OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Erhard-Wolfram Platzeck

Erhard-Wolfram Platzeck (Millingen, 13 d'agost de 1903 - Mönchengladbach, 27 de febrer de 1985) fou un teòleg religiós franciscà alemany especialista en l'obra de Ramon Llull.
Fill d'un ferroviari, passà la infància en diferents llocs segons la feina del seu pare; inicià els estudis secundaris a Solingen i els continuà en un institut franciscà a Vlodrop (Països Baixos). El 1923 va ingressar en l'orde franciscà i continuà estudis en diverses institucions de l'orde. El 1929 fou ordenat sacerdot. Va estudiar filosofia a les universitats de Múnic, Perugia i Bonn. De 1941 a 1945 estigué destinat a Madrid degut a la guerra mundial i hi descobrí Llull. Seria durant anys professor a la Pontificia Universitat Antoniana, la universitat franciscana de Roma, fins a 1973, quan es jubilà i es retirà al monestir de Mönchengladbach, on continuà dedicant-se als estudis
Publicà diversos articles, començant per articles sobre lul·listes com Antoni Ramon Pasqual (1707-1791). Després de diversos estudis i articles, el 1962 publicà l'estudi de conjunt Raimund Lull. Sein Leben. Seine Werke. Die Grundlagen seines Denkens (Prinzipienlehre) (Düsseldorf / Roma 1962-1964, 2 volums), dedicat als germans Carreras Artau (Tomàs i Joaquim) amb qui mantenia amistat. La seva contribució fou sobretot a la lògica lul·liana.
El 1974 fou nomenat membre de la Secció de Filosofia i Ciències Socials de l'IEC. El 1973 havia rebut el Premi Catalònia de l'IEC (1973) pels seus estudis sobre Llull.

## Referències

* ↑ Villalba i Varneda, Pere. Ramon Llull: Escriptor i filòsof de l'acció. Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona, 22 de desembre de 2015, p. 547. ISBN 978-84-490-5164-7.
* ↑ Les referències biogràfiques estan extretes de Domínguez Reboiras
* ↑ "Ramon Llull. La seva vida. La seva obra. La base del seu pensament"

## Bibliografia

* Fernando Domínguez Reboiras, "Erhard-Wolfram Platzeck (1903-1985). Cuarenta y cinco años de investigación luliana Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine." in Studia Lulliana 26 (1986), p. 69-79
# Església de Sant Agustí

«Església de Sant Agustí» té aquests significats:
* Església de Sant Agustí (Barcelona), al carrer de l'Hospital, barri del Raval, Barcelona
* Església de Sant Agustí (Sabadell), a Sabadell
* Església de Sant Agustí (Tarragona)
* Església de Sant Agustí (Castelló de la Plana), a Castelló de la Plana
* Església de Sant Agustí (València), a València
* Església de Sant Agustí de Vinaròs
* Sant Agustí de la Riera, capella de la masia de la Riera, al terme de Santa Maria d'Oló, comarca del Bages
# Escuts sagrats

Els escuts sagrats o ancils (en llatí ancilia, singular ancile) són objectes sagrats, dedicats per Numa Pompili al culte de Mart dins la romana de la religió tradicional.

## Tradició romana

Segons la llegenda, el rei Numa Pompili va trobar un escut de bronze, sorgit del no res, i de forma oval en forma de 8. Convençut que aquest escut tenia un origen celestial i diví, Numa li va organitzar un culte.
Inicialment va fer construir a Mamuri Veturi onze còpies idèntiques, i va amagar l'original entre elles, per protegir-la de qualsevol acció maliciosa. Els dotze escuts van ser conservats a la Regia, la residència oficial reial al Fòrum Romà. Un col·legi de sacerdots, els salii, va custodiar-los i mostrar-los dos cops l'any durant les festes religioses, marcant l'inici i el final del període guerrer. Festus afegeix que una veu hauria anunciat en el moment de l'arribada de l'escut que Roma seria el més poderós dels estats, sempre que conservés l'escut.
Elagàbal (218-222) va decidir de transportar els escuts sagrats i altres objectes del culte tradicional romà al temple que va fer construir sobre el mont Palatí. Al començament del segle IV, el polemista cristià Lactanci denigra els sacerdots salii portadors dels «escuts sagrats que el temps ha gairebé reduït a pols», que és un indici que existien encara en aquesta època.

## Dades històriques

Els arqueòlegs relacionen la forma d'un escut en 8 amb els escuts tracis a causa de la seva escotatura pels dos costats descrita per Dionís d'Halicarnàs i Varro, s'assembla més aviat a l'antic escut de l'egeu, de l'etapa geomètrica. L'arqueologia s'ha trobat en diversos llocs d'Itàlia, el rastre d'escuts en forma de 8, que daten dels anys 700 aC.

## Referències

* ↑ Entrada "ancil" al Gran Diccionari de la Llengua Catalana (1a edició)
* ↑ Flor, Historia romana, llibre I, 2
* ↑ Dionís d'Halicarnàs, Els orígens de Roma (llibre II, 71)
* ↑ Plutarc, Vida de Numa, 13
* ↑ Sext Pompeu Fest, De significatu verborum, fragment sobre Mamurus Veturus
* ↑ Història Augusta, Vida d'Elabàgal, III
* ↑ Lactanci, Institucions divines, II
* ↑ Varró, De lingua latina, VII, 43
* ↑ Pierre Grimal, La civilisation romaine, Flammarion, Paris, 1981, reeditat el 1998, ISBN 2-080-81101-0, p. 17
# Espai Nòrdic del Capcir

L'Espai Nòrdic del Capcir, oficialment anomenat Espace Nordique Capcir, és una agrupació de les diferents estacions d'esquí nòrdic de la comunitat de comunes del Capcir i l'Alt Conflent, amb alguns circuits connectats:
* Els Angles, 1.600 a 2.400 m.
* Formiguera, 1.500 a 2.400 m.
* El Capcir-Matamala, 1.700 a 1.800 m.
* Puigbalador, cotes de 1.700 a 2.400 m.
En total són 115 km de pistes, tant de skating com clàssic, repartides segons dificultat en:
* Circuits verds: 21 km.
* Circuits blaus: 54 km.
* Circuits vermells: 41 km.

## Referències
### Enllaços externs

* Espace Nordique du Capcir
# Estany de Lanoset

L'Estany de Lanoset és un estany del Pirineu, situat en el terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
És a prop de l'extrem nord-oest del terme comunal al qual pertany, a prop al nord de l'extrem nord-est de l'Estany de Lanós i a ponent de l'Estany de Roset. És també a prop al sud de la Portella d'Orlú, o de Serra Blanca. És a 2.232,3 metres d'altitud.
L'Estany de Lanoset és un destí sovintejat per les rutes excursionistes del nord del Massís del Carlit.

## Referències

* ↑ L'Estany de Lanoset en els ortofotomapes de l'IGN
# Ertixiïta

L'ertixiïta és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom del riu Irtysh (en Xinjiang Ertix) el qual passa per la vall de la localitat tipus.

## Característiques

L'ertixiïta és un silicat de fórmula química Na₂Si₄O$_9$. Cristal·litza en el sistema cúbic. Es troba en forma de cristalls granulars, de fins a 0,5 mil·límetres. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5,8 i 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'ertixiïta pertany a «09.HA - Silicats sense classificar, amb alcalins i elements terra-alcalins» juntament amb els següents minerals: kenyaïta, wawayandaïta, magbasita, afanasyevaïta, igumnovita, rudenkoïta, foshallasita, nagelschmidtita, caryocroïta, juanita, tacharanita, oyelita, denisovita i tiettaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1985 a les pegmatites de Koktokay, al comtat de Fuyun, a la prefectura autònoma d'Ili Kazakh (Xinjiang, Xina), l'únic indret on ha estat trobada. Sol trobar-se associada a altres minerals com: topazi, albita, moscovita, quars, apatita i granat.

## Referències

* ↑ «Ertixiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 octubre 2016].
* ↑ «Ertixiite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 12 octubre 2016].
# Ertogrul

Ertogrul és el nom dels següents personatges:
* Ertogrul (príncep) (1376/1377 - 1392), príncep otomà, fill de Baiazet I
* Ertuğrul Gazi, (Akhlat, 1191/1198 – Söğüt, 1281), cap del clan Kayı dels oghuz, pare d'Osman I, fundador de l'emirat osmànlida o otomà
# Espino de la Orbada

Espino de la Orbada és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al Nord amb Parada de Rubiales, a l'Est amb Cañizal i Cantalpino, al Sud amb El Pedroso de la Armuña i a l'Oest amb La Orbada.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 | 2019 |
| 385 | 383 | 335 | 318 | 262 |

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca Arxivat 2008-09-08 a Wayback Machine.
# Esposende

Esposende és un municipi portuguès, situat al districte de Braga, a la regió del Nord i a la Subregió del Cávado. L'any 2001 tenia 35.148 habitants. Es divideix en 15 freguesies. Limita al nord amb Viana do Castelo, a l'est amb Barcelos, al sud amb Póvoa de Varzim i a l'oest amb l'oceà Atlàntic.
Població del concelho d'Esposende (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 4157 | 12545 | 15161 | 19452 | 23966 | 28652 | 30101 | 33325 | 34625 |

## Freguesies

* Antas (Esposende)
* Apúlia (Esposende)
* Belinho (Esposende)
* Curvos (Esposende)
* Esposende (Esposende)
* Fão (Esposende)
* Fonte Boa (Esposende)
* Forjães (Esposende)
* Gandra (Esposende)
* Gemeses (Esposende)
* Mar (Esposende)
* Marinhas (Esposende)
* Palmeira de Faro (Esposende)
* Rio Tinto (Esposende)
* Vila Chã (Esposende)

## Enllaços externs

* http://www.esposendeonline.com/
# Estació de Quatre Camins

Mapa FGC Línia Llobregat-Anoia :
Mapa Línia metro del Baix Llobregat :
Quatre Camins és una estació ferroviària on s'aturen trens de les línies suburbanes S4, S8 i S9, i de rodalia R5 i R6 de la Línia Llobregat-Anoia de FGC. És el final de la línia S9, situada al terme municipal de Sant Vicenç dels Horts però lluny del nucli urbà, a la comarca del Baix Llobregat i es va inaugurar l'any 2003.
Aquesta estació està a prop de l'encreuament de la N-II amb la N-340 i es va construir com un intercanviador entre els FGC i autobusos interurbans de poblacions veïnes com Cervelló, Vallirana o Corbera de Llobregat perquè aquestes tinguessin una bona connexió amb la Línia Llobregat-Anoia.
La parada s'ubica dins de la tarifa plana de l'àrea metropolitana de Barcelona, qualsevol trajecte entre dos dels municipis de l'àrea metropolitana de Barcelona valida com a zona 1.

## Història

L'estació es projecta per primer cop al PDI 2001-2010 per acostar la cobertura ferroviària a les localitats de muntanya del Baix Llobregat. La parada es va construir entre les estacions ja existents de Can Ros i Pallejà d'ençà el 1912 i es va posar en funcionament el 4 de juliol de 2003.
El 2004 es van construir dues pasarel·les per connectar l'estació de tren amb les parades d'autobús i així facilitar el transbordament.

## Serveis ferroviaris

Línia Llobregat-Anoia de FGC :
| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Barcelona - Pl. Espanya | Can Ros | Pallejà | Olesa de Montserrat |
| Barcelona - Pl. Espanya | Can Ros | Pallejà | Martorell-Enllaç |
| Barcelona - Pl. Espanya | Can Ros | terminal | terminal |
| Barcelona - Pl. Espanya | Can Ros | Pallejà | Manresa-Baixador |
| Barcelona - Pl. Espanya | Can Ros | Pallejà | Igualada |
| Trambaix |||||
| Projectat |||||
| terminal | terminal | Molins de Rei | Francesc Macià |

## Referències

* ↑ «Quatre Camins FGC». FGC. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ «L'estació de Quatre Camins acosta el tren als pobles de muntanya del Baix Llobregat». Avui. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ «La Generalitat posa en funcionament l'intercanviador de Quatre Camins». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ «S'obren dues passarel·les que uneixen l'intercanviador de Quatre Camins amb les parades de bus». CCMA. [Consulta: 8 agost 2022].

## Vegeu també

* Llista d'estacions de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estament de Pròcers

Estament de Pròcers va ser el nom de la cambra alta espanyola entre 1834 i 1836.
L'Estatut Reial de 1834 preveia l'existència de dos estaments o cambres en l'assemblea legislativa: l'estamento de próceres i l'estamento de procuradores del reino, cambres alta i baixa que en altres constitucions espanyoles del segle xix van rebre els nom de Senat i Congrés; amb això es pretenia conformar un sistema segons el model del parlamentarisme anglès, en el qual correspondria a l'Estamento de Próceres una funció similar a la Cambra dels Lords en el Regne Unit.
Els membres de l'Estamento de Próceres n'eren ben per dret propi o per nomenament regi d'entre la noblesa, l'alt clergat, l'alta administració i els majors contribuents del Regne.
El president i el vicepresident de l'Estamento de Próceres eren nomenats pel Rei per a cada període de sessions. Durant els dos anys de vigència de l'Estatut Real la presidència va ser exercida successivament per les persones següents:
* El general Francisco Javier Castaños, duc de Bailén. Va renunciar abans de finalitzar el primer període de sessions (1834-1835).
* Pedro Agustín Girón, marquès de las Amarillas, qui va substituir l'anterior pel que restava del primer període de sessions.
* Pedro González Vallejo, bisbe dimisionario de Mallorca, per al període 1835-1836 i el de març a maig de 1836.
Inicialment l'Estament de Próceres es va reunir, de forma provisional, en el Casón del Buen Retiro, i en 1835 va traslladar les seves sessions a l'avui palau del Senat (antic Col·legi de l'Encarnació de religiosos agustins calçats o Col·legi de Doña María de Aragón, a l'actual plaça de la Marina Espanyola), que havia estat el lloc de reunió de les Corts unicambrals en 1814 i entre 1820 i 1823 (durant el Trienni Liberal).
L'Estatut Reial va ser suspès després del Motí de la Granja de 1836, arran del qual es va restablir la vigència de la Constitució espanyola de 1812, que establia unes Corts monocamerals. Amb l'entrada en vigor de la Constitució espanyola de 1837 es va tornar a Espanya a la legislatura bicameral, sistema que ha perdurat fins a l'actualitat, tot i que interromput entre 1931 i 1977 perquè durant la II República i la Dictadura de Francisco Franco les Corts espanyoles van estar formades per una única cambra.
El Senat, àdhuc sense haver desaparegut legalment va deixar de funcionar també durant els períodes 1873-1876 i 1923-1931, en els quals la Constitució política de la monarquia espanyola va estar suspesa arran de la proclamació de la I República i de la Dictadura de Primo de Rivera, respectivament. La Llei per a la Reforma Política de 1977 va reintroduir el sistema bicameral, que ha conservat la vigente Constitució espanyola de 1978.

## Vegeu també

* Estatut Reial de 1834
* Estamento de Procuradores
* Senat d'Espanya
* Bicameralitat

## Referències

* ↑ Cfr. article 2 de l'Estatut Reial.
* ↑ «Senado.es». Arxivat de l'original el 2012-06-29. [Consulta: 15 desembre 2015].
* ↑ Madrid Histórico
* ↑ Cfr. article 2 de la Llei 1/1977, de 4 de gener, per a la Reforma Política.
# Etelbert II d'Ànglia Oriental

* Per a altres significats, vegeu «Etelbert».
       Per a d'altres sants anomenats Etelbert, vegeu: Sant Etelbert
Etelbert II d'Ànglia de l'Est, o Aethelbert (Ànglia de l'Est, s. VIII - Sutton Wells, Herefordshire, 20 de maig de 794) fou un rei de l'Ànglia de l'Est, derrocat i assassinat. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Biografia

Va pujar al tron en 779 i regnà fins que fou destronat, en circumstàncies poc clares, per Offa de Mèrcia. Una llegenda diu que Etelbert havia anat a la cort d'Offa per demanar-li la mà de la seva filla Etheldritha, i que hi fou mort arran d'una conjura de la reina Cynethryth.
En morir, els reis de Mèrcia foren sobirans d'Ànglia Oriental durant trenta anys. Etelbert fou venerat com a sant màrtir al seu país, i se li atribuïren miracles i llegendes. A partir del segle xi comencem a trobar-ne hagiografies escrites. El centre de veneració principal, on n'hi havia les restes (desaparegudes al segle xvi) era la catedral de Hereford.
* Moneda d'Etelbert II, amb inscripció rúnica (s. VIII); Londres, British Museum
* Catedral de Hereford, on fou enterrat el rei

## Bibliografia

* Early British Kingdoms. "St. Aethelbert of East Anglia"
# Etelburga de Wessex

La Reina Etelburga, (també Æthelburh o Ethelburga) (ca. 673-740) va ser reina de Wessex per matrimoni amb el Rei Ine de Wessex. Es va fer famosa per la seva actuació l'any 722, quan va destruir la fortalesa de Taunton (que havia estat construïda per Ine) en un intent de trobar el rebel Ealdbert.
Etelburga va néixer circa 673 i és considerada per alguns historiadors com una de les poques dones anglosaxones guerreres. L'any 722, Etelburga va reduir a cendres la ciutat de Taunton, una ciutat construïda per Ine, per evitar que fos destruïda per els seus enemics. L'any 726 el Rei Ine de Wessex va abdicar del tron i van anar a viure junts a Roma.
Etelburga de Wessex és de vegades confosa amb Etelburga de Kent, la muller d'Edwin de Northumbria, qui va fundar el monestir de Lyminge a Kent. Etelburga és una de les figures presents a la instal·lació de Judy Chicago, The Dinner Party, sent representada com un dels 999 noms a l'Heritage Floor.
A The Dinner Party el personatge d'Etelburga és de fet una combinació de Etelburga de Wessex i Etelburga de Kent.

## Referències

* ↑ Ashley, Mike. The Mammoth Book of British Kings and Queens. Londres: Robinson Publishing, 1998, p. 309.
* ↑ Kevin R. Brine; Elena Ciletti; Henrike Lähnemann The Sword of Judith: Judith Studies Across the Disciplines. Open Book Publishers, 2010, p. 172–. ISBN 978-1-906924-15-7.
* ↑ «Ine». 1911 Encyclopedia, 1911. [Consulta: 16 desembre 2011].
* ↑ Parks, George B. 1954. The English traveler to Italy. First volume, First volume. Roma: Edizioni di storia e letteratura. 31
* ↑ Chicago, 105.
* ↑ «Aethelburg». Elizabeth A. Sackler Center for Feminist Art: The Dinner Party: Heritage Floor: Aethelburg. Brooklyn Museum, 2007. [Consulta: 16 desembre 2011].
* ↑ Eckenstein, Lina, 1963. Woman under monasticism; chapters on saint-lore and convent life between 500 and 1500. (Nova York: Russell & Russell), 84.

## Bibliografia

* Chicago, Judy. El Partit de Sopar: De Creació a Preservació. London: Merrell (2007). ISBN 1-85894-370-1
# Eteldreda

Eteldreda o Aethelthryth —en anglès, contret com a Audrey— (Exning, Ànglia Oriental, 636 - Ely, 679) fou reina consort de Northúmbria, monja i abadessa. És venerada com a santa per diverses confessions cristianes.
Filla del rei Anna de l'Ànglia Oriental, aquest la donà en matrimoni a Tonbert, príncep de Gyrvians. Molt devots, els dos acordaren no consumar el matrimoni i als tres anys, el marit morí. Eteldreda, vídua, es retirà llavors a l'illa d'Ely, que li havia llegat el seu espòs.
Volia fer-s'hi monja, però consentí amb un nou matrimoni per raons polítiques amb Egfrid, rei de Northúmbria, amb la condició que el marit respectés la seva virginitat. Poc després, però, el marit argumentà que havia comès un error i demanà al bisbe que invalidés el matrimoni. Eteldreda es refugià llavors a la catedral d'Ely, on fundà un monestir del que fou abadessa fins que morí en 679. La succeí al càrrec la seva germana Sexburga.
Quan en 694 s'anà a traslladar el seu cos a una nova tomba, fou trobat incorrupte; es tingué com un miracle i senyal que era santa, i començà a ésser venerada. En 1106, una nova translació de la tomba, durant la construcció de la nova catedral, incrementà el culte.
# Estació d'Ópera

Mapa Metro Línia 2 :
Mapa Metro Línia 5 :
Mapa Ramal Metro :
Ópera és una estació de metro de la línia 2, línia 5 i el Ramal del Metro de Madrid que està situada sota la plaça d'Isabel II, al districte madrileny de Centro. Va obrir al públic el 27 de desembre de 1925 com estació de la línia 2 i el Ramal amb el nom d'Isabel II. El 1968 es van obrir les andanes de la línia 5.
Metro de Madrid :
| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| La Elipa | Sol | Santo Domingo | Cuatro Caminos |
| Alameda de Osuna | Callao | La Latina | Casa de Campo |
| terminal | terminal | Príncipe Pío | Príncipe Pío |
# Estació d'hidrogen

Una estació d'hidrogen o hidrogenera és una estació de servei o emmagatzematge per a l'hidrogen que hom pot dispensar, ja sigui en piles de combustible o com a matèria primera, usualment localitzada a la vora de carreteres i/o autopistes. Els vehicles d'hidrogen l'empren com a combustible de diferents maneres, en cel·les de combustible o directament per combustió. Se'ls subministra per quilograms a través d'un dispensador d'hidrogen.
És un concepte relativament nou, ja que les piles d'hidrogen semblen ser la font d'energia alternativa al petroli. Es pretén que quan els mitjans de transport usin piles de combustible en substitució del gasoil o benzina puguin carregar els dipòsits amb hidrogen a les hidrogeneres.
Avui dia és gairebé un concepte futurista, però atès que les noves tecnologies energètiques estan a l'ordre del dia, aquest terme s'està convertint en un terme més comú. S'espera que les estacions de servei vagin de mica en mica reemplaçant els combustibles fòssils basats en el petroli per l'hidrogen (molt probablement liquat) per a les piles de combustible.
L'hidrogen pretén ser el combustible intermediari entre la generació d'energia renovable i l'usuari, evitant el problema de la discontinuïtat de generació i de mobilitat en el cas del transport.

## Galeria d'imatges

* Hidrogenera a Saragossa
* Hidrogenera a Saragossa
* Autobusos d'hidrogen
* Autobusos d'hidrogen
* Autobusos d'hidrogen
* Autobusos d'hidrogen

## Referències

* ↑ LA gas station gets hydrogen fuel pump
* ↑ «Qué es una hidrogenera». Arxivat de l'original el 14 de septiembre de 2013. [Consulta: 21 enero 2013].

## Bibliografia

* Kurtz, Jennifer M; Sprik, Samuel; Bradley, Thomas H. «Review of transportation hydrogen infrastructure performance and reliability». International Journal of Hydrogen Energy, vol. 44, 23, 26-01-2006. DOI: 10.1016/j.ijhydene.2019.03.027. ISSN: 0360-3199.
# Etim Esin

Etim Esin (Oron, 15 de novembre de 1969) és un exfutbolista nigerià de la dècada de 1980.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Nigèria.
Pel que fa a clubs, destacà a Bèlgica, als clubs AA Gent, Lokeren i Lierse SK.

## Referències

* ↑ Etim Esin Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Etim Esin a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Profile Arxivat 2017-01-12 a Wayback Machine. - Lierse SK
* ↑ Profile & stats Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. - Lokeren
# Universitat de Wasit

La Universitat de Wasit (àrab: جامعة واسط, Jāmiʿat Wāsiṭ) és una de les universitats iraquianes fundada el gener de 2003 a Al Kut, Wasit, Iraq.
La universitat inclou tres col·legis que abans pertanyien a la Universitat Al Qadisiyah: la Facultat d'Educació, fundada el 1996, la Facultat d'Economia i Gestió, fundada l'any 2000, amb els departaments d'Economia i el Departament de Gestió, i la Facultat de Ciències, creada l'any 2001 amb els departaments de Biologia, Ciències i Física. El 2005 la universitat es va expandir per incloure quatre noves facultats: arts, medicina, enginyeria i dret.

## Facultats

* Facultat d'Educació, 1996
* Facultat de Gestió i Economia, 2000
* Facultat de Ciències, 2001
* Facultat de Belles Arts, 2005
* Facultat de Medicina, 2005
* Facultat d'Enginyeria, 2005
* Facultat de Dret, 2005
* Facultat d'Agricultura
* Facultat d'Educació Bàsica
* Facultat d'Educació Esportiva, 2010
* Facultat de Veterinària
* Facultat d'Odontologia
* Facultat de Ciències de l'Educació Física i de l'Esport
* Facultat d'Informàtica i Matemàtiques
* Col·legi de Mitjans de Comunicació

## Referències

* ↑ «Wasit University» (en anglès), 10-06-2022. [Consulta: 25 agost 2022].
* ↑ «University of Wasit | Ranking & Review». [Consulta: 25 agost 2022].

## Enllaços externs

* Universitat de Wasit - Lloc web oficial