OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal Fabricant

Cal Fabricant és un edifici modernista catalogat com a monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situada en el tram més estret del carrer Pare Lluís Rodés, aquesta casa entre mitgeres és una altra mostra molt interessant de l'arquitectura modernista de la vila. L'edifici consta de planta baixa i dos pisos amb una línia de façana força estreta que s'eixampla a la part del darrere. Actualment la planta baixa està destinada a botiga de robes i cortines i taller de confecció, mentre que les altres dues són l'habitatge dels propietaris.
La façana ha sofert una remodelació molt poc afortunada en la part de la botiga. S'ha realitzat una gran obertura rectangular per situar-hi l'aparador i la porta d'accés i, al mateix temps, s'ha substituït el parament original per un aplacat de pedra. Les dues plantes superiors conserven la fesomia i els element modernistes i només s'hi ha intervingut per consolidar els forjats de la balconada. La gran balconada coberta és sens dubte l'element més rellevant de l'edifici. És un balcó de pedra amb quatre columnes molt estilitzades que sostenen uns arcs lobulats. La barana està composta per un cos central més ample que té un frontal decorat amb tessel·les de vidres de colors blanc, rosa i verd, formant uns senzills motius ornamentals geomètrics i vegetals. La part superior d'aquest tram de barana presenta una decoració de ferro forjat en forma d'entramat de fulles. La resta de la barana és de pedra esculpida amb relleus de motius vegetals.
L'últim pis té una gran obertura d'arc de mig punt decorada amb ceràmica verda i blanca, davant, el balcó té la barana de relleus de pedra com els del pis inferior. L'edifici està acabat amb dos grans pinacles laterals i una cornisa semicircular rematada per un floró.
L'interior ha estat relativament poc alterat. La planta baixa està formada per una sala amb sostre d'arc molt rebaixat que s'obre a un petit pati interior per mitjà d'una gran arcada central i dues més petites als extrems, sostingudes per dues columnes amb capitells esculpits. La part superior del mur està decorada amb motllures de guix en forma de garlandes. Actualment part de l'obertura ha estat tapiada. El pati, que conserva una font amb rajoles vidriades i una escultura d'una figura femenina, s'aïlla de la sala amb una gran vidriera. Darrere es troba la zona destinada a taller. Als pisos superiors s'hi accedeix per una escala tancada. L'estat actual de tot l'immoble, tant a l'exterior com a l'interior, necessita ser restaurat.

## Història

Construïda el 1876, en un principi com a presó, més tard va ser central de telefonia i finalment habitatge. L'any 1914 va ser totalment reedificada amb estil modernista. El gener de 2005 es va realitzar una intervenció per evitar el despreniment de l'arrebossat de la façana.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Fabricant». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 març 2013].

## Enllaços externs

* «Cal Fabricant». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Burkeville

Burkeville és una població dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia 489 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Burkeville tenia 489 habitants, 206 habitatges, i 134 famílies. La densitat de població era de 186,9 habitants per km².
Dels 206 habitatges en un 27,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,7% hi vivien parelles casades, en un 18,4% dones solteres, i en un 34,5% no eren unitats familiars. En el 30,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 16% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,3% tenia menys de 18 anys, un 8,8% entre 18 i 24, un 25,2% entre 25 i 44, un 24,1% de 45 a 60 i un 18,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.821 $ i la renda mediana per família de 39.688 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.542 $ mentre que les dones 21.442 $. La renda per capita de la població era de 15.947 $. Entorn del 7,8% de les famílies i el 12,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Burkeville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Burkeville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
# Niša Saveljić

Niša Saveljić (en serbi: Ниша Савељић; 27 de març de 1970) és un exfutbolista montenegrí de la dècada de 1990.
Fou 32 cops internacional amb la selecció iugoslava amb la qual participà en el Mundial de 1998.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Budućnost, Hajduk Kula, Partizan i Girondins de Burdeus, entre d'altres.

## Palmarès
### Partizan

* Lliga iugoslava de futbol: 1995-96, 1996-97
* Copa iugoslava de futbol: 2000-01

### Bordeaux

* Championnat de France: 1998-99

## Referències

* ↑ Niša Saveljić a FootballDatabase.eu
* ↑ «Saveljić došao da vrati pehare» (en serbian). glas-javnosti.rs, 13-03-2001. Arxivat de l'original el 20 de desembre 2016. [Consulta: 10 desembre 2016].
* ↑ «Potpisao i Niša Saveljić» (en serbian). partizan.rs, 08-07-2005. Arxivat de l'original el 3 de setembre 2020. [Consulta: 2 gener 2016].
* ↑ «Saveljic 'at home' with Partizan». uefa.com, 25-07-2005. [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ Niša Saveljić a National-Football-Teams.com (anglès)
# Faidiva de Tolosa

Faidiva de Tolosa (c. 1133 - 1154) va ser una noble de la Casa de Tolosa. Era la filla del comte Alfons Jordà i de Faidiva d'Usés. Faidiva, si bé inusual, és un nom que apareix altres cops en els registres del segle XII llenguadocià.
Faidiva, que també es pot escriure Faydiva o Fedida, va néixer cap al 1133 suposadament del matrimoni entre Alfons Jordà, comte de Tolosa, i Faidiva d'Usés, filla de Ramon Decan, senyor de Posquièras i d’Usés. Els avantpassats de Faidiva tanmateix no són segurs; els historiadors francesos Victor Flour de Saint-Genis i Samuel Guichenon, i l'historiador anglès Charles Previté-Orton afirmen que se l'ha d'identificar com a Faidiva de Tolosa de Llenguadoc, filla de Comte de Tolosa i la seva dona anomenada també Faidiva, que apareix esmentada a la Histoire de Montpellier com mare del comte Ramon V. A més, a la Histoire Générale de Languedoc (Notes, volum IV) s'hi cita una carta del germà de Faidiva, que es defineix com a oncle matern del comte Ramon V. Per la seva banda Samuel Guichenon al segle XVII afirmava que la mare de Faidiva era filla de Gerbert de Gavaldà.
Faidiva de Tolosa es va casar el gener de 1151 amb Humbert III, comte de Mauriena i de Savoia, de qui en va ser la primera esposa. Tanmateix Faidiva va morir el 1154 quan tenia, segons es diu, només 19 anys sense haver tingut encara cap fill. Humbert III es va tornar a casar l'any següent amb Gertrudis de Flandes.

## Referències

* ↑ «COMTES de TOULOUSE 855-1249» (en anglès). Foundation for Medieval Genealogy. [Consulta: 10 desembre 2020].
* ↑ Frézet, 1826, p. 133-135.
* 1 2 3 «La Maison de Savoie» (en francès). Conseil de Savoie-Mont Blanc. [Consulta: 10 desembre 2020].
* ↑ Saint-Genis, 1868, p. 213, nota 2.
* ↑ Aigrefeuille, 1875, p. LVII.
* ↑ Vaisètte, Devic i du Mège, 1872, p. 224, doc. L.
* ↑ Guichenon, 1660, p. 239.
* ↑ «Faidiva de Tolosa» (en francès). Histoire de l'Europe et de la Méditerranée. [Consulta: 10 desembre 2020].
* ↑ Prieur i Vulliez, 1999, p. 81-82.
* 1 2 Previté-Orton, 1912, p. 318-319.

## Bibliografia

* Aiguefreuille, Charles d'. Histoire de la Ville de Montpellier (en francès). Montpeller: chez Coulet, 1875.
* Frézet, Jean. Histoire de la Maison de Savoie (en francès). vol. 1. Alliana et Paravia, 1826.
* Guichenon, Samuel. Histoire généaligique de la royale maison de Savoye (en francès). Chez Guillaume Barbier, 1660.
* Previté-Orton, Charles William. The early history of the House of savoy (1000-1233) (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1912. ISBN 978-1-57898-591-3.
* Prieur, Jean; Vulliez, Hyacinthe. Saints et saintes de Savoie (en francès). La Fontaine de Siloé, 1999. ISBN 978-2-84206-465-5.
* Sait-Genis, Victor de. Histoire de Savoie (en francès). vol. 1. Bonne, Conte-Grand et Ce, Éditeurs, 1868.
* Vaisètte, Joseph; Devic, Claude; du Mège, Alexandre. Histoire Générale de Languedoc (en francès, llatí). IV. Tolosa de Llenguadoc: Privat, 1872.
# Circeis

Circeis (llatí: Circeii grec antic: Κιρκαία) va ser una ciutat del Latium al peu del puig Circeu. (Mons Circeius o Circello) i a poca distància del mar.
Suposadament Tarquini el Superb hi va establir una colònia romana, al mateix temps que la de Sígnia, però no se sap si abans ja hi havia una ciutat dels volscs i dels etruscs. Segons Dionís d'Halicarnàs, la seva situació estratègica va fer que Tarquini hi establís una colònia per aturar els volscs.
Va ser una de les ciutats del Laci que va signar el tractat amb Roma i Cartago després de l'expulsió de Tarquini. Coriolà la va conquerir, va expulsar els colons romans i la va entregar als volscs però els romans la van recuperar tres anys abans de la guerra gal·la i hi van enviar una nova colònia romana, però al cap de pocs temps aquesta colònia i Velitres es van revoltar i es van aliar al volscs i van aconseguir fer-se independents, estatus que mantenien en començar la Guerra llatina l'any 340 aC.
Circeis va ser una de les ciutats membres de la Lliga Llatina, i Luci Numisi, un ciutadà de Circeis, era un dels dos pretors que dirigia la Lliga, segons diu Titus Livi. Després de la guerra no se sap que li va passar a la ciutat però és segur que va ser dominada per Roma, i apareix a la Segona Guerra Púnica com una de les trenta colònies llatines, i una de les 12 que no va poder subministrar les taxes i materials demanats per Roma.
L'any 189 aC els ostatges cartaginesos van intentar una revolta d'esclaus a la regió. Després va entrar en decadència i va acabar com una petita ciutat, segons Estrabó, però al final de la República i al principi de l'Imperi l'establiment d'algunes viles de romans rics li van permetre de recuperar-se. Tiberi i Domicià van tenir vil·les a la ciutat.
La ciutat cultivava ostres que eren de les més apreciades pels romans, segons Plini el Vell. La seva posició aïllada va fer que fos una ciutat on portar els exiliats, i Lèpid després de la seva deposició per Octavi, va ser confinat a Circeis.
Se la menciona per última vegada a la Taula de Peutinger, que la situa a unes 19.000 passes d'Astura, per la costa i a 15.000 de Tarracina. Va desaparèixer al final de l'imperi.
Es conserven algunes ruïnes al Monte della Cittadella a uns 3 km de la costa, prop del llogaret de San Felice; del port no en queden restes i probablement estava situat a l'actual Porto di Paola.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Circeii». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r juny 2023].
# Font de Mates

La Font de Mates és una font del terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà, dins del territori del poble de Xerallo.
Està situada a 1.365 m d'altitud, a tocar del límit occidental del terme municipal, prop del termenal amb el Pont de Suert (antic terme de Viu de Llevata, a migdia del Tossal Gros i al nord del Coll d'Art.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Prée-d'Anjou

Prée-d'Anjou és un municipi francès situat al departament de Mayenne a la regió de País del Loira. L'any 2018 tenia 1435 habitants.
Va ser creat l'1 de gener de 2018, en aplicació d'una resolució del prefecte de Mayenne de 2 d'agost de 2017 amb la unió dels municipis d'Ampoigné i Laigné.

## Monuments

* Església de Sant Joan Baptista
* Església de Sant Martí de Vertou de Laigné

## Demografia

Habitants censats

## Referències

* ↑ Recueil des actes administratifs n°53-2017-050|sous-titre=Arrêté du 2 août 2017 portant création de la commune nouvelle de Prée-d'Anjou à compter du 1er janvier 2018
# Rønde

Rønde és una petita ciutat danesa de la península de Jutlàndia, és la capital del municipi de Syddjurs que forma part de la regió de Midtjylland, ambdós creats l'1 de gener del 2007 com a part d'una reforma territorial. Rønde és al sud de la península de Djursland a 30 km al nord-est d'Århus i a 32 km al sud-oest de Grenaa. La ciutat és al nord de la badia de Kalø Vig però a certa distància del mar, a uns dos quilòmetres al sud hi ha les ruïnes del castell de Kalø (Kalø Slot), construït l'any 1313 pel rei Erik VI a una illa unida al continent per un dic artificial.
# Cal Duc

«Cal Duc» té aquests significats:
* Cal Duc (Alella), casa al Maresme
* Cal Duc (Arbeca), casa a les Garrigues
* Cal Duc (Mollerussa), casa al Pla d'Urgell
# Rudník (Košice)

* No s'ha de confondre amb Rudník (Trenčín).
Rudník és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1255.
# Nižný Mirošov

Nižný Mirošov és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1567.
# Cista de les Fontetes

La Cista de les Fontetes és una cista megalítica del terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Està situada a 1.508,2 m alt, a la partida de les Fontetes, a prop al nord-est de la Part Petita del poble d'Angostrina, És a prop al nord-oest d'un revolt molt tancat de la carretera D - 618.

## Vegeu també

* Llista de monuments megalítics dels Pirineus Orientals

## Referències

* ↑ La Cista de les Fontetes en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques : dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes (en (francès)). Canet: Trabucaire, 2011. ISBN 9782849741245.
* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Mañé, Antoni; Vidal, Lluís; Vila, Carme. Guia dels monuments megalítics de la Cerdanya. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006 (Guies del Centre Excursionista de Catalunya. Prehistòria i arqueologia). ISBN 84-8415-829-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Dòlmens i menhirs Pilar
* Blog Rutes prehistòriques
# Federació Monàrquica Autonomista

Federació Monàrquica Autonomista (FMA) fou un partit polític creat el 1918, de tendència liberal i regionalista, impulsada per Joaquim Maria de Nadal i Ferrer i Damià Mateu i Bisa, i oposat a la Unión Monárquica Nacional. A les eleccions generals espanyoles de 1918 només va obtenir un diputat, i a les eleccions de 1920 i 1923 hi fou diputat Santiago Güell i López. Inicialment donaren suport la Dictadura de Primo de Rivera. La major part dels seus membres es van integrar en la Lliga Regionalista abans de 1930.

## Referències

* Josep Grau i Mateu La Lliga Regionalista I La Llengua Catalana, 1901-1924 Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006 ISBN 8484157687
# Puig de Miànigues

El Puig de Miànigues és un cim de 203 metres que es troba al municipi de Banyoles, a la comarca del Pla de l'Estany.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Musaranya de Doucet

La musaranya de Doucet (Crocidura douceti) és una espècie de mamífer eulipotifle de la família de les musaranyes (Soricidae). que viu a Costa d'Ivori, Guinea i, possiblement també, Nigèria. La seva principal amenaça és la desforestació.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 Gerrie, R.; Kennerley, R. (2016). "Crocidura douceti." 2016 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2016. [Consulta: 4 abril 2023]

## Bibliografia

* Corbet, G.B.; Hill, J.E., 1991. A World List of Mammalian Species. Tercera edició. Natural History Museum Publications & Oxford University Press, Londres i Oxford: v-viii, 1-243.
* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
* Happold, D. C. D., 1987. The Mammals of Nigeria. Oxford University Press, Londres
* Heim de Balsac, H. i Aellen, V., 1958. Les Soricidae de basse Côte d'Ivoire. Revue Suisse de Zoologie 65: 921–956.
* Heim de Balsac, H. i Meester, J., 1977. Order Insectivora. A: J. Meester i H. W. Setzer (editors), The Mammals of Africa: An Identification Manual, pàg. 1–29. Smithsonian Institution Press, Washington DC
* Hutterer, R. i Happold, D. C. D., 1983. The shrews of Nigeria (Mammalia: Soricidae). Bonner Zoologische Monographien 18: 1–79.
* Hutterer, R., 1993. Order Insectivora. A: Wilson, D.E. i Reeder, D.M. (editors) Mammal Species of the World. Segona edició. Smithsonian Institution Press, Washington DC i Londres: 69-130.
* Hutterer, R., 2005. Order Soricomorpha. A: D. E. Wilson i D. M. Reeder (editors), Mammal Species of the World, p. 220-311. Johns Hopkins University Press, Baltimore, Maryland

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Rex (motocicleta)

* No s'ha de confondre amb Rex-Acme.
Rex fou una marca catalana de motors auxiliars i de ciclomotors, fabricats per l'empresa Construcciones Mecánicas Rex, S.A. i dissenyats per l'enginyer d'automòbils Vilfred Ricart a Barcelona, entre 1953 i 1959.
El motor auxiliar Rex duia transmissió final per corró i es muntava sobre la roda posterior de la bicicleta, ciclomotor o tricicle. L'empresa fabricà també ciclomotors complets, amb bastidor de xapa estampada i suspensió anterior de bieles curtes. El disseny de la forma del bastidor estampat el va encarregar en Francisco Pérez de Olaguer, propietari de l'empresa, al pintor Josep Amat, membre de la Colla, el grup d'artistes que entre els 1940 i 1960 es reunien a la seva casa de la Diagonal a l'hivern i a la de la pintora Olga Sacharoff a l'estiu.

## Referències

* 1 2 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Relación de las principales marcas». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 316. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ Orengo, Joan Carles; Herreros, Francisco. «Rex». A: Soler, Cristina (coord.). La moto catalana. 1905-2010, Història d'una indústria capdavantera (Guia de l'exposició del Museu de la Moto de Barcelona). Bassella: Fundació Museu de la Moto Mario Soler, agost 2011, p. 23. D.L. B 29846-2011.
* ↑ «La colla», 06-08-2018. [Consulta: 14 març 2024].
Viccionari
# Seifertita

La seifertita és un mineral de la classe dels minerals silicats, polimorf del quars. Va ser anomenada així en honor del Dr. Friedrich Seifert (1941), fundador del Geoinstitut de Bavària (Alemanya). Va ser aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2004.

## Característiques

La seifertita és el polimorf més dens i més dur de sílice trobat en la naturalesa fins ara, amb una estructura similar a la de l'alfa-PbO₂. Va ser trobada per primera vegada en el meteorit Shergotty, i des de llavors en diversos altres meteorits marcians. És estable només per sobre dels 780 kilobars de pressió, pel que en teoria es podria formar també en el mantell de la Terra a una profunditat més de 1.700 km.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la seifertita pertany a «04.D - Metall: Oxigen = 1:2 i similars, amb cations petits: família del sílice» juntament amb els següents minerals: quars, òpal, tridimita, cristobalita, moganita, melanoflogita, lechatelierita, coesita, stishovita i keatita.

## Formació i jaciments

Es troba en meteorits derivats de basalt marcià. Va ser trobada per primera vegada en el meteorit Shergotty, un meteorit de 5 kg que va caure el 25 d'agost de 1865 al Districte Gaya, Índia.

## Referències

* ↑ «Seifertite» (en anglès). Handbook of mineralogy. [Consulta: 23 juliol 2015].
* ↑ «Seifertite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 juliol 2015].
* ↑ «Shergotty Martian meteorite, Gaya District, Bihar, India» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 juliol 2015].
# Rosa Serra i Sala

Rosa Serra i Sala (Granollers, 1956), professora i historiadora, escriptora de llibres d'història i infantils.
Es va implicar en un projecte per recollir les experiències de gent gran que en la seva infantesa havia sobreviscut a la Guerra Civil Espanyola. Els pares de la Rosa, tal com explica en el llibre Entre dos focs, havien sobreviscut a la guerra, tot i que com molts espanyols i els seus fills ho van fer passant fam i presenciant esdeveniments traumàtics. La Rosa volia explorar el sofriment dels infants durant aquell període, entendre fins a quin punt els va canviar la vida per sempre més. Durant les entrevistes, li va cridar l'atenció aquest comentari: “Els quàquers ens donaven pa i llet”. Qui són els quàquers, es preguntava. Aquests comentaris a l'atzar –o potser no tant a l'atzar– van fer que la Rosa emprengués un llarg viatge d'investigació, recerca i entrevistes que, al cap dels anys, ha acabat donant lloc primer a una tesi doctoral i després a un llibre.
Al llarg de la història, els quàquers han intervingut i ajudat discretament en zones en conflicte d'arreu del món durant temps difícils. La Rosa es va quedar impactada pel que va aprendre dels quàquers: el procés a través del qual van saber que havien d'actuar per ajudar els infants d'Espanya (conegut com a Quaker business method, ‘mètode quàquer de fer negocis'), l'eficient manera com van organitzar després els vaixells per transportar farina i llet a través de l'oceà Atlàntic, i com van donar continuïtat a aquesta activitat creant refugis perquè els infants poguessin fer unes vacances lluny de les zones en guerra de Catalunya.
També la va impressionar la poca publicitat que es van donar a si mateixos. Van organitzar la distribució del pa i la llet a través de les escoles perquè van veure que era la manera més eficient d'arribar al màxim nombre de criatures. A diferència d'altres organitzacions religioses, no exigien cap adhesió a la seva fe; de fet, després de la guerra els van fer fora d'Espanya perquè van insistir a continuar ajudant infants dels dos bàndols. La seva neutralitat i el seu testimoni de pau els va acabar tornant inacceptables als ulls de la dictadura i van marxar, per tornar d'una altra manera als anys seixanta, en forma d'una reunió de quàquers (Quaker Meeting) que encara existeix avui dia.

## Referències

* 1 2 3 «Vocació de testimoni: Rosa Serra i Sala, o el viatge d'una investigadora per descobrir la intervenció dels quàquers en la guerra civil espanyola». Institut Català de les Dones. [Consulta: 10 agost 2013].

## Bibliografia

* María Zambrano, La vocación de maestro (1965), en G. Gómez Cambra, ed., La aurora de la razón poética, Málaga, Ágora, 2000, pp. 117-139.
* Rosa Serra i Sala, (2010), Entre dos focs, Gayata Edicions, Rubí, Barcelona.
# Rudni

Rudni - Рудный (rus) - és un poble (un possiólok) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 407 habitants. Pertany al districte (raion) de Novi Oskol.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).