# Test químic

En química, un test químic és un procediment qualitatiu o quantitatiu dissenyat per quantificar o provar l'existència d'un compost químic o un grup químic amb l'ajuda d'un reactiu específic.

## Propòsit

Les proves químiques poden tenir molts de propòsits, com ara:
* Determinar, o verificar que es compleixen els requisits d'una especificació, un reglament o un contracte.
* Decidir si un nou programa de desenvolupament de productes està anant en la direcció correcta: Demostrar una prova de concepte.
* Demostrar la utilitat d'una patent proposta.
* Determinar les interaccions d'una mostra amb altres substàncies conegudes.
* Determinar la composició d'una mostra.
* Proporcionar dades tècniques estandarditzades per a altres proves científiques, mediques i d'avaluació de la qualitat.
* Avaluar la idoneïtat per a l'ús final.
* Proporcionar una base per a la comunicació tècnica.
* Proporcionar un mitjà tècnic de comparació de diverses opcions.
* Proporcionar proves en procediments judicials.

## Proves bioquímiques

* Clinistrips, prova d'anàlisi quantitatiu del sucre en l'orina.
* Les proves d'assaig Kastle-Meyer per detectar la presència de sang.
* Les proves de salicitat són una categoria d'anàlisis de fàrmacs que se centren en la detecció d'acid acetilsalicílic.
* La tinció amb iode per detectar midó.
* Les proves de detecció de Van Slyke per aminoàcids específics.
* La prova de Zimmerman per detectar cetoesteroides.
* La prova de Seliwanoff per diferenciar entre aldosa i sucres cetosa.
* La prova de lípids: s'afegeix etanol a la mostra, i després d'agitar; s'afegir aigua a la solució, i s'agita de nou. Si el greix hi és present, el producte es torna blanquinós.
* La prova de Sakaguchi detecta la presència d'arginina en proteïnes.
* La reacció Hopkins Cole detecta la presència de triptòfan en proteïnes.
* La reacció 'nitroprusside' per la detectar la presència de grups tiol lliures de cisteïna en proteïnes.
* La reacció Sullivan detecta la presència de cisteïna i cistina en les proteïnes.
* La reacció Creditors-Rosenheim detecta la presència de triptòfan en proteïnes.
* La reacció Pauly per detectar la presència de la tirosina o histidina en proteïnes.
* La prova de Heller per detectar la presència d'albúmina en l'orina.
* La racció de Gmelin detecta la presència de pigments biliars en l'orina.
* La prova de fenc per detectar la presència de pigments biliars en orina.

### Reducció de sucres

* La prova de Barfoed detecta la reducció de polisacàrids o disacàrids.
* La reacció de Benedict detecta la reducció de sucres o aldehids.
* La solució de Fehling per detectar sucres reductors o aldehids, similar a la reacció de Benedict.
* La reacció de Molisch per detectar carbohidrats.
* La prova de Nylander per detectar sucres reductors.
* La prova de furfaral ràpid, per distingir entre glucosa i fructosa.

### Proteïnes i polipèptids

* Les proves d'assaig d'àcids bicinconinic per detectar proteïnes.
* Proves amb reactiu de Biuret per detectar proteïnes i polipèptids.
* L'assaig Bradford mesura proteïnes quantitativament.
* L'amilasa Phadebas per determinar l'activitat d'alfa-amilasa.

## Proves orgàniques

* Les proves d'assaig de Griess per detectar els compostos de nitrats orgànics.
* Les proves de Reacció de l'haloform per detectar la presència de cetones de metil, o compostos que poden ser oxidats a metil cetones.
* La prova Schiff detecta aldehids.
* Les proves de Tollens per detectar aldehids.
* Els assaig de Zeisel per a la determinació de la presència d'èsters o èters.
* El reactiu de Lucas es fa servir per diferenciar entre alcohols primaris, secundaris i terciaris.
* La prova del brom es fa servir per determinar la presència d'insaturacions o fenols.

## Proves inorgàniques

* Les proves amb clorur de bari per detectar sulfats.
* Les proves d'assaig de Beilstein per determinar halogenurs quantitativament.
* Les proves d'assaig bòrax per detetctar la presència de certs metalls.
* El mètode Carius per mesurar halògens halurs quantitativament.
* Els assajos a la flama per detectar ions metàl·lics.
* Les proves d'assaig Gilman per a la presència d'un reactiu de Grignard.
* El mètode Kjeldahl determina quantitativament la presència de nitrogen.
* El reactiu de Nessler per detectar la presència d'amoníac.
* La ninhidrina es fa servir per detectar l'amoníac i amines primàries.
* La prova del fosfat per determinar la presència de fosfat.
* Les proves de fusió de sodi per provar la presència de nitrogen, sofre i halurs en una mostra.
* Les proves de determinació de Zerewitinoff per a qualsevol hidrogen àcid.
* La prova d'Oddy per detectar àcids, aldehids i sulfurs.
* Les proves d'assaig de Ginzberg per detetctar la presència d'àcid clorhídric.
* Les proves d'assaig de Kelling per detectar la presència d'àcid làctic.

## Referències

* ↑ Historia de les proves Kastle–Meyer: L'any 1901, Joseph Hoeing Kastle i Oliver March Shedd als EUA van observar que el material biològic podia causar l'oxidació de fenolftalina a fenolftaleïnaen solucions lleugerament bàsiques. [Vegeu: Joseph H. Kastle and Oliver March Shedd (1901) "Phenolphthalin as a reagent for the oxidizing ferments," American Chemical Journal, 26 (6) : 526–539.] L'any 1903, Erich Meyer, a Alemanya, va observar que els glòbuls vermells també poden causar la reacció d'oxidació. [Vegeu: Erich Meyer (1903) "Beiträge zur Leukocytenfrage. Fermente der Leukocyten" [Contributions on the leukocyte question. Enzymes of the leukocytes], Münchener Medizinische Wochenschrift, 50 (35) : 1489–1493; vegeu especialment pp. 1492-1493.] L'any 1906, Kastle i Amoss van observar que l'hemoglobina de la sang era l'agent que causava la reacció [Vegeu: Joseph H. Kastle and Harold Lindsay Amoss, Variations in the Peroxidase Activity of the Blood in Health and Disease. US. Hygienic Laboratory Bulletin No. 31. (Washington, D.C.: U.S. Public Health and Marine Hospital Service, U.S. Gov't. Printing Office, 1906).] L'any 1909, Kastle va observar que el test era sensible a mostres de sang molt diluïdes. [Vegeu: Joseph H. Kastle, Chemical Tests for Blood. U.S. Hygienic Laboratory Bulletin No. 51. (Washington, D.C.: U.S. Public Health and Marine Hospital Service, U.S. Gov't. Printing Office, 1909).] Però, l'any 1908, Pozzi-Escot va observar que el test produïa falsos positius en resposta a un cert nombre de substàncies diferents a la sang. [Vegeu: Marius Emmanuel Pozzi-Escot (1908) "Emploi de la phénolphtaline comme réactif du sang [Use of phenolphthalin as a reagent for blood]," Bulletin des Sociétés Chimiques Belges, 22 (11) : 415–416.] Per a més detalls sobre la història del test Kastle–Meyer, vegeu: Robert E. Gaensslen, Sourcebook in Forensic Serology, Immunology, and Biochemistry (1989 edition) (Washington, D.C.: National Institute of Justice, U.S. Department of Justice, 1983), pages 103–105. Available on-line.
* ↑ «Iodine Test for Starch». [Consulta: 1r desembre 2015].
* ↑ Donald D. van Slyke (1910) "Eine Methode zur quantitativen Bestimmung der aliphatischen Aminogruppen; einige Anwenungen derselben in der Chemi der Proteine, des Harns und der Enzyme" (A method for the quantitative determination of aliphatic amino groups: some applications of it in the chemistry of proteins, urine, and enzymes), Berichte der Deutschen Chemischen Gesellschaft, 43 : 3170-3181.
* ↑ Hussey, A. S.; Maurer, J. E. «Modified Van Slyke Method for Microquantitative Determination of Aliphatic Amino Groups». Analytical Chemistry, 24, 10, 01-10-1952, pàg. 1642–1644. DOI: 10.1021/ac60070a043. ISSN: 0003-2700.
* ↑ «Electronic structure of [n.1.1]propellanes. PE (photoelectron) spectroscopic investigations». J. Org. Chem., 55, 2, 1990, pàg. 633–636. DOI: 10.1021/jo00289a044.
* ↑ Haskins, Arthur L.; Sherman, Alfred I.; Allen, Willard M. «Paper Chromatographic Separation and Ultraviolet Analysis of Commercially Prepared Progesterone». The Journal of Biological Chemistry, 182, 1, 1950, pàg. 429–438.
* ↑ Sakaguchi, S «Über eine neue Farbenreaktion von protein und arginin». J. Biochem. (Tokyo), 5, 1925, p. 25-31.
* ↑ R.A. Joshi. Question Bank of Biochemistry. New Age International, 2006, p. 64. ISBN 978-81-224-1736-4.
* ↑ Debajyoti Das. Biochemistry. Academic Publishers, 1980, p. 56. ISBN 978-93-80599-17-5.