OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Ademà

La Casa Ademà és un edifici situat al carrer Major, número 3, d'Unha, del municipi de Naut Aran, a la Vall d'Aran. Aquesta obra arquitectònica està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es considera d'estil barroc.

## Descripció

Notable edifici ("auvitatge") disposat en sentit transversal al carrer, en la falda del puig d'Unha. S'hi accedeix a través del portal de la cort que suporta una gran llinda que duu gravat d'una forma rudimentària: CASA NEGRET amb una mena de K que podria correspondre a la marca o senyal que identificava el bestiar de la casa. La façana principal és dividida en plafons per una faixa horitzontal que defineix les dues plantes amb què compta, i per quatre lesenes verticals que suporten l'entaulament i la cornisa, i flanquegen un cos central amb portada de fàbrica que duu en la llinda: J[oquim] B[runa]1828 B[runa]. Aquest element central trenca l'horitzontalitat de l'edifici a partir d'un cos àtic que culmina amb un frontó traingular; conté un balcó (sobreposat) i una finestra de fàbrica.Com és usual la teulada de doble vessant presenta encavallades de fusta i teulada de licorella. Així i tot, la façana lateral que dona al carrer també fou decorada i dotada de moviment a partir de dues lesenes que suporten capitells llisos i un entaulament amb el voladís força pronunciat, graonat sota el ràfec.En aquesta,són també ramarcable els xamfrans amb les cantonades rebaixades que imiten en l'alçada les tiges dels angles d'un capitell clàssic, resoltes amb carreus de pedra, que complien la doble funció de lligar les façanes d'una banda i de facilitar la circulació del bestiar i els carros, d'altra.

## Referències

* ↑ «Casa Ademà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Hernán-Valle

Hernán-Valle és una localitat i pedania espanyola pertanyent al municipi de Guadix, a la província de Granada i comunitat autònoma d'Andalusia. Està situada a la part centre-est de la comarca accitana. Prop d'aquesta localitat es troben els nuclis de Las Viñas, Cenascuras, Estación de Gorafe, Gor i Estación de Guadix.

## Història

Inicialment va ser un territori concedit pels Reis Catòlics a un col·laborador musulmà que va prendre el nom d'Hernán Valle, i d'aquí la seva toponímia actual. Un descendent d'aquest, Hernán Valle de Palacios, va participar activament en la guerra contra els moriscos, els seus correligionaris de sang. Aquest Hernán Valle, recordant potser la seva antiga ascendència, va tenir bones relacions amb l'agutzil musulmà d'Alcudia de Guadix, Hernando al-Habaqui, que el va utilitzar com a aval davant Don Joan d'Àustria per aconseguir una rendició honrosa dels moriscos.
Hernán-Valle va ser també propietat del senyor Luis de Alarcón. Segons escrits antics, el poble es va fundar al costat d'una deu d'aigües termals cap a l'any 1880 a causa de les seves extenses planes aptes per al cultiu de cereal. Es va formalitzar demogràficament amb colons procedents de la comarca.

## Monuments

Destaquen els safareigs comunitaris de principis del segle xx, restaurats en 2009, així com l'Ermita de la Mare de Déu de Fàtima (s. XX), situada en el turó de la Garita.

## Festes

Aquest poble celebra cada any les seves festes patronals el cap de setmana més proper al 25 d'agost, en honor de Sant Lluís de França. Aquesta festa dura 3 dies i solen arribar a Hernán-Valle diversos comerciants i firaires per aquestes dates.
El tercer cap de setmana de juny, també tenen lloc les festes del Sagrat Cor de Jesús.
# James M. Cain

James M. Cain (anglès: James Mallahan Cain) (Annapolis, 1 de juliol de 1892 - University Park, 27 d'octubre de 1977) va ser un escriptor i periodista nord-americà, conegut sobretot per ser l'autor d'El carter sempre truca dues vegades (1934) i Doble indemnització (1936)

## Biografia

Retornat de França, on va ser cridat a files per combatre a la Primera Guerra Mundial, Cain comença la seva carrera periodística escrivint col·laboracions al Baltimore American.
La seva carrera periodística està lligada al mentoratge de Henry L. Mencken, fundador de la revista Black Mask, qui també el va empènyer a residir a Hollywood entre 1931 i 1947, quan va abandonar el cinema ¨-apunta Xavier Coma- "a conseqüència de les convulsions originades per la cacera de bruixes".
Les seves obres, inicialment rebutjades per la indústria, en tractar temes tabú com ara l'homosexualitat, generen posteriorment moltes adaptacions cinematogràfiques i teatrals.

## Estil

Cain es va oposar amb vehemència al fet que l'etiquetessin, però se sol associar a l'escola dura de ficció policíaca nord-americana. Xavier Coma assenyala que les seves obres més conegudes fer aportacions a la novel·la negra "des de dos angles diferents: la violència i l'autenticitat del llenguatge, magistralment farcit de significacions narratives; i els protagonistes situats en éssers de la vida corrent que, mitjançant incidències personals, penetren en el delicte".

## Novel·les

James M. Cain va escriure les següents novel·les:
* Our Government, 1930.
* The Postman Always Rings Twice, 1934.
** Versió en català: El carter sempre truca dues vegades, 1964, Edicions 62.
* Serenade, 1937.
** Versió en català: Serenata, 1993, Edicions 62.
* Mildred Pierce, 1941.
* Love's Lovely Counterfeit, 1942.
** Versió en català: L'amorós simulacre de l'amor, 1992, Edicions 62.
* Career in C Major and Other Stories, 1943.
* Double Indemnity, 1943.
** Doble indemnització, 1965, Edicions 62.
* The Embezzler, 1944.
* Past all dishonor, 1946.
* The butterfly, 1947.
* The Moth, 1948.
* Sinful woman, 1948.
* Jealous woman, 1950.
* The Root of His Evil, 1951. També publicada com Shameless.
* Galatea, 1953.
* Mignon, 1962.
* The Magician's wife, 1965.
* Rainbow's End, 1975.
* The Institute, 1976.
* The Baby in the Icebox, 1981. Relats.
* Cloud Nine, 1984.
* The Enchanted Isle, 1985.
* The Cocktail Waitress, 2012.

## Referències

* 1 2 Coma, Xavier. Diccionari del cinema negre. Barcelona: Edicions 62, 1990, p. 54-55. ISBN 9788429730838.
* ↑ Coma, Xavier. Diccionari de la novel·la negra nord-americana. Barcelona: Edicions 62, 1985, p. 28. ISBN 9788429723199.
* ↑ Coma, 1985, p. 28-29.
* ↑ Coma, 1985, p. 29.
# Arkadiusz Głowacki

Arkadiusz Rafał Głowacki (nascut el 13 de març de 1979 en Poznań) és un futbolista polonès que actualment juga pel Trabzonspor.

## Carrera esportiva

Głowacki va fer el seu debut en la Premier League polonesa el 7 de maig de 1997 en un partit contra l'Amica Wronki. En el 2000 va ser transferit al Wisła Kraków. En 2005 Głowacki va ser triat com el nou capità del Wisła Kraków. En 2009 va ser triat millor defensa a Polònia pels jugadors Ekstraklasa.
El 15 de juny de 2010, va signar un contracte per dos anys amb el club turc Trabzonspor. Głowacki feu el seu debut en la final de la supercopa turca, començant amb Egemen Korkmaz en el centre de la defensa.

## Referències

* ↑ «Piłkarskie Oscary 2009 rozdane». sport.onet.pl. Arxivat de l'original el 2010-06-11. [Consulta: 16 abril 2012].
* ↑ «Głowacki approda al Trabzonspor».
* ↑ 'Trio'filo! Arxivat 2010-08-19 a Wayback Machine. ligtv.com.tr (turc), accedit el 10 d'agost de 2010
# Mae Muller

Holly Mae Muller (Londres, 26 d'agost del 1997) és una cantant britànica.

## Biografia

A 8 anys, Muller va començar a escriure les seves pròpies cançons. El 2007 va participar en el videoclip de la cançó Grace Kelly de Mika, dirigit per la seva mare. El 2018 va publicar el seu primer extended play After Hours i l'any següent el seu primer àlbum, Chapter One.
El 9 de març del 2023 la BBC va anunciar que Muller representarà el Regne Unit en el Festival de la Cançó d'Eurovisió 2023, que se celebrarà en la ciutat britànica de Liverpool. Cantarà la cançó I Wrote A Song.

## Referències

* ↑ «Meisje uit 'Grace Kelly'-clip van Mika gaat voor Verenigd Koninkrijk naar het Songfestival» (en neerlandès). Het Laatste Nieuws, 10-03-2023. [Consulta: 28 març 2023].
* ↑ «Mae Muller will represent the United Kingdom» (en anglès). Eurovision.tv, 09-03-2023. [Consulta: 28 març 2023].
# Estado de excepción

Estado de excepción és un curtmetratge espanyol del 1976 realitzat a base de fotografies dirigit per Iñaki Núñez gràcies a la productora Araba Films.

## Sinopsi

La pel·lícula narra la història d'una família basca marcada per la guerra civil espanyola, el pare del qual va morir al bombardeig de Guernica i el fill del qual va ser assassinat per la policia franquista. El fill creix marcat per l'ambient repressiu del règim franquista i finalment opta per la lluita armada per tal d'acabar amb la tirania i alliberar el seu poble, però finalment és detingut i condemnat a mort.

## Repartiment

* Zuriñe Saez de Jauregui
* Enrique Gauna

## Producció

Durant el rodatge Iñaki Núñez i part de l'equip foren detinguts i empresonats durant un mes, el rodatge detingut i la productora precintada. Després de l'estrena el fiscal del Jutjat número 17 de Madrid va sol·licitar el processament d'Iñaki Núñez i dels actors de la pel·lícula, així com el segrest de totes les seves còpies sota dues acusacions:
* Injúries al Cos General de la Policia a causa del trucatge d'unes fotografies on es veia policies fent tortures.
* Apologia del terrorisme, a causa d'un escrit, inspirat en un poema de Bertolt Brecht, que el progatonista lliura a la seva mare abans de ser executat.

## Distribució

Tot i els problemes legals a Espanya, va participar al Festival Internacional de Curtmetratges d'Oberhausen, en el que va guanyar el segon premi després de la sueca Agripino, així com una menció especial de la FIPRESCI "per la seva defensa de la lluita contra la repressió i els drets humans", i fou adquirida per una productora sueca i una altra alemanya per tal de ser distribuïdes. Cap el 1980 fou exhibida a la I edició de la Mostra de València.

## Referències

* ↑ Estado de excepción al Museu de Bilbao
* ↑ Eta y el Cine. Las fuentes de información de los profesionales del cine per Antonio MALALAÑA UREÑA i Gonzalo FERNÁNDEZ GONZÁLEZ]
* ↑ El cortometraje vasco "Estado de excepción", premiado en Oberhausen, El País, 8 de maig de 1977
* ↑ Comenzó la I Mostra de Cine del Mediterráneo, la Vanguardia, 8 de novembre de 1980.
# Castell de Pià

El Castell de Pià és un castell medieval d'estil romànic del segle xi situat en el poble de Pià, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord.
Està situat al bell mig del poble vell de Pià, en el seu punt més alt, a prop i a ponent de l'església parroquial. A l'entorn del nucli primigeni de Pià, en un primer moment una cellera de les habituals al Rosselló, i amb el castell al centre, i en el lloc més elevat, es bastí la muralla de Pià, de manera que es convertí en una vila murada. Se'n conserven força fragments.

## Història

El lloc de Pià (Apianum) és documentat des del 901, quan els vescomtes de Narbona vengueren aquest lloc a la seva filla Adalinda i al seu marit, Ponç, reservant-se'n, però, l'usdefruit. EL 925, la vescomtessa Arsinda, que havia quedat vídua de Leudoví van vendre els drets que tenien en aquesta vila i terme al bisbe d'Elna. Després el mateix bisbat va anar adquirint més possessions, a Pià, fins que els vescomtes de Narbona li donaren també l'església de Pià i els seus béns, a més de vinyes a l'entorn del poble.
Els senyors de Pià eren els Salses, però a través d'una branca de la mateixa família, que prengué el cognom de Pià entre els segles xi i xiii. El 1205 Arnau de Salses concedí als habitants de Pià una carta de franqueses que els alliberava dels mals usos i al cap 40 anys, els mateixos senyors en cedien el domini a l'arquebisbe de Narbona, qui en fou senyor fins al 1569. Aquell any el comprà un burgès perpinyanès, Bertran Joli. Foren els arquebisbes narbonesos qui feren aixecar el castell de Pià. Una làpida recentment redescoberta explica que la seva construcció acabà el 1249. A principis del segle xvii el senyoriu estava en mans dels Oms, qui el traspassaren als Delmàs a través d'un enllaç matrimonial. Els Delmàs n'eren senyors en el moment de la Revolució Francesa.

## La vila fortificada

Probablement datable en el segle xii o XIII, tenia una forma quasi circular, amb un diàmetre aproximat de 170 metres. Es conserven fragments de muralla en quatre trams diferents, a més de quatre portals. Hi ha, a més, tres entrades més al recinte clos de l'antiga cellera que en el seu moment devien tenir també portal.
En queden dues torres de flaqueig del recinte, a més de vestigis d'una altra torreta i de portals.

## Les restes del castell

El castell tenia una planta quadrangular, d'uns 70 metres de costat. Se n'han conservat fragments important en el costat oest, sobretot un mur d'uns 10 metres de llarg amb una alçada entre 7 i 8 metres. Està construït amb còdols de l'Aglí o del Tet, grossos i ben arrenglerats, disposats en filades regulars. També hi ha una part de l'arc de la porta d'entrada al castell.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Pià». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Bolòs i Masclans, Jordi; Ponsich, Pere. «Pià: Vila fortificada i Castell de Pià». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ El Castell de Pià en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Bolìs i Ponsich 1993.
# Castilló de Sos

Castilló de Sos (en castellà Castejón de Sos) és un municipi de la comarca aragonesa de la Ribagorça. Està situat a l'esquerra de l'Éssera; i comprèn els dos vessants del congosto de Ventamillo. L'extensió del terme és de 32 quilòmetres quadrats.

## Entitats de població

* Castilló de Sos. Cap del municipi situat a una altitud de 904 metres. Va ser seu del Campionat del Món de Parapent a 1.997. També s'han organitzat molts Campionats d'Espanya de Parapent, i diverses proves de la Copa del Món d'aquest esport. En l'actualitat hi ha tres escoles de Parapent, així com dos aeroclubs.
* El Ru (o el Run). Està a 1 quilòmetre i mig de Castilló de Sos i situat a 830 metres sobre el nivell del mar, a la dreta de l'Éssera, abans d'entrar en el profund congosto de Ventamillo (o del Ru).
* Lliri. Està situat a una altitud de 1.325 metres i als vessants occidentals del pic Gallinero (2.728 metres). El 1.991 tenia 44 habitants. Destaquen les Dotze Cascades, bell escenari on practicar barranquisme; i l'enlairament de parapent de Lliri. El llogaret té potencial turístic pel seu barranc Lliri, afluent per l'esquerra de l'Éssera.
* Ramastué. Localitat situada a una altitud sobre el nivell del mar de 1.420 metres, al vessant de la vall, en una zona anomenada El Solano. De les seves edificacions destaca Casa Riu.
| Entitat de població | Habitants |
| Castilló de Sos | 613 |
| Lliri | 37 |
| Ramastué | 14 |
| Ru, el | 69 |
| Font: Idescat ||
* Santuari de la Mare de Déu del Pui, a la vall de Benasc.

## Clima

El seu clima no és extremat a l'hivern, està protegit dels vents del nord i manté a l'estiu temperatures suaus. La temperatura mitjana anual és de 9°; i la precipitació anual, 1200 mm.

## Exemples romànics

* El Ru
** Ermita de la Mare de Déu de Gràcia (el Ru).
** L'Església de Sant Aventí, al mig del poble iniciada també al segle XII.
* Lliri
** Església parroquial d'origen romànic, àmpliament transformada i remodelada entre els segles XVI i XVII.

## Referències

* ↑ «Castilló de Sos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Castilló de Sos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Castilló de Sos». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 22 juny 2015].
* ↑ «El Ru». Arxivat de l'original el 2014-08-20. [Consulta: 23 juny 2015].
* ↑ «Castilló de Sos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Lliri». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 23 juny 2015].
* ↑ «Castilló de Sos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ramastué». Arxivat de l'original el 2014-08-20. [Consulta: 23 juny 2015].
* ↑ «Castilló de Sos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Clima». Arxivat de l'original el 2015-06-25. [Consulta: 30 juny 2015].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Castejón de Sos». Arxivat de l'original el 2016-06-07. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ la Mare de Déu de Gràcia

## Bibliografia

* «Castilló de Sos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Taouyalte

Taouyalte (àrab تاويالت) és una comuna rural de la província de Taroudant de la regió de Souss-Massa. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 7.465 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Jean-Paul Savignac

Jean-Paul Savignac (Versalles, França, 8 de maig de 1936) és un director de cinema francès.
Després dels seus estudis a l'Escola nacional superior d'arts decoratives, Jean-Paul Savignac va fer d'ajudant decorador, després l'ajudant de Jean-Luc Godard i d'Agnès Varda: dirigeix llavors un primer llargmetratge de ficció, Nick Carter i el trèvol vermell , interpretat per Eddie Constantine i Nicole Courcel. Abandona el cinema per a la pintura el 1975.

## Filmografia

* 1965: Nick Carter i el trèvol vermell
* 1967: Jean-Luc Godard (documental)
* 1973: Député 73 (documental)
* 1975: Les Liaisons perverses

## Referències

* ↑ «Filmografia de Jean-Paul Savignac». The New York Times.
# Conversió d'electricitat en gas

La conversió d'electricitat en gas és un procés químic pel qual és fàbrica un gas combustible a partir de la hidròlisi d'aigua per electricitat amb metanació posterior. En documents tècnics s'utilitza sovint l'acrònim anglès P2G que prové de l'expressió equivalent power-to-gas.
Aquesta tecnologia permet de convertir l'energia elèctrica en un gas emmagatzemable. Porta una solució per a la inconstància natural de l'energia solar i eòlica. Tot i que és un procediment que seria econòmicament poc eficaç —si s'haguès de fer servir electricitat a partir de combustibles fòssils o nuclears— ans al contrari esdevé interessant quan es pot utilitzar l'energia excedentària «gratuïta» d'aerogeneradores o d'instal·lacions fotovoltaiques quan la producció de corrent és superior a la demanda. Val més utilitzar aquest corrent que no desconnectar les instal·lacions per evitar una sobrecàrrega de la xarxa elèctrica.
Aquest gas es pot fer servir en motors de combustió, com primera matèria química o per alimentar una central elèctrica a gas, que aleshores es pot engegar quan no hi ha sol o vent. També es desenvolupen piles de combustibles reversibles a base de gas que haurien una eficàcia energètica superior als sistemes existents. Un altre avantatge és que no cal infraestructures noves d'emmagatzematge ni de transport, al poder-se usar la xarxa de gas natural existent.

## Referències

* ↑ Sterner, Michael; Jentsch, Mareike; Holzhammer, Uwe. Energiewirtschaftliche und ökologische Bewertung eines Windgas-Angebotes (pdf) (en alemany). Kassel: Fraunhofer-Institut für Windenergie und Energiesystemtechnik (IWES), febrer de 2011 [Consulta: 21 setembre 2018].
* ↑ Europa Press «Peris (Gas Natural) veu "primordial" adaptar infraestructures per aprofitar el potencial del gas renovable». Aldia, 06-04-2018.
* ↑ Varone, Alberto; Ferrari, Michele «Power to liquid and power to gas: An option for the German Energiewende» (en anglès). Renewable and Sustainable Energy Reviews, 45, 2015, pàg. 209. DOI: 10.1016/j.rser.2015.01.049.
* ↑ Gao, Zhan; et al.. «A perspective on low-temperature solid oxide fuel cells». A: Energy and Environmental Science (en anglès). 9, 2016, p. 1602–1644. DOI 10.1039/C5EE03858H.
* ↑ «Gas Natural crea una planta pilot de creació de gas renovable a Sabadell». El Punt Avui, 04-06-2018.
# Karwendel

El Karwendel és la serralada més àmplia dels Alps calcaris del Tirol septentrional. Quatre cadenes s'estenen d'oest a est; a més, hi ha diverses cadenes marginals i un extens promontori al nord.
El terme Karwendel descriu la part dels Alps entre els rius Isar i Inn i l'Achensee. El cim més alt és el Birkkarspitze, de 2.749 m. Es troben principalment a Àustria (Tirol) i Alemanya (Baviera).
Hermann von Barth va iniciar la tradició d'anomenar les serres segons la vall que les limita al sud.

## Classificació

Segons la SOIUSA, les Muntanyes del Karwendel són una subsecció alpina amb la següent classificació:
* Gran part: Alps orientals
* Gran sector: Alps del nord-est
* Secció: Alps calcaris del Tirol septentrional
* Subsecció: Muntanyes del Karwendel
* Codi: II/B-21.IV
Segons l'AVE constitueixen el grup número 5 de 75 dels Alps orientals.

## Cims

Hi ha unes 125 muntanyes que sobrepassen els 2.000 metres. Les més importants són:
| Birkkarspitze, 2749 m Ödkarspitze central, 2745 m Kaltwasserkarspitze, 2733 m Grosser Bettelwurf, 2725 m Grosser Lafatscher, 2696 m Grosse Seekarspitze, 2679 m Grubenkarspitze, 2663 m Praxmarerkarspitze occidental, 2641 m Kleiner Solstein, 2637 m Kleiner Lafatscher, 2635 m Speckkarspitze, 2621 m Hintere Brandjochspitze, 2599 m Hohe Warte, 2596 m Breitgrieskarspitze, 2590 m Laliderer Spitze, 2583 m Jägerkarspitze méridional, 2579 m Sonntagkarspitze, 2575 m Pleisenspitze, 2569 m Vordere Brandjochspitze, 2559 m Hochnissl, 2546 m Stempeljochspitze, 2543 m Larchetkarspitze, 2541 m Grosser Solstein, 2540 m Karwendelspitze oriental, 2537 m Vogelkarspitze, 2523 m Lamsenspitze, 2508 m Hoher Gleirsch, 2491 m Wörner, 2476 m | Sonnjoch, 2457 m Gamsjoch, 2452 m Erlspitze, 2404 m Kuhkopf, 2399 m Karwendelspitze occidental, 2385 m Steinfalk, 2348 m Hafelekarspitze, 2334 m Freiungen occidental, 2332 m Suntiger Spitze, 2321 m Schaufelspitze, 2308 m Frau Hitt, 2269 m Soiernspitze, 2259 m Rappenspitze, 2223 m Rotwandlspitze, 2192 m Brunnsteinspitze, 2180 m Montscheinspitze, 2106 m Schafreuter, 2105 m Fleischbank, 2026 m Grasbergjoch, 2020 m Torkopf, 2012 m Hölzelstaljoch, 2012 m Kompar, 2011 m Juifen, 1988 m Schönalmjoch, 1986 m Demeljoch, 1924 m Plumsjoch, 1921 m Dürrnbergjoch, 1835 m |

## Bibliografia

* Marazzi, Sergio. Priuli & Verlucca. Atlante Orografico delle Alpi. SOIUSA (en italià), 2005.
# Estadis febrils

Estadis febrils (títol original: Fever Pitch) és un film anglès de David Evans estrenat l'any 1997. És l'adaptació del llibre del mateix nom de Nick Hornby. De la mateixa novel·la, el 2005 es va estrenar Fever Pitch, comèdia romàntica amb Drew Barrymore i Jimmy Fallon, basada en el món del beisbol americà. S'ha doblat al català.

## Argument

Paul és un professor anglès de mitjana edat obsessionat amb el futbol i seguidor de l'Arsenal. Però la temporada 1988-1989 és particularment moguda, ja que coneix Sarah, una jove que detesta aquest esport. Es veurà forçat a reavaluar la seva vida dràsticament. D'una banda, hi ha la seva noia, i de l'altra, l'única passió que li ofereix alegries i penes, en la qual basa una gran part de la seva vida i que, a més, és l'única que el fa sentir orgullós de la seva identitat britànica.

## Repartiment

* Colin Firth: Paul Answorth
* Luke Aikman: Paul Answorth de jove
* Mark Strong: Steve
* Ruth Gemmell: Sarah Hugues
* Neil Pearson: pare de Paul Answorth
* Lorraine Ashbourne: mare de Paul Answorth

## Crítica

* "Va tenir una gran acollida al Regne Unit. Un tema tractat amb ironia i originalitat. (...) Els flashbacks són el millor de la pel·lícula."
* "Simpàtica."

## Referències

* ↑ «Estadis febrils». esadir.cat.
* ↑ «Fever pitch». The New York Times.
* ↑ Arce, Begoña «Fuera de juego (Fever Pitch)». Cinemanía.
* ↑ Martínez, Luis «Fuera de juego (Fever Pitch)». El País.