OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# L'Energia (Palafrugell)

L'Energia és una obra amb elements eclèctics i modernistes de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici industrial destinat als mecanismes del servei elèctric de la població situat a l'extrem nord d'una finca, la resta de la qual és un ampli pati amb una paret alta que fa de tanca i que té restes de decoració només al front del c/ de Pi i Margall. El conjunt edificat consta de dos immobles separats. El més gran, al costat de ponent, consta de dos sectors. L'edifici més occidental és de nau única, d'una planta de molta alçada per tal de poder allotjar la maquinària. La planta és rectangular, presenta grans finestrals d'arc escarser amb reixes de forja ornades amb motius florals. La façana principal que dona al pati està coronada per un capcer rectangular decorat amb faixes ressaltades. La coberta és a doble vessant sobre estructura metàl·lica. L'altre sector és de dues plantes amb finestres rectangulars, les del primer pis geminades per un pilar. L'edifici presenta un remat de barana, elements decoratius de rajola vidriada i terrassa superior. La construcció de més a llevant és una gran nau de planta rectangular, obertures d'arc escarser i teulada a doble vessant.
L'actual edificació és fruit de diferents alteracions del projecte original. Aquest contempla un cos superior, una altra torre quadrangular amb prominent coberta de piràmide. Aquest element ha desaparegut, com la portalada de la tanca del pati i la porta de forja i fanals decorats. De fet, l'únic sector edificat que manté la seva imatge original és la gran nau que ocupa l'extrem oest del conjunt.

## Història

El projecte és signat per l'arquitecte Pere Domènech i la sol·licitud d'obra per Leopold GIL i LLOPART, de Barcelona que figura com a propietari.

## Referències

* 1 2 3 «L'Energia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Capoeta baliki

Capoeta baliki és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 20,2 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Turquia.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Turan, D., M. Kottelat, F.G. Ekmekçi i H.O. Imamoglu, 2006. A revirew of Capoeta tinca, with descriptions of two new species from Turkey (Teleostei: Cyprinidae). Rev. Suisse de Zoologie 113(2):421-436.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Abu-Ubayda Abd-al-Hamid al-Janawaní

Abu-Ubayda Abd-al-Hamid al-Janawaní fou imam-governador del Jabal Nafusa pels rustàmides de Tahert.
Era originari de la zona de Djadu i quan l'imam rustàmida Abd-al-Wahhab ibn Abd-ar-Rahman ibn Rustam va visitar el Jabal Nafusa el 811-812 ja gaudia de prestigi. A la mort del cap del país Abu-l-Hàssan Ayyub, fou escollit com a cap i confirmat per l'imam rustàmida (vers 822). Va ser governador durant la major part de l'imamat d'Al-Àflah ibn Abd-al-Wahhab (823-871) amb seu a Ijnawun la seva vila natal.
Durant el seu govern va estar ocupat en fer la guerra a Khàlaf ibn as-Samh, net de l'antic imam ibadita d'Ifríqiya Abu-l-Khattab Abd-al-Al·lah al-Maafirí al que va derrotar el 835/836.
# Coll de la Vaca (Gratallops)

El Coll de la Vaca és una muntanya de 381 m que es troba al terme municipal de Gratallops, a la comarca catalana del Priorat.
Està situada poc més d'un quilòmetre al nord de la població de Gratallops, a ponent de la carretera T-710 i de la partida de la Capelleta i al nord de la de los Socarrats.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Saint-Pierre-des-Jonquières

Saint-Pierre-des-Jonquières és un municipi francès situat al departament del Sena Marítim i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 121 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Pierre-des-Jonquières era de 121 persones. Hi havia 36 famílies de les quals 12 eren unipersonals (12 dones vivint soles i 12 dones vivint soles), 12 parelles sense fills, 8 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 52 habitatges, 45 eren l'habitatge principal de la família, 5 eren segones residències i 2 estaven desocupats. Tots els 52 habitatges eren cases. Dels 45 habitatges principals, 38 estaven ocupats pels seus propietaris, 5 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 5 en tenien tres, 16 en tenien quatre i 23 en tenien cinc o més. 25 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 17 habitatges hi havia un automòbil i a 19 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Pierre-des-Jonquières el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 8 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 12 | 45 a 49 | 4 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 4 |
| 4 | 15 a 19 | 8 |
| 0 | 10 a 14 | 12 |
| 8 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 74 persones, 47 eren actives i 27 eren inactives. De les 47 persones actives 43 estaven ocupades (25 homes i 18 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 27 persones inactives 8 estaven jubilades, 9 estaven estudiant i 10 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Saint-Pierre-des-Jonquières hi havia 10 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 642 hectàrees.

## Equipaments sanitaris i escolars

El 2009 hi havia una escola elemental integrada dins d'un grup escolar amb les comunes properes formant una escola dispersa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Pierre-des-Jonquières a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Pierre-des-Jonquières a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# James Tarkowski

James Alan Tarkowski (19 de novembre de 1992) és un futbolista professional anglès que juga de defensa central pel Burnley FC i per l'equip nacional anglés.

## Referències

* ↑ «James Tarkowski». Burnley F.C.. Arxivat de l'original el 2019-08-24. [Consulta: 28 març 2018].
# Dorieu

Dorieu és el nom dels següents personatges:
* Doreu d'Esparta, príncep espartà
* Doreu o Dorieu de Rodes, atleta i militar grec
* Doreu, poeta grec
# Luiz Felipe Lampreia

Luiz Felipe Palmeira Lampreia (Rio de Janeiro, 19 d'octubre de 1941-ibídem, 2 de febrer de 2016) va ser un sociòleg i diplomàtic brasiler.
Va ser ambaixador a Paramaribo (Surinam), a Lisboa (Portugal) i a Ginebra (OMC i altres organismes internacionals). Va ser a més Secretari General del Palau d'Itamaraty (1992-1993) i Ministre de Relacions Exteriors al govern de Fernando Henrique Cardoso entre 1995 i 2001.
Va exercir com a ambaixador i professor associat de Relacions Internacionals en l'Escola Superior de Propaganda e Marketing de Rio.

## Referències

* ↑ «L'excanceller brasiler Luiz Felipe Lampreia mor als 74 anys». W Radio, 02-02-2016 [Consulta: 2 febrer 2016]. Arxivat 2016-02-03 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-02-03. [Consulta: 16 abril 2016].
# L'Anunciació (El Greco, Museu Belles Arts de Bilbao)

L'Anunciació a la Verge María, que es troba al Museu de Belles Arts de Bilbao, és una obra d'El Greco, amb probable participación de l'obrador d'aquest mestre.

## Tema

L'Anunciació és l'episodi que relata l'aparició de l'arcàngel Gabriel, per tal d'anunciar a la Verge Maria que seria mare de Jesús per obra de l'Esperit Sant. Aquest episodi només està referit a l'Evangeli segons Lluc, a Lc.1:26-38.

## Anàlisi

Oli sobre llenç; 113 x 65 cm.; 1596-1600; Museu de Belles Arts de Bilbao.
La majoria dels crítics consideren aquesta obra autèntica d'El Greco. Tanmateix, Harold Wethey hi veu la participación de l'obrador del mestre. Les desraonades lletres de la llenca de tela blanca no formen una signatura.
Aquest llenç és una rèplica (potser un esbós) de L'Anunciació (Retaule de María de Aragón) i sembla ésser el company de L'Adoració dels pastors (Galeria Nacional de Roma) i del pendant d'aquest, El Baptisme de Crist (Galeria Nacional de Roma) El colorit segueix el mateix esquema que el del gran llenç del Museu del Prado, però és menys brillant.

## Procedència

* Probablement procedeix de la Condesa de Quinto.
* Venda a París, l'any 1862, número 63, amb les dimensions 111 x 66 cm.
* Diputació Foral de Biscaia

## Vegeu també

* L'Anunciació (El Greco, MNAC)
* L'Anunciació (Retaules de l'Hospital de Tavera)
* L'Anunciació (Toledo, Ohio)
* L'Anunciació (versions del llenç de Toledo,Ohio)
* L'Anunciació (1598, Museu Thyssen)

## Referències

* ↑ Frati, Tiziana. Obra citada, p. 111.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 49.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Frati, Tiziana; La obra pictórica completa de El Greco ; Noguer Rizzoli Editores; Milán-Barcelona-1970
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
# Coixinet tèrmicament conductor

En informàtica i electrònica, els coixinets tèrmics (també anomenats coixinet tèrmicament conductor o coixinet d'interfície tèrmica) són rectangles preformats de material sòlid (sovint cera de parafina o silicona) que es troben habitualment a la part inferior dels dissipadors de calor per ajudar a la conducció de la calor lluny del component que es refreda (com una CPU o un altre xip) i al dissipador de calor (generalment fet d'alumini o coure). Els coixinets tèrmics i el compost tèrmic s'utilitzen per omplir els buits d'aire causats per superfícies imperfectament planes o llises que haurien d'estar en contacte tèrmic; no serien necessaris entre superfícies perfectament planes i llises. Els coixinets tèrmics són relativament ferms a temperatura ambient, però es tornen tous i són capaços d'omplir els buits a temperatures més altes.
És una alternativa a la pasta tèrmica per utilitzar-la com a material d'interfície tèrmica. AMD i Intel han inclòs coixinets tèrmics a la part inferior dels dissipadors de calor que s'envien amb alguns dels seus processadors, ja que són més nets i generalment més fàcils d'instal·lar. Tanmateix, els coixinets tèrmics condueixen la calor de manera menys efectiva que una quantitat mínima de pasta tèrmica.

## Referències

* ↑ «Thermally Conductive Pads» (en anglès). [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ Maryam, Afifa. «Thermal Pad: Everything You Need to Know» (en anglès americà), 08-05-2021. [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ «Thermal GAP PAD® Materials» (en anglès americà). [Consulta: 14 gener 2024].
* ↑ «Thermal Pads | How it works, Application & Advantages» (en anglès americà), 26-10-2023. [Consulta: 14 gener 2024].
# Sant Martí de la Guingueta

Sant Martí de la Guingueta ´és l'actual església parroquial del poble i terme de la Guingueta d'Ix), a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
Està situada a la zona nord del poble de la Guingueta d'Ix, però molt a prop de la carretera on s'originà el poble i a ponent de la plaça on hi ha la Casa del Comú. És al carrer de l'Església, entre aquest carrer i el de la Cerdanya.
És un edifici d'una sola nau, orientat de nord a sud, amb campanar d'espadanya damunt de porta, a la façana meridional, que s'obre al carrer de l'Església. Fou construït en estil neoromànic a darreries del segle xix.

## Referències

* ↑ Sant Martí de la Guingueta en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «74 - La Guingueta d'Ix». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Cerd 70. Sant Martí de la Guingueta». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «La Guingueta d'Ix». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Drugmanita

La drugmanita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom en honor del mineralogista belga J. Drugman (Brussel·les, 28 de maig de 1875 - 1 de juliol de 1950). Va treballar al Reial Institut Belga de Ciències Naturals i va ser un col·leccionista de minerals amb un interès especial per les macles.

## Característiques

La drugmanita és un fosfat de fórmula química Pb(Fe$^{3+}$,Al)₂(PO₄)₂(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la drugmanita pertany a «08.BH: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: thadeuïta, durangita, isokita, lacroixita, maxwellita, panasqueiraïta, tilasita, bjarebyita, cirrolita, kulanita, penikisita, perloffita, johntomaïta, bertossaïta, palermoïta, carminita, sewardita, adelita, arsendescloizita, austinita, cobaltaustinita, conicalcita, duftita, gabrielsonita, nickelaustinita, tangeïta, gottlobita, hermannroseïta, čechita, descloizita, mottramita, pirobelonita, bayldonita, vesignieïta, paganoïta, jagowerita, carlgieseckeïta-(Nd), attakolita i leningradita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la localitat de Richelle, a Visé (Província de Lieja, Bèlgica). Posteriorment també ha estat descrita a la mina Neue Hoffnung (Alemanya), a la localitat d'Akrotiri (Grècia) i al dipòsit de Canaan (Hondures).

## Referències

* ↑ «Drugmanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 maig 2019].
# Jerònim d'Elis

Jerònim d'Elis (en llatí Hieronymus, en grec antic Ἱερώνυμος) fou un oficial (lochagos) a l'exèrcit dels deu mil, que és esmentat per Xenofont com un dels que va prendre part activa a la discussió que va seguir a la mort de Clearc i altres generals, i en altres ocasions durant la retirada.

## Referències

* ↑ Xenofont, Anàbasi III, 1.34, VI, 2.10-Z3, VII, 1-Z2.32, 4.18.
# Josep Lluís Sorribes i Mur

Josep Lluís Sorribes i Mur (Benijòfar) és un professor d'educació primària i polític valencià.
Va estudiar a la Universitat de València on va obtenir el doctorat el 1979.
Fou conseller del Consell predemocràtic i candidat a la llista d'UCD a les eleccions generals de 1977. Al Consell ocupà els càrrecs de Conseller d'Obres Públiques i Urbanisme, Transports i Benestar Social i Turisme entre el mes de setembre de 1980 i setembre de 1981. Conseller adjunt a la Presidència entre setembre de 1981 i novembre de 1982 en el Consell presidit per Enric Monsonís. Fou Conseller sense cartera entre novembre de 1982 i juny de 1983. El 1978 era president provincial d'UCD.

## Referències

* ↑ «Desarrollo capitalista y proceso de urbanización en el País Valenciano (1960-1975)». Centre valencià d'estudis i d'investigació.
* ↑ «Octavo gobierno Preautonómico (UCD) de 01/10/1980 a 15/06/1981» (en castellà). Portal de informació Argos. Generalitat Valenciana. Arxivat de l'original el 2013-10-21. [Consulta: 7 juny 2019].
* ↑ Desarrollo capitalista y proceso de urbanización en el País Valenciano. Valencia: Institución Alfonso el Magnánimo, 1985, p. 354 (Politècnica). ISBN 8400058917.
# Jim Fitzpatrick

Jim Fitzpatrick (Dublín, Irlanda, 1946) és un artista irlandès famós pels seus treballs d'art folk de la seva terra natal. Potser la seva obra més famosa sigui el retrat del Che Guevara creat el 1968 per Fitzpatrick, i basat en la fotografia titulada Guerrillero heroico que va fer Alberto Korda el març de 1960.
El 1978, va escriure i va il·lustrar, d'una manera molt pròdiga, l'obra titulada The Book of Conquest (El llibre de les Conquestes), que tornava a narrar un cicle de mites irlandesos, el Leabhar Ghabhála Érenn. S'explicava la llegenda basada per una sèrie d'excepcionalment detallades il·lustracions que ajustades amb el text dels fets ajudaven enormement la comprensió del mite.
Aquest llibre està ple de complexos símbols celtes amb formes d'espiral. A aquesta obra va seguir The Silver Arm, en què es narraven alguns capítols de la mitologia irlandesa. Va començar a treballar en un tercer volum titulat The Son of the Sun el 2004, però el cert és que mai no va arribar a ésser publicat.
També ha estat productor d'altres artistes i músics com a Thin Lizzy (Un grup d'Hard rock de Dublín, del qual el seu líder és Phil Lynott, un bon amic de Fitzpatrick) o Sinéad O'Connor en el seu disc "Faith and Courage" el 2000. També ha produït a The Darkness, el 2003, el seu single "Christmas Time (Don't Let The Bells End)", en el qual Jim va participar amb el seu fill Conánn.

## Obres seves

* The Book of Conquests 1978 p/b ISBN 0-525-47511-7, 1991 p/b ISBN 0-905895-14-2
* The Silver Arm (1981) ISBN 1-85028-081-9
* The Children of Lir (with Michael Scott) (1992) ISBN 0-7497-0888-3

## Referències

* ↑ Holmes, Stephanie «Che: The icon and the ad» (en anglès). BBC News, 05-10-2007 [Consulta: 25 gener 2013].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Joaquín María Argamasilla de la Cerda y Elío

Joaquín María Argamasilla de la Cerda y Elío (Madrid, 4 d'abril de 1905-1985) va ser l'XI marquès de Santacara, però és més conegut per al·legar en la dècada dels 1920 una suposada capacitat per veure a través d'objectes opacs, per a això va fer una sèrie de demostracions que van convèncer a personatges il·lustres de l'època com Valle-Inclán, Ramón y Cajal o el metge Charles Robert Richet. Tanmateix, no va convèncer Houdini, qui el va desemmascarar com a farsant en 1924.

## Vida

Joaquín Argamasilla va ser encoratjat en la seva carrera parapsicològica pel seu pare, Joaquin José Javier Argamasilla de La Cerda y Bayona, X marquès de Santa Cara, qui estava convençut que el seu fill posseïa una habilitat anomenada metasomoscòpia, la capacitat de veure a través dels cossos opacs. Aviat comença a fer demostracions de la seva poder llegint fulles de paper ficades dins de caixes hermètiques o endevinant l'hora de rellotges (prèviament manipulats) també col·locats en llocs tancats. Entre el públic d'aquests espectacles es troba Valle-Inclán, qui era amic del pare del psíquic i va arribar a convèncer-se dels poders del jove.
La seva fama el va portar en 1924 a l'Hotel Pennsylvania de Nova York, on es va disposar a fer una demostració dels seus poders davant el públic nord-americà. Un dels assistents que no va quedar en absolut impressionat per Argamasilla va ser el mag Houdini, qui es va adonar d'alguns detalls que feien pensar que es tractava d'un truc de prestidigitació com per exemple que se situés sempre prop d'una finestra per tenir bona il·luminació, l'ús de tècniques per veure a través de l'embenatge o petites obertures a les caixes (Argamasilla va ser incapaç de replicar el truc quan se li va demanar fer-ho amb caixes que no fossin de la seva propietat)
Després d'aquest fet va quedar desacreditat i es retirà del món de l'espectacle. En 1947 es va casar amb Josefina Gonzalez de Careaga y Urigüen i en 1959 heretà el títol de marquès. De 1952 a 1955 fou director general de teatre.

## En la ficció

Una versió ficcionalitzada de la trobada d'Argamasilla i Houdini (en la qual els poders d'Argamasilla resulten ser autèntics) apareix en l'episodi 14 de la sèrie espanyola El ministerio del tiempo

## Referències

* ↑ Joaquín María Argamasilla a geneall.net
* ↑ Valle-Inclán, Harry Houdini y el hombre que tenía rayos X en los ojos en ramonmayrata.com
* ↑ El español con Raxos X que desafió a Houdini en abc.es
* ↑ El español con visión de rayos X a magonia.es
* ↑ «'El Ministerio del Tiempo' viaja al Nueva York de Houdini en 'Tiempo de magia'». RTVE [Consulta: 18 març 2016].
# Josep Prat Piera

Josep Prat Piera (Sarrià, 1 de febrer de 1898 - Manresa, 1987) fou un advocat, periodista i polític. Estudià dret a la Universitat de Barcelona. El 1924 s'establí a Manresa per exercir d'advocat. Durant vint-i-tres anys presidí el Centre Carlí manresà. Com a periodista fou redactor del setmanari Seny i del diari Pàtria, tots dos tradicionalistes. Va ser el president de l'Associació de la Premsa de Manresa i Comarca durant vuit anys. Va presidir la Lliga de la Perseverança. A més, va fundar l'Associació de Xofers i la Mútua de Propietaris de Finques Rústiques. Al llarg de la República va mantenir una gran activitat política. Va ser regidor a l'Ajuntament de Manresa presidit per Francesc Marcet. Arran dels Fets del sis d'octubre va ser segon tinent alcalde i regidor de Governació. A les eleccions del febrer del 1936, fou candidat a Corts pel Front Català d'Ordre. Va fugir de Manresa a finals de 1937 i es va incorporant al Terç de Requetès de Montserrat, del qual en fou fundador. Durant el franquisme es va dedicar a la seva professió d'advocat. A principis de la dècada de 1960 era cap regional de la Comunió Tradicionalista a Catalunya.

## Referències

* ↑ «Padró general d'habitants de Sarrià de 1915» (en castellà). FamilySearch, 27-01-1916. [Consulta: 5 octubre 2008].
* ↑ Joaquim Aloy, Jordi Basiana i Pere Gasol La República a Manresa en un clic (1931-1936)
* ↑ Caspistegui Gorasurreta, Francisco Javier. El naufragio de las ortodoxias. El carlismo (1962-1977). EUNSA, 1997, p. 81.
* ↑ Solé i Sabaté, Josep Maria. Literatura, cultura i carlisme. Columna, 1995, p. 311.