OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Xalet (Premià de Mar)

El Xalet és un edifici de Premià de Mar (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici civil format per una sola planta coberta per un terrat. L'interès de la construcció recau en l'ornamentació de la façana, que destaca per la utilització de rajoles a la part superior, els esgrafiats amb elements florals i els medallons ornamentals. La façana consta d'una porta d'accés i un finestral doble separat per un pilar. Les línies corbes de la part superior dels dos elements trenquen la monotonia i la simplicitat del conjunt. Tant les reixes de la finestra com la barana superior estan decorades amb línies sinuoses i garlandes.
Possiblement els elements de la façana han estat realitzats en diferents èpoques.

## Referències

* 1 2 «El Xalet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 març 2019].
# Eduard Riedel

Eduard Riedel (alemany: Eduard von Riedel) (Bayreuth, 1 de febrer de 1813 - Starnberg, 24 d'agost de 1885) fou un arquitecte alemany i agent d'edifici de govern bavarès. Entre altres coses és conegut per la seva contribució a la construcció del castell de Neuschwanstein.

## Biografia

Riedel Va néixer a Bayreuth. Va començar per estudiar arquitectura a Bayreuth i es va graduar a Múnic, la capital bavaresa, el 1834.
El seu primer projecte fou la supervisió del nou desenvolupament del Ludwigstraße Damenstift (convent) a Múnic. Això va ser seguit per la residència i jardí de palau pel rei Otó I de Grècia a Atenes, i fou allà l'arquitecte de la cort fins que va retornar a Múnic el 1850. Allà hi va fer el Propylaea de Múnic conjuntament amb Leo von Klenze. Del 1852 fins al 1857, Riedel va fer de professor a l'Institut Politècnic. El 1853 va ser nomenat superintendent de les autoritats dels edificis reials i el 1872 esdevingué l'arquitecte principal de la cort.
Les seves feines inclouen el monument a Wolfram von Eschenbach a Wolfram-Eschenbach, nombroses fonts del jardí del Palau de Schleissheim, el Beamtenreliktanstalt i el Museu Nacional de Baviera de Múnic, així com conceptes i esborranys nombrosos com pel monestir cistercenc de Mehringen, una universitat nova i una moneda. Fou també responsable de la restauració de diversos palaus.

## Selecció d'obres

* 1848–64: Conceptes per la tomba de Maximilià II de Baviera
* 1849–51: Reconstrucció del Castell Berg sobre el Llac Starnberg
* 1852–53: Conclusió del Casino de Roseninsel al Llac Starnberg
* 1852–77: Conceptes pel front de la Maximilian-II-Kaserne de Múnic
* 1854–56: Ampliació de l'edifici basar de Leo von Klenze a la Odeonsplatz, Múnic
* 1856–58: Reconstrucció del Castell Herzog Max Castell a Múnic
* 1857: Casa de caça Reial prop d'Ettal
* 1859–63: Museu Nacional de Baviera, actualment Museu Estatal d'Etnologia a Múnic
* 1861–63: Conceptes pel front del Neue Kaserne (Caserna Nova) a Regensburg
* 1862: Conceptes pels jardins de Feldafing Palau
* 1862–63: Conceptes per la universitat nova a Karlsplatz, Múnic
* 1863–65: Beamtenreliktanstalt a Múnic
* 1864: Mausoleu per Maximilian II a l'Església Theatine, Múnic
* 1869–1874: Concepte pel Castell de Neuschwanstein

## Bibliografia

* Hyacinth Holland (1889), "Riedel, Eduard von", Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (en alemany), 28, Leipzig: Duncker & Humblot, pp. 520–521.
# Eleccions al Landtag de Baviera de 1966

Les eleccions al Landtag de Baviera de 1966 van ser guanyades per la Unió Social Cristiana de Baviera (CSU) amb majoria absoluta. La SPD assolí el millor resultat electoral de la seva història i per primer cop obté representació el grup neonazi NPD. El Partit de Baviera perd la representació parlamentària.
| Partit | Percentatge | Escons |
| CSU | 48,6 | 110 |
| SPD | 35,2 | 79 |
| NPD | 7,3 | 15 |
| FPD | 5,4 | - |
| Partit de Baviera | 3,3 | - |
# Eleccions legislatives lituanes de 1990

Les Eleccions legislatives lituanes de 1990 es van celebrar el 24 de febrer de 1990 a l'encara República Socialista Soviètica de Lituània per a escollir els 135 membres del Soviet Suprem lituà. Foren les primeres eleccions democràtiques a Lituània des dels anys 1930.
El nombre de membres de l'Assemblea havia de ser 141, però no es va produir cap resultat a sis constituències on es van repetir les eleccions. Es va celebrar una segona volta de les eleccions els dies 4,7, 8 i 10 de març de 1990. L'opositor pro-independentista Sąjūdis va incloure un important nombre de candidats en diferents llistes de partits polítics. 91 candidats del Sąjūdis van guanyar escó al Soviet Suprem, donant-los majoria absoluta dels vots. Poc després de l'elecció, Sąjūdis va créixer encara més per incloure a més membres electes del parlament. Durant la seva primera sessió l'11 de març de 1990 va elegir Vytautas Landsbergis com al seu president (91 vots "a favor").
Vytautas Landsbergis va ser el primer no comunista en ocupar aquest càrrec en la república soviètica de Lituània. El mateix dia, el Soviet Suprem també va canviar el seu nom pel de Consell Suprem de la República de Lituània i declarà la Llei de Restabliment de l'Estat de Lituània (124 vots "a favor").

## Resultats

| Partits i coalicions | Partits i coalicions | Escons guanyats | Propers a Sąjūdis |
| Partit Comunista de Lituània | Partit Comunista de Lituània | 46 | 17 |
| Partit Socialdemòcrata de Lituània | Partit Socialdemòcrata de Lituània | 9 | 9 |
| Partit Comunista de la Unió Soviètica | Partit Comunista de la Unió Soviètica | 7 | 0 |
| Partit Verd de Lituània | Partit Verd de Lituània | 4 | 4 |
| Partit Democràtic de Lituània | Partit Democràtic de Lituània | 3 | 1 |
| Partit Democristià de Lituània | Partit Democristià de Lituània | 2 | 2 |
| Lliga de Joves Comunistes de Lituània | Lliga de Joves Comunistes de Lituània | 0 | 0 |
| Independents | Independents | 64 | 58 |
| Participació: 71.72% | Participació: 71.72% | 135 | 91 (73,33%) |

## Referències

* ↑ Lituània – Resultats electorals Arxivat 2009-02-21 a Wayback Machine. Universitat d'Essex
# Eleccions legislatives lituanes de 2004

Les Eleccions legislatives lituanes de 2004 es van celebrar el 10 d'octubre de 2004 per a renovar els 141 membres del Seimas El partit més votat fou el novament constituït Partit Socialdemòcrata de Lituània i va formar un govern de coalició juntament amb el Partit del Treball i el Nova Unió (Social Liberals). El càrrec de primer ministre de Lituània fou ocupat per Algirdas Brazauskas i Gediminas Kirkilas.

## Resultats

Resultats de les eleccions de 10 d'octubre de 2004 per a renovar el Parlament de Lituània (Seimas)
| Coalició | Partits | Vots | % | Escons |
| Partit del Treball (Darbo partija) | Partit del Treball (Darbo partija) | 340.035 | 28.4 | 39 |
| Coalició d'Algirdas Brazauskas i Artūras Paulauskas "Treballant per Lituània" (Algirdo Brazausko ir Artūro Paulausko koalicija "Už darbą Lietuvai") | Partit Socialdemòcrata de Lituània (Lietuvos socialdemokratų partija) | 246.852 | 20.7 | 20 |
| Coalició d'Algirdas Brazauskas i Artūras Paulauskas "Treballant per Lituània" (Algirdo Brazausko ir Artūro Paulausko koalicija "Už darbą Lietuvai") | Nova Unió (Social Liberals) (Naujoji sąjunga (socialliberalai)) | 246.852 | 20.7 | 11 |
| Unió Patriòtica (Conservadors Lituans) (Tėvynės sąjunga/Lietuvos konservatoriai) | Unió Patriòtica (Conservadors Lituans) (Tėvynės sąjunga/Lietuvos konservatoriai) | 176.409 | 14.6 | 25 |
| Coalició de Rolandas Paksas "Per l'Ordre i Justícia" (Rolando Pakso koalicija "Už tvarką ir teisingumą") | Partit Liberal Democràtic (Liberalų demokratų partija) | 135.807 | 11.4 | 11 |
| Coalició de Rolandas Paksas "Per l'Ordre i Justícia" (Rolando Pakso koalicija "Už tvarką ir teisingumą") | Unió del Poble Lituà "Pel bé de Lituània" (Lietuvos liaudies sąjunga "Už teisingą Lietuvą") | 135.807 | 11.4 | 11 |
| Unió Centrista i Liberal (Liberalų ir centro sąjunga) | Unió Centrista i Liberal (Liberalų ir centro sąjunga) | 109.872 | 9.1 | 18 |
| Unió d'Agricultors i Nou Partit Democràtic (Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos) | Partit dels Agricultors Lituans (Lietuvos valstiečių partija) | 78.902 | 6.6 | 10 |
| Unió d'Agricultors i Nou Partit Democràtic (Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos) | Nou Partit Democràtic (Naujosios demokratijos partija) | 78.902 | 6.6 | 10 |
| Acció Electoral dels Polonesos de Lituània (Lietuvos lenkų rinkimų akcija) | Acció Electoral dels Polonesos de Lituània (Lietuvos lenkų rinkimų akcija) | 45.302 | 3.8 | 2 |
| Unió Cristiano-Conservadora Social (Krikščionių konservatorių socialinė sąjunga) | Unió Cristiano-Conservadora Social (Krikščionių konservatorių socialinė sąjunga) | 23.426 | 2.0 | - |
| Democristians Lituans (Lietuvos krikščionys demokratai) | Democristians Lituans (Lietuvos krikščionys demokratai) | 16.362 | 1.4 | - |
| Sense partit | Sense partit | | . | 6 |
| Font: Comitè Electoral lituà | Total (participació 46,8%) | | | 141 |

## Enllaços externs

* Comissió electoral central de Lituània (anglès) (lituà)
* SILBA EOM missió a Lituània - Kaunas (anglès) (lituà)
# Els fantasmes de les meves exnòvies

Els fantasmes de les meves exnòvies (títol original en anglès: Ghosts of Girlfriends Past) és una pel·lícula de comèdia romàntica de 2009, basada en la trama de Charles Dickens Cançó de Nadal, dirigida per Mark Waters i escrita per Jon Lucas i Scott Moore. La filmació es va fer des del 19 de febrer fins al juliol de 2008 a Massachusetts i és protagonitzada per Matthew McConaughey, Breckin Meyer, Jennifer Garner, Lacey Chabert i Michael Douglas La pel·lícula va ser estrenada l'1 de maig de 2009. La pel·lícula va ser doblada al català.
Els fantasmes de les meves ex-xicotes presenta una Cançó de Nadal però en dia de noces i el dia abans, enlloc del dia de Nadal familiar i la Nit de Nadal. Els tres fantasmes comparteixen aspectes similars amb les descripcions originals, i la pel·lícula comparteix els punts de trama tradicionals del llibre.

## Argument

Connor Mead és un fotògraf famós amant de la llibertat i de la independència. Durant el casament del seu germà petit, en Connor es veurà assetjat pel fantasma d'una antiga nòvia.

## Repartiment

* Matthew McConaughey com a Connor 'Dutch' Mead
** Devin Brochu com el jove Connor
** Logan Miller com l'adolescent Connor
* Jennifer Garner com a Jenny Perotti
** Kasey Russell com la jove Jenny
** Christa B. Allen com l'adolescent Jenny
* Michael Douglas com a Wayne S. Mead
* Breckin Meyer com a Paul Mead
* Lacey Chabert com a Sandra Volkom
* Robert Forster com al sergent major Mervis Volkom
* Daniel Sunjata com a Brad Frye
* Emma Stone com a Allison Vandermeersh, el fantasma del passat
* Noureen DeWulf com a Melanie, el fantasma del present
* Olga Maliouk com el fantasma del futur
* Anne Archer com a Vonda Volkom
* Amanda Walsh com a Denice
* Camille Guaty com a Donna
* Rachel Boston com a Deena
* Christina Milian com a Kalia
* Emily Foxler com a Nadja

## Banda sonora

* "Ghosts of Girlfriends Past" - All Too Much featuring Matthew Sweet
* "Hush" - Gavin Rossdale
* "Got a Lot of Love for You Baby" - The Ralph Sall Experience
* "Keep on Loving You" - REO Speedwagon
* "You Can't Hurry Love" - The Ralph Sall Experience
* "Ladies Night" - Kool & the Gang
* "The Safety Dance" - Men Without Hats
* "Yeah (Dream of Me)" - All Too Much
* "Holding Back the Years" - Simply Red
* "Sleep" - All Too Much

## Referències

* ↑ «"Els fantasmes de les meves exnòvies", amb Matthew McConaughey». CCMA.cat, 05-04-2017. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Els fantasmes de les meves exnòvies». Ésadir.cat. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* Els fantasmes de les meves exnòvies - Lloc web oficial
# Elisabeth von Janota-Bzowski

Elisabeth von Janota-Bzowski (Praga, 21 de novembre de 1912 - Marl, 15 d'agost de 2012) va ser una artista gràfica alemanya coneguda pels seus segells postals i dissenys de revistes. Nascuda a Kiel, província de Schleswig-Holstein, el 1912, Von Janota-Bzowski va vendre el seu primer art quan era adolescent.
Va començar a dissenyar segells més tard en la seva carrera. Von Janota-Bzowski va dissenyar més de trenta segells per al Deutsche Post durant la seva carrera. Ella va comentar: Eine Briefmarke ist ein Mini-Plakat, und ein Plakat ist ein Telegramm, que es tradueix aproximadament com: Un segell és un mini-pòster i un cartell és un telegrama.
Va morir a Marl, Rin del Nord-Westfàlia, Alemanya, el 15 d'agost de 2012, a l'edat de 99 anys

## Referències

* 1 2 «Elisabeth von Janota-Bzowski». , 16-08-2012 [Consulta: 11 setembre 2012]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* 1 2 «Elisabeth von Janota-Bzowski 1912-2012». Deutsche Briefmarken-Zeitung, 20-08-2012 [Consulta: 11 setembre 2012].
* ↑ Traueranzeige in Rheinische Post vom 18. agost 2012
# Emmeline Ndongue

Emmeline N'Dongué, (nascuda el 25 d'abril de 1983 a Auxerre, França) és una jugadora de bàsquet francesa que ha jugat 196 partits per la selecció nacional francesa femenina de bàsquet entre 2002 i 2013.

## Referències

* ↑ http://www.ffbb.com/edf/historique-des-matches sports reference Retrieved 17 June 2016

## Enllaços externs

* Perfil en basketball-reference (WNBA) Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* Perfil en Mundial 2010
# Eric el Sanguinari

Eric Haraldsson (mort el 954), conegut com a Eric el Sanguinari o Eric Destral Sangnant (en nòrdic: Eiríkr blóðøx), va regnar breument com el segon rei de Noruega entre el 930 i el 934.
Existeixen molt pocs documents contemporanis sobre la figura d'Eric o el seu regnat. Aquesta escassetat de fonts històriques contrasta amb l'extens tractament que rep el personatge en les sagues literàries del segle xii.

## Biografia

Eric era el fill gran del primer rei noruec Harald Harfager, que el designà com a successor.
L'any 920 va liderar una expedició vikinga a Bjarmaland, l'actual nord de Rússia. Deu anys més tard va conquerir els territoris de la ribera del Daugava, i va saquejar el port comercial de Permina.
Com a convidat a una festa a la cort danesa del rei Gorm el Vell va conèixer la seva filla Gunnhilda, amb la que es va casar la nit següent. Gunnhilda tenia reputació de ser una bruixa, i la van acusar d'haver enverinat enemics del seu marit.
A la mort del seu pare, Eric va entrar en disputa pel poder amb els seus germans petits. Eric aconseguí matar-los a tots, amb l'excepció de Haakon el Bo que es refugiaria a Anglaterra. Aquesta acció li hauria pogut fer guanyar l'apel·latiu de "el Sanguinari".
Vers l'any 934 Haakon el Bo va tornar d'Anglaterra i amb el suport de la noblesa, que considerava a Eric un monarca despòtic, va deposar-lo.
Després d'intentar diverses vegades recuperar el tron sense èxit, Eric va abandonar Noruega i va marxar a les illes Òrcades primer, i al regne viking de Northúmbria (a l'actual York) després. Allí va ser benvingut per la població local que li va encarregar la defensa de les fronteres contra els escocesos i irlandesos. Realitzà la tasca amb gran èxit, aconseguint ser proclamat rei de Northúmbria el 947. Edred va posar la totalitat de Northúmbria sota el seu control l'any 948 en el marc de la progressiva expansió del regne de Wessex, deposant Eric el Sanguinari, que va aplegar un grup de guerrers el 952, va incendiar el monestir de Ripon i tenia intenció de continuar atacant però finalment moriria el 954 a mans d'Oswulf de Bamburgh a Stainmore, Westmorland, i acabant amb el regne viking de Jòrvik. Els northúmbris van pagar una compensació al rei anglès per haver participar en l'atac.

## Referències

* ↑ Crònica anglosaxona manuscrits D i E
* ↑ of Wendover, Roger. Flores Historiarum (en anglès). vol. 1. 2a edició. Coxe, p. 284.
* ↑ Jaques, 2007, p. 211.
* ↑ Stenton, 2001, p. 361.

## Bibliografia

* Jacques, Tony. Dictionary of Battles and Sieges: A-E (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2007.
* Stenton, Frank M. Anglo-Saxon England (en anglès). OUP, 2001.
# Emmeline Pye

Emmeline Pye (Buninyong, 13 de desembre de 1861 - Toorak, 20 d'abril de 1949) va ser una pedagoga i professora australiana. Va ser una de les primeres formades en l'ensenyança en les escoles bressol i, de fet, va obrir la primera de l'estat de Victòria el 1907, a Brunswick.

## La vida

Pye va néixer a Buninyong el 1861. Els seus pares, anglesos d'origen, eren William Marsland Pye i Joanna Saunders (de cognom de soltera, Edwards). El seu germà Hugh Pye es va convertir en agricultor i el seu pare, que ja s'havia casat abans, era el director de l'escola Geelong Grammar School.
L'any 1900, va arribar a Victòria Eva Hooper per a formar mestres en un nou model de llar d'infants. Va ensenyar als professors a no fer memoritzar la informació als estudiants, sinó apel·lar a la seva comprensió. Una de les mestres que va formar va ser Pye, que havia estat mestra d'educació infantil des del 1882.
Quan John Smyth es va convertir en el director del Melbourne Teachers' College, una universitat dedicada a formar els aspirants a mestres, volia que tots els futurs professors de primària hi aprenguessin els nous mètodes pedagògics. Així doncs, Smyth va seleccionar Pye d'entre les primeres per a fer classes als estudiants de la universitat que estudiaven per a mestres. A més, Pye va mostrar els metodologia moderna de l'escola bressol a la Central Brunswick Practicing School i a partir del 1904 en va dirigir el departament infantil.
Finalment, el 1907, va obrir un jardí d'infants al carrer Albert Street de Brunswick. Va ser el primer públic de tot l'estat de Victòria. Es deia que Pye tenia idees i materials molt avançats; seguia el model de Maria Montessori. Va haver-hi un gran interès pel tema, amb la qual cosa Pye va exposar els mètodes d'ensenyament a l'exposició australiana del treball de les dones de Melbourne aquell mateix any. El 1908, es va incorporar oficialment al personal del Melbourne Teachers' College. La universitat va organitzar escoles d'estiu a Portsea a les quals van assistir Pye, Smyth i el director d'Educació Frank Tate.
Sobre ella, John Smyth va assenyalar que les seves presentacions originals incloïen la sinergia d'enllaçar no solament el treball de l'escola i els pares, sinó també el de la comunitat. Pye va morir el 1949 al suburbi de Melbourne de Toorak.

## Referències

* ↑ Sims, H. J., Hugh Pye (1860–1942), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University, <https://adb.anu.edu.au/biography/pye-hugh-8138>. Consulta: 18 febrer 2024
* ↑ «Kindergarten in State Schools». The Age, 22-07-1902, p. 8.
* 1 2 3 4 Factor, J., Emmeline Pye (1861–1949), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University, <https://adb.anu.edu.au/biography/pye-emmeline-8137>. Consulta: 17 febrer 2024
* ↑ , <https://adb.anu.edu.au/biography/smyth-john-8566>. Consulta: 17 febrer 2024
# Endicott (Washington)

Endicott és una població dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 355 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Endicott tenia 621 habitants, 140 habitatges, i 99 famílies. La densitat de població era de 826,8 habitants per km².
Dels 140 habitatges en un 38,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,1% hi vivien parelles casades, en un 15% dones solteres, i en un 28,6% no eren unitats familiars. En el 27,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,49 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,05.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,4% tenia menys de 18 anys, un 39% entre 18 i 24, un 23% entre 25 i 44, un 10% de 45 a 60 i un 9,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 23 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 115,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.594 $ i la renda mediana per família de 35.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.000 $ mentre que les dones 45.083 $. La renda per capita de la població era de 9.571 $. Aproximadament el 14,6% de les famílies i el 20,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Endicott». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Endicott». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Enric Ainsa i Puig

Enric Ainsa i Puig (Barcelona, 9 d'octubre 1969) és un activista i filòsof català. Llicenciat en filosofia i expert en filosofia moral i política, ha treballa també de consultor analista en tecnologies de la informació.
Amb Miquel Strubell, Pere Pugés, Miquel Sellarès és un dels quatre fundadors de l'Assemblea Nacional Catalana, sovint anomenat «els quatre d'Arenys» que concebien com un un moviment cívic, transversal, apartidista i popular.
Militant actiu en l'àmbit de l'independentisme al Segrià, va ser conseller nacional d'ERC sota la secretaria d'Àngel Colom. L'any 1992 va ser condemnat per injúries en un article a la premsa en el que denunciava els impediments per exercir el dret a vot. Acabà desenganyat de la vida política i decidí tornar a l'activisme polític. Va impulsar el projecte Projecte66 en favor de la recuperació de la llengua catalana a la Catalunya del Nord. Va ser responsable de les relacions exteriors de l'Ateneu Sobiranista Català. L'any 2010 es va presentar pel Bloc Sobiranista Català a les eleccions Eleccions al Parlament de Catalunya per la demarcació de Lleida.
Actualment és prevere de l'Església Espanyola Reformada Episcopal i missioner de la Comunitat Ecumènica Cristiana Jaume Masvidal (CEC-Masvidal), i desenvolupa tasques socials i pastorals en països com Bolívia, l'Argentina, Guinea Equatorial i el Marroc, entre d'altres.

## Obra escrita

* La Cultura: Naturalesa humana i destrucció de l'homo moralis kantià, 2010.
* Els Orígens de l'Assemblea Nacional Catalana: les indiscrecions del majordom 2012
* Sencillamente cristiano : una espiritualidad monacal reformada, 2014

## Referències

* ↑ «Bloc de l'Enric Ainsa i Puig». Arxivat de l'original el 11 gener 2014. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ NacióDigital. «Articles d'opinió de Enric Ainsa». [Consulta: 22 desembre 2022].
* ↑ Domènech, Xavier «El fenomen ANC: de la gènesi clandestina a la papereta electoral en sis anys». Regió7, 20-09-2015 [Consulta: 19 febrer 2020].
* ↑ «El futur de l’ANC». El Punt Avui, 08-06-2020, pàg. 18.
* ↑ Toro, Marc; et alii «La Diada 2022, en directe». Ara, 11-09-2022.
* ↑ Puig i Sedano, Xavier «Deu anys d’ANC des de dins». El Temps, 1972, 28-03-2022.
* ↑ «Articles d'opinió de Enric Ainsa». NacióDigital. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ «Eleccions al Parlament de Catalunya 2010 BLOC SOBIRANISTA CATALÀ (BLOC.S.C.)». [Consulta: 19 febrer 2020].
* ↑ «Enric Ainsa i Puig». Pàgina oficial. [Consulta: 18 febrer 2020].
* ↑ «Comunitat Perifèria». [Consulta: 19 febrer 2020].
* ↑ Ainsa i Puig, Enric. Els Orígens de l'Assemblea Nacional Catalana : les indiscrecions del majordom. Barcelona: IPIH-Institut de Promoció i Investigació Històriques, 2012. ISBN 84-616-0960-3.
* ↑ Sencillamente cristiano : una espiritualidad monacal reformada. Institut de Promoció i Investigació Històriques, 2014, p. 102. ISBN 9788461692934.

## Enllaços externs

* «La tertúlia, amb Enric Ainsa, i l'opinió dels espectadors». Els matins. CCMA, 19-10-2012.
* Casulleras Nualart, Josep; Cardús i Cardellach, Pere «Els quatre fundadors de l'ANC, el primer aniversari i el futur de l'independentisme]». VilaWeb, 08-03-2013.