNESCO. [Consulta: 30 abril 2017].
* ↑ «Jardines del Museo de Bellas Artes de Cáceres». Detail p. 48, 2003.
* ↑ Works Aranguren & Gallegos arquitectos (2000) pág.10
* 1 2 «Museo de Cáceres:Exposición permanente». [Consulta: 30 juny 2011].
* ↑ «Dirección general del Patrimonio Cultural: Museo de Cáceres». Web oficial de la Junta de Extremadura. Arxivat de l'original el 2011-03-02. [Consulta: 2 juliol 2011].

## Bibliografia

* VVAA. Works Aranguren & Gallegos arquitectos. Servicio Publicaciones ETSA, 2000. ISBN 9788489713369.

## Enllaços externs

* mcu.es «Arquitectura de los Museos Estatales: Casa de los Caballos»
* Museu de Càceres; Casa de los Caballos
# Casa a la plaça Catalunya, 9 (Vilabertran)

La casa a la plaça Catalunya, 9 és un habitatge del municipi de Vilabertran (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És situada dins del nucli urbà de la població de Vilabertran, al bell mig del terme, a la cantonada entre la plaça de Catalunya (o plaça Major) i el carrer d'en Cristòfol Colom.
Edifici de planta en forma de L amb jardí interior, format per tres cossos adossats, distribuïts en planta baixa i pis. El volum principal presenta la coberta de teula de dues vessants i la façana principal orientada a la plaça. Les obertures de la planta baixa han estat força transformades i actualment en destaca un portal i al seu costat una finestra, ambdues rectangulars. Presenten decoració motllurada a la part superior. Al pis hi ha tres balcons exempts, amb els finestrals de sortida rectangulars. Destaquen els dos de la banda de tramuntana del parament, ubicats damunt les anteriors obertures, pel fet que presenten decoració motllurada a la part superior. La façana està rematada per una cornisa decorada sostinguda per petites mènsules a manera de dentat. Damunt la cornisa hi ha una barana d'obra amb un plafó central de perfil ondulat decorat. Cal destacar que sobre la porta d'accés principal hi ha un cartell pintat damunt del revestiment de la façana, que evoca l'antic ús de l'edifici. Del petit cos adossat a migdia, cobert amb terrat, en destaca la barana de gelosia que el delimita.
La construcció està arrebossada i pintada.

## Història

Tipològicament l'edificació és del final del segle xix, començament del segle xx. A la façana encara s'hi pot apreciar el rètol «CAFÈ», indicatiu que en altres temps la planta baixa havia funcionat com a cafeteria.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa a la plaça Catalunya, 9». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Casa Coyo

La Casa Coyo és una obra de la Vall de Boí (Alta Ribagorça) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Unitat tipològica definida, familiar agrícola i ramadera, encara que es troba separada físicament. El paller és aïllat i separat (vegeu fitxa). També consta d'hort al carrer Sant Antoni. La casa presenta doble balconada i voladís també de fusta. Cal parlar també de poques obertures però aquestes bastant grans i molt ben distribuïdes. La porta d'accés és molt simple.

## Referències

* ↑ «Casa Coyo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 desembre 2018].
# Casa Pubill (Sossís)

La Casa Pubill és una masia de Conca de Dalt (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa pairal de tres plantes d'alçada, cellers i golfes. Encapçala les cases entre mitgeres que formen una banda del costerut carrer Major. L'accés principal és per una porta dovellada de mig punt emplaçada al carrer.
Hi ha una barreja d'obertures de diferents tipus i mides. Sobresurt la coberta amb voladís de fusta i teula àrab. Els murs són de pedra del país, reblats i arrebossats.
Forma part de l'arquitectura popular dels pobles agrícoles.

## Història

Va ser antiga escola-ajuntament, amb molí d'oli municipal i premsa de vi.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Pubill». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].