OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sophie Zaïkowska

Sophia Zaikowska (Lituània, 1880– França, 1939) va ser una escriptora francesa, anarcoindividualista anarquista d'origen polonès, nutricioniista i promotora inicial del veganisme.

## Vida

Zaikowska Estudiat va estudiar ciències físiques i naturals da Ginebra abans de traslladar-se a França el 1898. Va especialitzar-se en nutrició.
Abans de la Primera Guerra Mundial, va contribuir a diverses revistes llibertàries com L'Education libertaire, L'Autarcie i en particular La Vie anarchiste, de la qual esdevingué editora el 1920.
Es va Interessar pel projecte de Georges Butaud per crear de crear una colònia anarquista, esdevinint sòcia seva i col·laboradora el 1921 en la revista Le Néo-Naturien. Va cofundar amb ell l'espai llibertaris de Vaux, Bascon i la Pie. El fracàs d'aquests intents sobre colònies llibertàries no van acabar amb el seu activisme.

## Veganisme

Amb el seu soci va editar la revista Le Végétalien, la qual va dirigir des de 1926. Va ser una apassionada per les idees de Victor Lorenc, un amic proper de la parella, i va organitzar la cuina vegana a la Rue Mathis a París. Zaïkowska va escriure l'article en Végétalien (veganisme) per Sébastien Faure a l'Anarchist Encycolopedia.
Amb Georges Butaud, va fundar una colònia vegana a Bascon prop de Château-Thierry. Zaïkowska I Butaud van eliminar del tot el sucre i productes làctics de la seva dieta, consumint sols productes vegetals.

## Publicacions seleccionades

* Étude sur le travail amb Georges Butaud, 1912
* La Vie et la mort de Georges Butaud, 1929 en línia
* Victor Lorenc et sa contribution au naturisme, documents réunis par Sophie Zaïkowska, 1929

## Articles

* Parlons peu, La vie anarchiste, n°8, 20 mars 1912, en línia Arxivat 2014-05-14 a Wayback Machine.
* Premier mai, La vie anarchiste, n°10, en línia Arxivat 2014-05-14 a Wayback Machine.
* Le scepticisme, La Vie anarchiste, n°12, 15 juin 1912, en línia Arxivat 2014-05-14 a Wayback Machine.
Alguns dels seus textos van ser reeditats en antologies com:
* Emilie Lamotte, Jeanne Morand, Sophie Zaïkowska, L'En-Dehors, Paris, 2005.
* Communautés, naturiens, végétariens, végétaliens et crudivégétaliens dans le mouvement anarchiste français : textes, Invariance, Paris, 1994.

## Referències

* ↑ Les milieux libres: Vivre en anarchiste à la Belle Epoque en France, by Céline Beaudet, Paris, 2003.
* ↑ Crossley, Ceri. (2005). Consumable Metaphors: Attitudes towards Animals and Vegetarianism in Nineteenth-Century France. Peter Lang. p. 276. ISBN 978-3039101900
* ↑ McKay, Robert; Miller, John. (2017). Werewolves, Wolves and the Gothic. University of Wales Press. p. 181. ISBN 978-1-78683-102-6
* ↑ Lummel, Peter. (2016). Food and the City in Europe Since 1800. Routledge. p. 218. ISBN 978-0-7546-4989-2
* ↑ Baubérot, Arnaud. (2004). Histoire du naturisme: Le mythe du retour à la nature. Presses universitaires de Rennes. p. 211. ISBN 978-2753500204
# Frontera entre el Japó i les Filipines

La frontera entre el Japó i les Filipines es completament marítima i es troba a l'oceà Pacífic.
Les reclamacions sobre aquestes zones econòmiques exclusives es deriven de la distància entre les illes japoneses més al sud-oest de les illes Yaeyama amb les illes Batanes, les més septentrionals de les Filipines a l'estret de Luzon. La línia està basada en la mitjana entre l'illa japonesa Hateruma-jima i l'illa filipina d'Amiani.
L'origen de la línia d'equidistància és el trifini entre la Xina, el Japó i les Filipines a l'est de l'estret de Bashi a les proximitats de 22°10'N i 123°40'E; l'extrem oriental de la línia d'equidistància està formada per la intersecció d'arcs amb un radi de 200 nm de les dues illes; aquesta intersecció es localitza a les proximitats de 21°10'N i 125°34'E
Sembla que no hi ha cap argument sòlid que pogués ser utilitzat per qualsevol de les parts per suggerir que la línia d'equidistància faria una frontera marítima desigual.

## Referències

* 1 2 Undelimited Maritime Boundaries of the Asian Rim in the Pacific Ocean,International Boundaries Research Unit; p. 52
# Carlos Manini Ríos

Carlos Manini Ríos (París, 19 d'octubre de 1909 – Madrid, 20 d'abril de 1990) fou un advocat, assagista, diplomàtic i polític uruguaià d'origen francès pertanyent al Partit Colorado.

## Biografia

Nascut a París, durant el viatge de boda dels seus pares, Manini es graduà en Dret per la Universitat de la República (UdelaR) el 1934. Fou diputat a partir d'aquest any fins a l'any 1938, quan ocupà el càrrec de viceministre de l'Interior. Després de les eleccions de 1946, Manini ocupà la posició de senador de la República fins a l'any 1955, quan passà a dirigir el periòdic La Mañana, fundat pel seu pare.

### Ministre

Al llarg de la seva trajectòria política, Manini ocupà nombrosos càrrecs importants. Durant les eleccions generals de 1962 fou candidat per al Consell Nacional de Govern al costat d'Óscar Diego Gestido. Durant la presidència de Gestido, Manini ocupà el càrrec de director de l'Oficina de Planejament i Pressupost (OPP), de ministre d'Educació i Cultura, i de ministre d'Hisenda (avui Economia i Finances).
Contrari a la dictadura, s'allunyà de l'entorn polític de Jorge Pacheco Areco. Durant el règim militar, fou ambaixador de l'Uruguai al Brasil.
Considerat una de les figures claus de la transició democràtica, Manini fou ministre de l'Interior del president Julio María Sanguinetti Coirolo. No obstant això, atès a la seva delicada salut, no arribà a completar el seu mandat i morí durant un viatge a Espanya el 20 d'abril de 1990.

## Referències

* ↑ Govern de l'Uruguai, Poder Legislatiu. «Llei 15.748» (en castellà). Arxivat de l'original el 2009-12-26. [Consulta: 25 febrer 2012].
* 1 2 grumete.com.uy. «Biografia de Carlos Manini Ríos» (en castellà). Arxivat de l'original el 2004-10-13. [Consulta: 25 febrer 2012].

## Enllaços externs

* Pàgina web del Ministeri de l'Interior de l'Uruguai (castellà)
# Saadanius hijazensis

Saadanius hijazensis és una espècie de primat fòssil de l'Oligocè. És un parent proper de l'avantpassat comú dels micos del Vell Món i els simis, coneguts amb el nom col·lectiu de «catarrins». És l'única espècie del gènere Saadanius i se'l coneix únicament a partir d'un crani parcial que es creu que data de fa 29–28 milions d'anys. Fou descobert l'any 2009 a l'oest de l'Aràbia Saudita, a prop de la Meca, i descrit per primera vegada el 2010 després de ser comparat amb catarrins vivents i extints.
S. hijazensis tenia la cara més llarga que els catarrins d'avui en dia i mancava de sins frontals, a diferència dels catarrins actuals. Tanmateix, tenia un os ectotimpànic i dents semblants a les dels catarrins vivents. El descobriment de S. hijazensis podria contribuir a respondre a preguntes sobre l'aspecte dels últims avantpassats comuns dels micos del Vell món i els simis, a més d'ajudar a datar la divergència evolutiva d'aquests dos grups de primats.
# Graham Watson

Graham Robert Watson (Rothesay, Illa de Bute, Escòcia, 23 de març de 1956) és un polític escocès. Membre del Parlament Europeu des de 1994 per la circumscripció britànica Sud-oest d'Anglaterra i des del 2011 és el president del Partit Europeu dels Liberals, Demòcrates i Reformistes.

## Biografia

La seva mare era professora i el seu pare oficial de la Marina Reial. Va ser educat a la City of Bath Boys' School, tot i que més tard va tornar a Escòcia per estudiar a la Universitat Heriot-Watt d'Edimburg. Es va graduar en llengües modernes el 1979. Durant un any va treballar com a intèrpret. Després va treballar com a administrador al Paisley College fins a 1983.
El 1972 ja havia començat la seva activitat política de la mà dels Joves Liberals. Va ser vicepresident de la Federació Internacional de Joves Liberals des de 1977, i el 1979 en fou secretari general. Va ser fundador de l'European Youth Forum. Va ser membre del Consell del Partit Europeu dels Liberals, Demòcrates i Reformistes entre 1983 i 1993. També entre 1983 i 1987 va servir com a cap de l'Oficina Privada del llavors líder del Partit Liberal del Regne Unit, David Steel.
El 1988 va començar a treballar per al banc HSBC a Londres i Hong Kong. El seu treball en aquest banc va incloure tres mesos amb el Banc Europeu de Reconstrucció i Desenvolupament. Fou líder del Grup de l'Aliança dels Liberals i Demòcrates per Europa entre 2002 i 2009.
Graham Watson, des de la seva tribuna privilegiada a Europa, el setembre de 2012 va considerar que el poble català hauria de decidir el seu futur i la UE hauria de garantir aquest procés.

## Referències

* ↑ Pàgina oficial de Graham Watson
* ↑ Diari Ara. El president dels liberals europeus creu que "Europa ha d'assegurar el dret d'un poble a decidir el seu futur"

## Enllaços externs

* Graham Watson
# Cananéia

Cananéia és un municipi brasiler de l'estat de São Paulo. És el municipi més meridional de l'estat.
La principal font de renda del poble és el turisme i la pesca, sent l'artesania i la culinària típica altres atractius de la regió. Una regió bastant visitada pels turistes és l'Ilha do Cardoso, acessible via mar, amb la travessia feta majoritariamente per velers.

## Referències

* ↑ «Panorama» (en portuguès brasiler). IBGE. [Consulta: 9 juliol 2023].
* ↑ «História & Fotos» (en portuguès brasiler). IBGE. [Consulta: 9 juliol 2023].
# Denise Cocquerillat

Denise Cocquerillat (1918-1999) va ser una arqueòloga i assiriòloga francesa.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola del Louvre on es va centraren l'arqueologia sota Georges Contenau i André Parrot. Va escriure la seua tesi sobre armament representat en la iconografia mesopotàmica. També va estudiar llengües antigues, com hebreu, assiri-babiloni i sumeri. Després es va dedicar a la traducció de textos cuneïformes i es va convertir en directora de recerca al Centre Nacional per a la Recerca Científica.
Va estudiar i va publicar les tauletes cuneïformes de Warka (antiga Uruk), i els textos legals del II mil·lenni a.C. de Babilònia. No va poder visitar l'Iraq fins que va ser convidada per l'erudit alemany Heinrich Lenzen en 1960. El seu gran treball i publicació va ser Palmeraies et cultures de l'Eanna d'Uruk, en Augrabungen der Deutschenforschugsgemeinschaft in Uruk-Warka 8.

## Referències

* ↑ «Women in Old World Archaeology». [Consulta: 28 febrer 2019].
* ↑ Women's writing of ancient Mesopotamia : an anthology of the earliest female authors. ISBN 9781108514712.
* ↑ N.Y.), Metropolitan Museum of Art (New York,. Cuneiform texts in the Metropolitan Museum of Art.. Nova York: The Museum, c1988-c2014. ISBN 0870994956.
# Tabloide

El format tabloide correspon a la meitat de les dimensions d'un periòdic tradicional. El seu format doblegat és de 41 cm x 29 cm aproximadament.

## Particularitats

El format va néixer a la Gran Bretanya. Per conveniència i cost de fabricació, nombrosos diaris tradicionals tals com The Independent i The Times, impresos originalment en gran format, han passat recentment al format tabloide. Per distingir-se dels diaris anomenats populars, aquests últims prefereixen parlar d'edició «compacta».
A França, el format tabloide ha estat molt de temps reservat als títols de la premsa gratuïta tals com Métro i 20 minutes. Però nombrosos diaris han adoptat a poc a poc aquest format pràctic. És el cas de Charente libre, Libération, Havre Libre, La Montagne, Le Télégramme, La Nouvelle République du Centre Ouest, Paris-Normandie, La Voix du Nord i Nice-Matin.
A Catalunya, es publica en format tabloide els diaris La Vanguardia i El Periódico de Catalunya, i a Andorra, el Bondia (gratuït).
Al Quebec, Le Journal de Montréal utilitza el format tabloide, així com els diaris gratuïts i periòdics regionals.
A Bèlgica el diari La Libre Belgique utilitza igualment aquest format.
El terme «tabloide» designa també els primers diaris que han utilitzat aquest format d'impressió, és a dir els diaris sensacionalistes (premsa del cor).

## Referències

* ↑ «Format tabloide». Gráficas de Prensa Diaria. Arxivat de l'original el 2007-10-10. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «Tabloid Format Used to Counter Falling Circulation» (en anglès). Muller Martini, 16-07-2011. Arxivat de l'original el 2015-04-03. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «Newspaper Types and Formats» (en anglès). Newspapers.co.uk, 2009. Arxivat de l'original el 2014-03-22. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «About free dailies» (en anglès). Newspaper Innovation. Arxivat de l'original el 2016-03-30. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «Le Journal de Montreal» (en anglès). mondotimes.com. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ «La Libre Belgique» (pdf) (en francès). Guide Presse. Arxivat de l'original el 2010-09-24. [Consulta: 16 juliol 2011].
* ↑ Kate Pickert. «A Brief History Of: Tabloids!!» (en anglès). Time Magazine, 14-08-2008. Arxivat de l'original el 2013-08-26. [Consulta: 16 juliol 2011].

## Enllaços externs

* La presse de qualité adopte le tabloïde Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. PDF(francès)
# Capverdians de São Tomé i Príncipe

Els capverdians de São Tomé i Príncipe són residents de São Tomé i Príncipe que són originaris o amb ascendència capverdiana.
L'Instituto das Comunidades estimà que l'any 2007 hi havia 3.000 capverdians vivint a São Tomé i Príncipe. La majoria dels capverdians a l'illa viuen en la pobresa.

## Història de la migració

São Tomé va ser descoberta en la dècada de 1470 pels exploradors portuguesos i posteriorment es va convertir en un port d'esclaus. Quan es va abolir l'esclavitud el 1875 van contractar treballadors d'Angola, Moçambic, Cap Verd i altres parts de l'Imperi Portuguès. Aquests treballadors van ser anomenats "serviçais". Per tant, la majoria dels nacionals de Cap Verd van ser portats a São Tomé i Príncipe com a serviçais. Els fills d'aquests treballadors per contracte que van néixer a l'illa es diuen "tongas". A l'illa de Príncipe, serviçais i tongas s'han assentat permanentment en terra assignada pel govern. Després de la independència el 1975, la majoria dels capverdians van tornar a Cap Verd.

## Persones destacades

* Fernando "Cobo" Pereira, colpista, d'ascendència capverdiana i angolenya.

## Referències

* 1 2 Estado da população cabo-verdiana
* ↑ A Semana. "Cape Verde to assist Diaspora in São Tomé." Retrieved 18 d'octubre de 2007

## Bibliografia

* (portuguès) Miguel Sousa Tavares, "Equador", ficció històrica sobre la situació dels serviçais en les primeres dècades del segle XX (Lisboa: Oficina do Livro, 2003).

## Enllaços externs

* Capverdians a Sao Tome i Principe Arxivat 2008-03-13 a Wayback Machine.
* Directel's Sao Tome Telephone Directory
* New nations of Africa - Sao Tome e Principe, Botswana, Zimbabwe
# Pedro-Rodríguez

Pedro-Rodríguez és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 239 | 228 | 222 | 223 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Grahamia bracteata

Grahamia bracteata és una espècie de planta suculenta del gènere Grahamia, que pertany a la família Anacampserotaceae.

## Descripció

És un arbust, glabre, ramificat, branques divaricades, radicants al contacte amb el terra, de 30 a 80 cm d'alçada.
Les tiges són blanquinoses, una mica llustroses, llises.
Les fulles són alternes, subcilíndrico-oblongues, obtuses, carnoses, amb pèls a les axil·les.
Les flors són solitàries sobre branques terminals breus, de fins a 3 cm de diàmetre; bràctees florals escarioses, uninervades, apiculades, les interiors lanceolades, les exteriors oblongues més noies, imbricades prop de el calze; calze disépalo, persistent, sèpals oblongo-lanceolats, marges escariosos, mucronats, còncaus, estriats, rígids, sostingut per 8 o 9 bràctees imbricades, semblants als sèpals; pètals 5, obovats, obtusos, mucronats, de color blanc-nacarat, rosat crema a la base; estams, al voltant de 40 de filaments filiformes, monadelfos a la base; pistil acabat en un estigma de 4 a 5 branques; càpsula unilocular amb 5 valves, dehiscent; llavors nombroses, comprimides, àmpliament membranàcio-alades.

## Distribució

Planta endèmica de l'Argentina. Comú a la província de Mendoza, des de la 'llanura' (Desaguadero, La Paz), fins al 'piedemonte' (Las Heras).
Creix normalment en terrenys àrids i salins.

## Taxonomia

Grahamia bracteata Gillies ex Hook va ser descrita per John Gillies (Gillies) i publicada a Botanical Miscellany 3: 331. 1833.

### Etimologia

Grahamia: nom genèric atorgat en honor de l'escriptora i recol·lectora de plantes escocesa Maria Graham.
bracteata: epítet llatí que significa 'amb bràctees'.

### Sinonímia

A l'Argentina es coneix popularment com a 'Vinagrillo'.

## Referències

* ↑ «Grahamia bracteata». Herbario Digital.
* ↑ «Grahamia bracteata Gillies ex Hook.». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden.
# Elements gòtics de Can Pineda

Elements gòtics de Can Pineda és una obra gòtica de Cabrera de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa rústica formada per dos cossos adossats de planta rectangular situada sobre un terreny en pendent. El volum més petit és el que dona directament al carrer Sant Joan: compta amb planta baixa amb una teulada d'un aiguavés amb carener paral·lel a la façana principal i un pis més al costat dret, el qual presenta una coberta a una sola vessant de teula àrab amb el carener perpendicular a la façana principal. Aquest cos presenta, al centre de la façana principal, una porta rectangular de fusta i de grans dimensions que permet l'accés a l'habitatge i un finestral gòtic polilobulat al primer pis, amb set arcs i impostes decorades amb elements florals. L'ampit està decorat amb una motllura.
El segon volum, situat darrere del primer, constitueix l'edifici principal del conjunt i està format, al seu torn, per tres cossos units i que comparteixen la mateixa planta. Té un soterrani i planta baixa i pis, i l'accés a ell es pot realitzar a través d'una rampa que salva el desnivell del terreny i parteix de la reixa de l'entrada per desembocar, finalment, en la planta baixa de la façana principal de l'edifici, que no dona al carrer Sant Joan, sinó que està encarada cap al sud-est.
El cos de la part posterior de l'immoble presenta una teulada a dues aigües de teula àrab i carener perpendicular a la façana principal. Els altres dos cossos formen conjuntament la part anterior del conjunt, on es troba la façana principal. El de la banda dreta té una coberta a un aiguavés que sobresurt de la resta de l'immoble, amb carener perpendicular a la façana principal. A la planta baixa de la façana principal hi ha una gran obertura d'arc escarser que permet l'accés a l'interior i, a sobre, destaca una finestra gòtica d'arc conopial, amb arabescos i impostes decorades amb roses i motius heràldics. El cos de la banda esquerra també presenta una teulada a un aiguavés, i destaca per formar una galeria tant a la planta baixa com al primer pis a base de grans obertures d'arc escarser.
Tot el conjunt arquitectònic està arrebossat i pintat. Els elements més destacats (les finestres gòtiques) provenen, probablement, d'una altra masia.

## Referències

* 1 2 3 4 «Elements gòtics de Can Pineda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 maig 2021].
# Dicasteri

Dicasteri (del grec δικαστήριον: ''jutjat de dret', de δικάστης: 'jutge' / 'jurat') és un italianisme usat en l'ambit administratiu de l'Estat de la Ciutat del Vaticà s'utilitza per referir-se als departaments de la Cúria Romana.
A part del secretari d'estat (el secretariat del Papa), aquests dicasteris s'agrupen en les categories següents:
* Congregació de la doctrina de la Fe
* Congregació de les esglésies orientals
* Congregació per la veneració divina i la disciplina dels sagraments
* Congregació per les causes dels sants
* Congregació pels bisbes
* Congregació per a l'evangelització de la població
* Congregació per al clergat
* Congregació per a instituts de vida sagrada i societats de vida apostòlica
* Congregació per a l'educació catòlica (per a Seminaris i Centres d'Ensenyament)
Pel que fa a la gestió penitenciària, penal i judicial el dicasteri disposa:
* Presó Apostòlica encapçalada pel Comandant de Presó, per al "fòrum intern" (qüestions de consciència, absolució de censura).
* Tribunal Suprem de la Signatura Apostòlica, encapçalat pel Prefecte
* Tribunal de la Rota, encapçalat pel Degà, que els casos de jutges com aquells portaven demostrar la nul·litat d'un matrimoni
* Consells pontificals, cada un encapçalat per un President
* Consell Pontifical per promoure la unió cristiana
* Consell Pontifical per la família
* Consell Pontifical per la justícia i la pau
* Consell Pontifical d'un sol cor (per la promoció humana)
* Consell Pontifical per la cura pastoral d'immigrants i itinerants
* Consell Pontifical per l'ajuda pastoral a treballadors d'assistència sanitària
* Consell Pontifical per la interpretació de texts legislatius
* Consell Pontifical per un diàleg interreligiós
* Consell Pontifical per la cultura
* Consell Pontifical per comunicacions socials.
També resulta d'interès:
* Cambra Apostòlica encapçalat pel camarlenc
* Administració del patrimoni
* Prefectura Pels afers econòmics De La Santa Seu
* Prefectura De La Casa Papal (sovint referit a ella com l'Audiència)
* Oficina per a les celebracions litúrgiques del pontífex suprem
* Oficina D'estadística Central de l'església
* Comissions papals, de les que destaquem:
** Comissió Pontifical per al patrimoni de l'església
** Comissió Pontifical per a l'arqueologia sagrada
** Comissió Bíblica Pontifical
** Comissió Pontifical Ecclesia dei
** Comissió Pontifical per l'estat de Ciutat del Vaticà
Les comissions es classifiquen sovint no com a parts integrals de la Cúria Romana però si com a associades.
D'una manera similar trobem els Arxius Secrets Del Vaticà i la Biblioteca Apostòlica Del Vaticà que també estan connectats amb la Santa Seu.

## Enllaços externs

* Explicació dels dicasteris (anglès)
# Daniele Cesarano

Daniele Cesarano (* 1962 a Roma) és un guionista i director de cinema italià.

## Vida

Cesarano va treballar inicialment per a RAI i el 1989 va fer el seu primer llargmetratge basat en el seu propi llibre, el psicològic Giallo Obligo da giocare. Després va treballar com a guionista i ajudant de direcció. A partir del 2003 va treballar com a autor de diverses sèries de televisió d'èxit com R. I. S. o Romanzo criminale.
Cesarano és professor a la Scuola Internazionale Cinema e Televisione.

## Filmografia

* 1989: Obligo da giocare (com a director)
* 2007: R. I. S. – Die Sprache der Toten (sèrie de televisií)

## Referències

* ↑ Daniele Cesarano a Anica Academy
* ↑ Daniele Cesarano al web del NUCT
# Sinagoga Unida de Cardiff

La Sinagoga Unida de Cardiff (en gal·lès: Synagog Unedig Caerdydd) (en anglès:Cardiff United Synagogue) és la congregació ortodoxa jueva de Cardiff, capital de Gal·les, en el Regne Unit. Una comunitat jueva va existir a Cardiff des de 1841, quan el marquès de Bute va donar terres per a un cementiri jueu. La congregació, que és el resultat de la fusió de diverses congregacions històriques, té les seves arrels en l'antiga congregació hebrea, que va erigir un edifici per a la sinagoga del carrer Trinity, en 1853, i la sinagoga del carrer Bute de 1858.

## Referències

* ↑ http://www.glamro.gov.uk/check/Building%20of%20a%20Capital%202/A_Worship.html Arxivat 2009-09-07 a Wayback Machine.