OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fabrice Colas

Fabrice Colas (Rueil-Malmaison, 21 de juliol de 1964) va ser un ciclista francès especialista en pista. Guanyador d'una medalla olímpica i de sis medalles als Campionats del món, quatre d'elles d'or en tàndem.

## Palmarès

* 1984
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Los Angeles en Quilòmetre contrarellotge
* 1987
** Campió del món en Tàndem (amb Frédéric Magné)
* 1988
** Campió del món en Tàndem (amb Frédéric Magné)
* 1989
** Campió del món en Tàndem (amb Frédéric Magné)
* 1993
** Campió de França en Velocitat
* 1994
** Campió del món en Tàndem (amb Frédéric Magné)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Fabrice Gobert

Fabrice Gobert (Le Chesnay, 17 de maig de 1974) és un guionista i director de cinema francès.

## Biografia

Fabrice Gobert va estudiar negocis a l'École des Hautes Études Commerciales du Nord (EDHEC, promoció de 1997) i es va incorporar a l'associació d'estudiants audiovisuals ETNA. Va continuar la seva formació al departament de cinema de la Universitat de la Sorbonne Nouvelle de 1994 a 1998 abans de convertir-se en assistent de direcció. La seva primera pel·lícula, Simon Werner a disparu..., inspirada en part per la seva pròpia experiència dels seus anys de batxillerat, va ser seleccionada a la secció Un certain regard al 63è Festival Internacional de Cinema de Canes (2010) i fou nominada al César a la millor primera pel·lícula a la 36a cerimònia dels Premis César.
Posteriorment, Gobert va ser creador, coguionista i codirector de la sèrie de televisió francesa Les Revenants, que es va emetre a Canal+ durant dues temporades, emeses respectivament el 2012 i el 2015. La sèrie va ser rebuda positivament per la crítica i el públic, es va distribuir internacionalment i, amb motiu dels Premis Emmy 2013, va ser guardonada amb un Premi Emmy Internacional.

## Filmografia
### Cinema

* 2000 : Camille (curtmetratge)
* 2010 : Simon Werner a disparu...
* 2017 : K.O.

### Televisió

* 2002 : Âge sensible (sèrie de televisió)
* 2005 : C'est du propre ! (sèrie de televisió)
* 2005 : Lettre à un jeune cinéaste : Michael Haneke, Emanuele Crialese, Lars Von Trier (sèrie de televisió documental)
* 2006 : C'est comme ça (sèrie de televisió, temporada 3)
* 2006-2010 : Cœur Océan, codirigida amb Charli Beléteau i Thierry Boscheron (sèrie de televisió)
* 2012-2015 : es Revenants (sèrie de televisió temporada 1 i saison 2)
* 2019-2021 : Mytho (sèrie de televisió)
* 2024 : La Maison (sèrie de televisió)

## Premis

* Premis Emmy 2013 : Premi Emmy Internacional a la millor sèrie dramàtica per Les Revenants
* Globes de Cristal 2013 : millor telefilm o sèrie de televisió per Les Revenants
* Association des critiques de séries 2016 : millor direcció per Les Revenants temporada 2
* Festival Séries Mania 2019 : premi del públic per Mytho

### Nominacions

* César 2011 : nominació al César a la millor primera pel·lícula per Simon Werner a disparu
* Globes de cristal 2020 : nominació com a millor sèrie o minisèrie de televisió per Mytho

## Notes i referències

* ↑ «EDHEC alumni wins Emmy award». EDHEC - MSc in Entrepreneurship & Innovation Management, 19 dicembre 2013.
* ↑ «Fabrice Gobert (Master 1997) : réalisateur de la série « Les Revenants »». edhecalumni.com, 19-09-2015. Arxivat de l'original el 2 d’octubre 2015. [Consulta: 9 juliol 2024].
* ↑ «César 2011 - Les nominations des César », Première le 21 janvier 2011.
* ↑ «The Returned». Rotten Tomatoes.
* ↑ «The Returned : Season 1». Metacritic.
* ↑ «Awards - Previous Winners». International Academy of Television Arts & Sciences. Arxivat de l'original el 5 de desembre 2007. [Consulta: 9 juliol 2024].
# Fabrice Hadjadj

Fabrice Hadjadj (Nanterre, 15 de setembre de 1971), és un escriptor i filòsof francès, director de l'Institut Philanthropos. Els seus principals llibres estan dedicats a la crítica de la tecnologia i la corporeïtat de l'ésser humà.

## Biografia

Hadjadj va néixer en Nanterre. Els seus pares eren jueus d'origen tunisià i eren d'ideologia maoista. En la seva adolescència, era ateu i anarquista, mantenint una actitud nihilista fins que, el 1998, es va convertir al catolicisme. El seu llibre Réussir sa mort: Anti-méthode pour vivre va guanyar el «gran premi catòlic de literatura» en 2006. Actualment Hadjadj ensenya filosofia i literatura a Toulon. Està casat amb l'actriu Siffreine Michel. Tenen quatre filles i dos fills. En 2014, Hadjadj va ser nomenat com a membre del Consell Pontifici per als Laics.

## tions[modifica]

* Traité de Bouddhisme zen à l'usage du bourgeois d'Occident (amb el pseudònim Tetsuo-Marcel Kato), Éditions du PARC, 1998
* Et les violents s'en emparent, Éditions Les Provinciales, 1999
* A quoi sert de gagner le monde: Une vie de saint François Xavier, Éditions Les Provinciales, 2002; edició revisada 2004 (Play)
* La terre chemin du ciel, Éditions du Cerf, 2002
* La salle capitulaire (amb Gérard Breuil), Éditions Les Provinciales, 2003 (monòlegs per acompanyar un exposició de Breuil)
* Arcabas: Passion Résurrection, Éditions du Cerf, 2004 (obra de teatre per acompanyar un políptic d'Arcabas)
* Réussir sa mort: Anti-méthode pour vivre, Presses de la Renaissance, 2005 (Grand Prix catholique de littérature)
* Massacre des Innocents: Scènes de ménage et de tragédie, Éditions Les Provinciales, 2006 (Play)
* La profondeur des sexes: Pour une mystique de la chair, Éditions du Seuil, 2008
* L'agneu mystique: Le retable des frères Van Eyck, Éditions de l'Oeuvre, 2008
* Pasiphaé: ou comment l'on devient la mère du Minotaure, Éditions Desclée de Brouer, 2009 (Play)
* La foi des dėmons: ou l'athéisme dépassé, Éditions Salvator, 2009
* Le jugement dernier: Le retable de Beaune, Éditions de l'Oeuvre, 2010
* Le Paradis à la porte: Essai sur une joie qui dérange, Éditions du Seuil, 2011
* Job: ou la torture des amis, Éditions Salvator, 2011
* Comment parler de Dieu aujourd'hui: Anti-manuel d'évangélisation, Éditions Salvator, 2012
* Résurrection, Mode d'emploi, Magnificat, 2015 (edició francesa)
* The Resurrection: Experience Life in the Risen Christ, Magnificat, 2015 (edició anglesa)
* Dernières nouvelles de l'homme (et de la femme aussi), Éditions Tallandier, 2017, ISBN 9791021029835

## Referències

* ↑ Libertad, religion en «Fabrice Hadjadj deslumbró con la fe de los demonios y promete ahora éxito en la muerte». [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ «Fabrice Hadjadj: «Noël devrait être synonyme de vie simple» Arxivat 2018-01-05 a Wayback Machine.» (en fr). [Consulta: 5 gener 2018].
# FC Volendam

El FC Volendam és un club de futbol neerlandès de la ciutat de Volendam.

## Història

El Volendam va ser fundat com a Victoria l'1 de juny de 1920. L'any 1923 el club ja havia estat rebatejat com a RKSV Volendam. Ingressà a l'Associació Catòlica de Futbol dels Països Baixos. El 1935 i el 1938 guanyà la lliga catòlica nacional. Durant la Segona Guerra Mundial, el FC Volendam fou forçat pels nazis a unir-se a la KNVB. El 1955 s'uní a la lliga professional. Començà a la segona divisió (Eerste Divisie). La seva trajectòria a la lliga neerlandesa fou la següent:
* 1955, ingressa a la segona divisió.
* 1959, ascens a primera.
* 1960, descens a segona.
* 1961, ascens a primera.
* 1964, descens a segona.
* 1967, ascens a primera.
* 1969, descens a segona.
* 1970, ascens a primera.
* 1972, descens a segona.
* 1977, ascens a primera.
* 1979, descens a segona.
* 1983, ascens a primera.
* 1985, descens a segona.
* 1987, ascens a primera.
* 1998, descens a segona.
* 2003 ascens a primera.
* 2004, descens a segona.
* 2008, ascens a primera.
Al llarg de la història han destacat al club jugadors amb talent com Wim Jonk, Edwin Zoetebier, Arnold Mühren i Gerrie Mühren.

## Palmarès

* Copa KNVB:
** Finalista el 1958
* Eerste Divisie:
** 1958-59, 1960-61, 1966-67, 1969-70, 1986-87, 2007-08

## Entrenadors destacats

* Bram Appel
* Leo Beenhakker
* Dick de Boer
* Ernie Brandts
* Jan Brouwer
* Hans Croon
* Ron Dellow
* Job Dragtsma
* Piet Dubbelman
* Henk Ellens
* Barry Hughes
* Bert Jacobs
* Andries Jonker
* Simon Kistemaker
* Fritz Korbach
* Dick Maurer
* Jan Mak
* Wim Rijsbergen
* Leo Steegman
* Arie Steenhouwer
* Bruin Steur
* Joep Steur
* Johan Steur
* Ger Stroker
* Henk Wisman
* Leen van Woerkom
* Hans van der Zee

## Referències

* ↑ Nissen, Peter. «...Het katholieke karakter van Volendam». Trouw, 15-01-2001. Arxivat de l'original el 12 July 2024. [Consulta: 6 setembre 2020].
* ↑ «Volendam – Historie Betaald Voetbal». historiebetaaldvoetbal.nl. Arxivat de l'original el 12 July 2024. [Consulta: 6 setembre 2020].
* ↑ «Netherlands Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].

## Enllaços externs

* Web oficial del club (neerlandès)
# Font de Llau Falsa

La Font de Llau Falsa és una font de l'antic poble de Vilanoveta, de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, pertanyent a l'actual municipi de Conca de Dalt, al Pallars Jussà.
Està situada a 929 m d'altitud, al nord-nord-est de Vilanoveta, a prop de la cinglera de la Serra de Pessonada, al sud-oest de lo Solà. És a ran de la Llau Falsa, al marge esquerre de la qual es troba. És també al nord-oest dels Horts de Llau Falsa.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Federació de l'Art Fabril de Catalunya

Federació de l'Art Fabril de Catalunya fou una federació sindical creada a Badalona entre el 15 i el 17 d'agost de 1903 en un congrés convocat per la Societat Fabril de Badalona d'acord amb altres entitats de la costa de llevant, pla de Barcelona i de l'alta muntanya, seccions escindides de la Federació de les Tres Classes de Vapor. Després de la convocatòria publicada per La Guerra Social del 18 de juliol de 1903, se celebrà el congrés amb assistència de representants de Badalona, Barcelona, Calella, Mataró, Roda de Ter, Sant Hipòlit de Voltregà, Sabadell, Terrassa i Valls. Endemés, es prengué l'acord de fer extensiva l'organització a tot Espanya, tan bon punt fos possible. A finals de maig de 1909, en una assemblea celebrada a Barcelona es va decidir crear la Federació Espanyola de l'Art Fabril. El Comitè Central de la Federació el van formar: Pere Mestres, president, Joan Vidal Sirera vicepresident, Manuel Torres secretari, Jaume Badia vice-secretari, J. Cuixart, Agustí Caralt i Joan Fortuny, vocals.
# Ferriz II de Liçana

Ferriz II de Liçana (1247? - 1282?) va ser un cavaller aragonès del llinatge dels Liçana. A vegades se l'han confós amb Marco Férriz de Lizana, germà uterí de Ferran Sanxis de Castre. Fill de Rodrigo de Liçana, es casà amb Sanxa Pérez.
A la Cort de Saragossa del 1264 s'enfrontà amb el rei Jaume I d'Aragó amb motiu de la Conquesta de Múrica, provocant el setge i la presa de Liçana el 1267. L'octubre del mateix 1267 ja s'havia reconciliat amb el rei, al qual serví fidelment durant la Quarta revolta nobiliària contra Jaume I d'Aragó liderada per l'infant Ferran Sanxis de Castre, a qui abans havia servit. Del 1277 al 1278 fou Procurador General de Catalunya.

## Bibliografia

* «Ferriz II de Liçana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* (castellà) Jerónimo Zurita: Anales de la Corona de Aragón (Ed. 1562-1580)
# Felipe Mesones Temperán

Felipe Mesones Temperán (9 de febrer de 1936 - 15 de desembre de 2017) va ser un futbolista, que jugava de lateral dret i posteriorment entrenador de futbol argentí.

## Carrera com a jugador

Nascut a Buenos Aires, Mesones va passar la gran majoria de la seva carrera a Espanya, representant el Reial Múrcia, el Levante UD, el CE L'Hospitalet i el CE Europa, tots ells clubs que competien a Segona Divisió. Al seu país natal va jugar a Boca Juniors, San Lorenzo de Almagro i Club Atlético Atlanta, i també va passar a l'Independiente Santa Fe de Colòmbia.
Mesones es va retirar al final de la temporada 1966-67 mentre estava jugant a l'Europa, amb seu a Catalunya, i finalment va acumular un total de 124 partits i 16 gols a segon nivell.

## Carrera com a entrenador

Com a entrenador, Mesones va treballar a la Lliga espanyola durant nou campanyes, sumant-ne 15 més a la segona divisió. El 27 d'abril de 1980, mentre estava al servei de la UD Salamanca, es va veure involucrat en un incident d'arranjament de partits que també implicava el Màlaga CF que va provocar una sanció de dos anys per a ell i els jugadors rivals Raúl Castronovo i Julio Orozco.
A finals de gener de 2000, mentre entrenava amb el seu club el Granada CF, Mesones, de 64 anys, va patir un infart i va ser ingressat a la unitat de cures intensives. La seva última etapa va consistir en nou partits amb el Cartagonova FC, a Segona Divisió B.

## Referències

* ↑ Felipe Mesones, entrenador (Felipe Mesones, manager); El País, 13 desembre 1977 (en castellà)
* ↑ «Pude entrenar al Athletic, pero ya había dado mi palabra al Murcia» («I could have coached Athletic, but I had already given my word to Murcia»); La Verdad, 26 desembre 2009 (en castellà)
* ↑ Graves sanciones para los implicados en el Málaga-Salamanca (Severe bans for those implicated in Málaga-Salamanca); El País, 22 juny 1980 (en castellà)
* ↑ El Salamanca, un borrón en la historia malaguista (Salamanca, blur in malaguista history) Arxivat 29 juny 2012 at Archive.is; Diario Sur, 27 agost 2007 (en castellà)
* ↑ Mesones sufre un infarto entrenando (Mesones suffers heart attack in training); El País, 26 gener 2000 (en castellà)

## Enllaços externs

* Felipe Mesones Temperán a BDFutbol
* Felipe Mesones Temperán Fitxa com a entrenador a BDFutbol
* Historia de Boca profile (en castellà)
# Fiódor Raskólnikov

Fiódor Fiodórovitx Raskólnikov (rus: Фёдор Фёдорович Раскольников) (Sant Petersburg, Rússia, 28 de gener de 1892 – Niça, França, 12 de setembre de 1939), de nom real Fiodor Ilín (rus: Фёдор Ильин) va ser un militar i polític bolxevic, comandant de la flota del Bàltic i ambaixador soviètic. Va ser un dels més destacats comandaments militars comunistes durant la Guerra Civil russa. Era germà del mestre d'escacs Aleksandr Ilín-Jenevski.
Va néixer el 1893. Va ingressar en la fracció bolxevic del Partit Obrer Socialdemòcrata de Rússia el 1910 quan estudiava a la capital, Sant Petersburg. Entre 1914 i 1917, va estudiar en una acadèmia naval i va aconseguir el grau de sotstinent.
Durant el període del Govern Provisional Rus després de la caiguda de la monarquia al començament de 1917, es va encarregar de l'organització dels bolxevics de la base naval de Kronstadt i va ser un dels dirigents de les protestes durant les Jornades de juliol. Després de la Revolució d'Octubre, va ser comissari polític.
Durant la guerra civil, va manar un destacament de marins de la flota del Bàltic al front del riu Volga i més tard —a partir de juny de 1919— va destacar com a comandant de la flotilla del Volga i Caspi, el control del qual va recuperar. Al maig de 1920, va capturar les restes de la flota «blanca» que actuava en el Caspi. Va comandar la flota del Bàltic durant vuit mesos al final de la guerra civil, des del juny de 1920. La seva missió era millorar l'estat de la flota i posar fi als problemes polítics que hi havia al Bàltic.
Va donar suport a Trotski en la disputa sobre el paper dels sindicats el 1920-1921, defensant-ne l'estricte control. Va servir com a ambaixador a l'Afganistan entre 1921 i 1924. Més tard, entre 1924 i 1930, va exercir un paper destacat en la burocràcia literària soviètica.
Entre 1930 i 1938, va tornar a exercir com a diplomàtic, i fou ambaixador soviètic plenipotenciari a Estònia, Dinamarca, i finalment Bulgària.
El març de 1938 fou cridat a tornar a l'URSS des de Sofia, però l'1 d'abril es va negar a tornar. El 1939 va publicar la seva famosa Carta Oberta a Stalin, des de França, i al cap de poc va morir "en caure d'una finesta". Segons l'historiador Roy Medvedev, podria haver estat assassinat per agents de l'NKVD. Algunes teories apunten que l'assassí podria haver estat Sergei Efron, marit de la poetessa Marina Tsvetàieva.

## Notes i referències

* ↑ Zalessky K.A. Stalin Imperia Moscow, Veche, 2002 citing by «Archived copy» (en rus). Arxivat de l'original el 2007-06-26. [Consulta: 1r maig 2007].
* 1 2 3 4 5 6 Mawdsley (1973), p. 513
* ↑ Mawdsley (1973), p. 514
* ↑ Mawdsley (1973), p. 517
* ↑ Raskolnikov's Open Letter to Stalin
* ↑ Zalessky K.A. Stalin Imperia Moscow, Veche, 2002 citing by «Archived copy» (en rus). Arxivat de l'original el 26 de juny de 2007. [Consulta: 1r maig 2007].
* ↑ Biografia Arxivat 26 de juny de 2007 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Mawdsley, Evan «The Baltic Fleet and the Kronstadt Mutiny». Soviet Studies, 24, 4, 1973, pàg. 506-521.
# Font de la plaça Matriz

La font de la plaça Matriz (castellà: Fuente de la plaza Matriz o plaza de la Constitución) és un monument històric de la ciutat de Montevideo, capital de l'Uruguai, símbol de l'accés a l'aigua corrent.
Va ser construïda el 1871 per l'escultor italià Juan Ferrari, nascut a Milà el 1836 i que va arribar a Montevideo amb les tropes de Garibaldi. Està construïda amb marbre blanc i consta d'un estany circular que té en el centre una columna que té tres plats circulars de superfície decreixent de baix a dalt. El seu ornament està compost per àngels, faunes i dofins. La font té una simbologia mítica.
Quan es va inaugurar, era la primera font d'aigua potable de Montevideo, i l'aigua hi arribava des del riu Santa Lucía, després de ser filtrada. Fins aleshores l'aigua que es consumia a la ciutat provenia de pous, que en diverses ocasions havien estat causa d'epidèmies.
L'any 2011 la font va ser restaurada i el 18 de juliol, dia en què es commemora la jura de la Constitució, va ser reinaugurada.
Actualment, forma part de la coneguda com Plaza Matriz, al barri de Ciudad Vieja de Montevideo.

## Referències

* 1 2 3 «Reinauguración de la fuente central de la Plaza Constitución» (en castellà). Uruguay - Presidencia, 18-07-2011. [Consulta: 19 març 2022].
* ↑ «Descubrí Ciudad Vieja - Plaza de la Constitución» (en castellà). Mirada Benedetti. [Consulta: 19 març 2022].
* ↑ Moroy, Alberto. «Nuestra primera fuente y un baño imprevisto para ilustres» (en castellà). El País. [Consulta: 19 març 2022].
# Font de la plaça de la Catedral (Solsona)

La font de la plaça de la Catedral és una font gòtica que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la ciutat de Solsona (Solsonès).
Es troba adossada a la paret de la façana de la banda de ponent de la plaça de la Catedral, al nucli antic de la ciutat. No és una deu natural sinó que està connectada a la xarxa de proveïment d'aigües de la ciutat. Antigament va ser coneguda amb el nom de font de l'Església.
El seu origen cal cercar-lo a principis del segle xv a causa de les dificultats de proveïment d'aigua que patia Solsona. Per tal de resoldre aquest problema el Consell de la llavors encara vila va acordar fer arribar a Solsona l'aigua de la llavors coneguda com la font de Mirabella. En un document datat l'any 1420 hi consta el contracte signat pel Consell amb Pere Puigredom, de Cervera, i Joan Ferrer, de Montblanc, per a construir els canons de la conducció que havien de tenir un pam d'amplada i dos de llargada. Aquest contracte incloïa, així mateix, la construcció d'un aqüeducte sobre la riera d'Omeda (encara subsistent) i dels tres dipòsits de tres fonts a bastir dins del recinte de la ciutat: la font Major (actualment coneguda com la font de la plaça de Sant Joan), la font de l'Església (actualment aquesta font) i la font del Castell (avui coneguda com la font de la plaça Sant Isidre).
De les tres aquesta és la millor. Es tracta d'un cos en forma de semi-prisma hexagonal construït amb carreus de la mateixa alçada i diferents amplades. Cada una de les tres cares del cos semi prismàtic està decorada amb un òcul cegat i decorat amb floritures gòtiques esculpides per un artista llemosí anomenat Joan.
Amb la construcció d'aquesta font, el Consell va aconseguir l'embelliment d'aquesta plaça que, en aquella època, era força més gran del que ho és en l'actualitat, ja que la banda de ponent no era ocupada pel cos de la capella de la Mercè ni pel cancell de la Catedral que avui s'hi troben. Així que al cantó del migdia de la plaça devia obrir-s'hi la gran portalada romànica del temple de Santa Maria. D'altra banda, el cantó de sol era clos per la façana de la Casa del Consell que deuria tenir portal i finestrals romànica.

## Referències

* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, ni tampoc a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC en cap de les seves escales.
* ↑ Llorens i Solé, Antoni. Solsona i el Solsonès en la història de Catalunya. 2 vol. Lleida ; Solsona: Virgili & Pagès : Llibreria Dach, 1986-1987. ISBN 8486387205. 146
# Fonda Marina

La Fonda Marina és una obra eclèctica de Cadaqués (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli antic de la població, davant de la plaça Frederic Rahola o de ses Herbes i de la platja Gran.
Edifici entre mitgeres de planta rectangular, disposat formant cantonada amb la plaça i la riera de Sant Vicenç. Consta de planta baixa i dos pisos d'alçada. La façana de mar presenta a la planta baixa un local comercial. Al primer pis hi ha tres finestrals rectangulars amb sortida a un balcó corregut amb llosana motllurada i barana de ferro treballat, sostingut per mènsules decorades. A la segona planta hi ha dos balcons exempts de les mateixes característiques, situats a banda i banda, i al mig, una finestra amb barana a mode de balustrada. El coronament presenta un frontó esglaonat al centre i balustrades laterals. La façana encarada a la riera té les obertures ordenades a partir de quatre eixos verticals, totes rectangulars i amb dos balcons centrals situats al primer pis. La façana està rematada amb la mateixa balustrada.
La resta del parament de l'edifici es troba arrebossat i pintat de color blanc.

## Referències

* 1 2 3 «Fonda Marina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].