OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Camallarg

Els camallargs formaven un antic ordre (Grallae) que agrupava ocells amb les potes i el coll llargs. Aquesta denominació no té actualment valor taxonòmic però se segueix utilitzant com a descripció morfològica i ecològica. Responen a aquesta denominació aus de grups diversos com els agrons i martinets, les cigonyes, els flamencs, els ibis, les becades, els corriols i territs o les grues. Viuen o s'alimenten en medis d'aigües somes, continentals o litorals, i en general són migratoris.
L'ordre dels camallargs o Grallae (nom llatí que significa 'xanques') era un dels sis ordres d'ocells establerts per Linné en la seva sistemàtica, basada en la forma del bec i les característiques de les potes, i recollida a la seva obra Systema Naturae. Classificacions posteriors, com les de Heinrich Rudolf Schinz, Eduard Friedrich Poeppig, Johann Friedrich Naumann, Johann Jakob Kaup o Georges Cuvier utilitzen encara la forma característica de les potes dels camallargs per classificar-los. Tanmateix, aquest tàxon ha acabat per esdevenir obsolet, davant el creixent ús de taxonomies cladístiques, ja que és clarament polifilètic. En efecte, les potes, colls i becs llargs del camallargs no corresponen a caràcters heretats d'un avantpassat comú sinó que són fruit de la convergència evolutiva, reflecteixen l'adaptació de línies evolutives independents a la vida i l'alimentació en aiguamolls, estanys, ribes i costes d'aigües somes. La classificació de diversos grups de camallargs és encara discutida, com exemplifica la recent reclassificació de l'ordre dels cicònids.

## Referències

* ↑ «Camallargs». Enciclopèdia Catalana. Enciclopèdia Catalana, SAU. [Consulta: 11 febrer 2013, nova adreça: 25 març 2017.]
* ↑ «Grups d'aus». Les aus del Delta de l'Ebre. Diputació de Tarragona. [Consulta: 11 febrer 2013].
* ↑ Llobet i François, Toni «Cigonyes, agrons i altres camallargs dels Països Catalans» (pòster, pdf). Presència. Revista Presència i Obra Social de la Caixa de Catalunya, 2010 [Consulta: 11 febrer 2013].
* ↑ Clements, J. F., T. S. Schulenberg, M. J. Iliff, B.L. Sullivan, and C. L. Wood. 2010. The Clements checklist of birds of the world: Version 6.5. Cornell University Press. Downloadable from Cornell Lab of Ornithology
* ↑ Peterson, A. P. 2010. Birds of the World -- current valid scientific avian names. Consultat al febrer de 2013.
# Ziegfeld Follies

Ziegfeld Follies és una pel·lícula musical americana de Vincente Minnelli rodada el 1946. Inspirada en la comèdia musical del mateix nom.

## Argument

Ziegfeld vol muntar un últim i grandiós espectacle per coronar la seva magnífica carrera. Hi reunirà les seves principals estrelles.

## Repartiment

* William Powell: Florenz Ziegfeld
* Fred Astaire: Raffles/Tai Long/el cavaller a The Babbit and the Bromide
* Gene Kelly: un cavaller a The Babbit and the Bromide
* Judy Garland: l'estrella a A great Lady has an interview
* Lucille Bremer: Moy Ling
* Lucille Ball
* Esther Williams
* Cyd Charisse: una ballarina
* Kathryn Grayson
* Lena Horne
* Red Skelton
* Fanny Brice: Norma a Sweepstakes tickets
* Virginia O'Brien
* Victor Moore: el client de l'advocat
* Peter Lawford: Porky (veu)

## Rebuda

The New York Times;"els números millors de la pel·lícula [-] són un parell de satires comiques, especialment una feta per Red Skelton. Fanny Brice fa de mestressa de casa del Bronx bastant [-] divertida. Judy Garland també està divertida com a reina del cinema que dona una entrevista. Ziegfeld Les follies és entretinguda - i és el que vol ser!" (Bosley Crowther).
Newsweek;"Com a mínim tres dels números destacarien en qualsevol ressenya en escena i pantalla. En Una senyora gran té una Entrevista, Judy Garland, amb sis homes, mostra un inesperat saber fer per la sàtira ocupacional. Amb Números Sisplau Keenan Wynn demostra, un cop més, que és un dels comediants principals de Hollywood. Però el ball és a El Babbitt i el Bromur [-] Fred Astaire i Gene Kelly fan i desfan per una foto finish"

## Box Office

Segons la MGM la pel·lícula va guanyar 3.569.000$ Als EUA i Canadà i 1.775.000$ A la resta- però a causa del seu alt cost va incórrer en una pèrdua per l'estudi de 269.000$.

## Premis

* 1947. Millor comèdia musical al Festival Internacional de Cinema de Canes

## Referències

* ↑ «Ziegfeld Follies». The New York Times.
* ↑ The Films of Judy Garland, Joe Morella and Edward Epstein, p.134
* ↑ "The Eddie Mannix Ledger".
* ↑ Variety. Variety (Gener 1947). New York, NY: Variety Publishing Company, 1947.
# Can Margarit (Sant Esteve Sesrovires)

Can Margarit és un mas al terme municipal de Sant Esteve Sesrovires (Baix Llobregat) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Probablement ja existia, com a mínim d'ençà el segle xviii. Va ser reformada a finals del segle xix o inicis del xx. A redós seu va sorgir un veïnat al qual dona el nom. Edificació de planta rectangular, amb coberta de teules a dues vessants i una torre mirador de planta rectangular, amb dues finestretes bessones a cada cara de cada pis, i acabada en merlets. Dalt de tot té una petita llanterna amb coberta piramidal.

## Història

* ↑ «Can Margarit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Can Margenat (Llinars del Vallès)

Can Margenat és una obra de Llinars del Vallès (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt format per tres edificis units. L'antiga rectoria de Sant Joan conserva una finestra conopial amb la data de 1553. Al costat, Can Margenat conserva dues crugies de l'antiga masia i l'altra crugia és on s'ha construït Can Bartomeu. Can Margenat té un portal dovellat i una finestra conopial amb dos escuts, i és coberta a dos vessants. Can Bartomeu és una construcció amb elements formals de caràcter eclèctic, de planta rectangular, capcer sinuós i orientada a ponent.

## Història

Can Margenat i la rectoria són dos edificis del segle xvi segons ens indica la seva tipologia i la inscripció del 1553. Els Margenat estan documentats en el fogatge de 1553.
Can Bartomeu porta la inscripció de 1906, aquesta nova construcció aprofita part de Can Margenat.

## Referències

* 1 2 3 «Can Margenat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Campionat del Món de Trial 1997

La temporada de 1997 del Campionat del Món de trial fou la 23a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 10 proves puntuables, celebrades entre el 5 d'abril i el 7 de setembre. La prova inaugural, de dos dies de durada, fou el Trial de Sant Llorenç -disputat a Sant Fruitós de Bages- que tornava a ser puntuable després d'un parèntesi de dos anys.
Aquella temporada, Dougie Lampkin guanyà el primer dels seus 7 campionats mundials consecutius, que juntament amb els seus 5 campionats mundials de trial indoor consecutius el situen com al segon pilot amb més títols mundials en la història del trial, darrere de Toni Bou amb 16 (a data de setembre de 2014).

## Canvis en les proves puntuables

L'any 1997 entrà en vigor el nou sistema de proves puntuables que n'establia la duració en dos dies, no com fins aleshores que era d'un dia. Cada Gran Premi de trial constava doncs de dues curses, normalment una dissabte i l'altra diumenge. Aquest sistema durà fins a l'any 2003 inclòs. A partir del 2004 l'organització de cada prova pot decidir si serà d'un o de dos dies, i de fet actualment ja són majoria els Grans Premis que es corren en un sol dia.

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Dougie Lampkin | Beta | 350 |
| 2 | Marc Colomer | Montesa | 301 |
| 3 | Kenichi Kuroyama | Beta | 230 |
| 4 | Takahisa Fujinami | Honda | 224 |
| 5 | Jordi Tarrés | Gas Gas | 188 |
| 6 | David Cobos | Gas Gas | 178 |
| 7 | Steve Colley | Gas Gas | 160 |
| 8 | Tommi Ahvala | Fantic/Montesa | 149 |
| 9 | Graham Jarvis | Scorpa | 143 |
| 10 | Bruno Camozzi | Beta | 135 |

## Referències

* ↑ «Lampkin, primer líder» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 06-04-1997. [Consulta: 20 febrer 2011].
* ↑ Egea, Alfonso; Ramos, Javier; Izquierdo, Maria Vanessa; Murillo, Juan José; García, Óscar. «La puntuación». A: Fraile, Maria José (Directora). Atlas visual de los deportes (en castellà). Vol. 5. L'Eliana: Producciones Editoriales Clannad, 2000, p. 40. ISBN 84-95664-05-4.
* «FIM Trial World Championship. 1997» (en anglès). trialonline.org. Arxivat de l'original el 13 de juny 2013. [Consulta: 20 febrer 2011].
# Amira Hass

Amira Hass (Jersusalem, Israel, 28 de juny de 1956) és una periodista israeliana. El 1993 es va instal·lar a Gaza i des de 1997 viu a Ramal·lah, Cisjordània, convertint-se en la primera periodista israeliana resident en els territoris ocupats.
Des de Ramal·lah, ha treballat com a corresponsal del diari israelià Haaretz. Ha escrit sobre l'ocupació israeliana i la societat palestina des de 1991. És autora del llibre Cròniques de Ramal·lah (2005), testimoni excepcional de la realitat dels territoris ocupats, que ha estat traduït a cinc idiomes. També ha publicat Drinking the Sea at Gaza (2000) i Domani andra peggio (2004), un recull de les columnes que escriu per al setmanari italià Internazionale.

## Referències

* ↑ «Amira Hass, la única reportera israelí que vive en Palestina» (en castellà). Lamarea.com, 27-08-2019. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ «Amira Hass». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 13 abril 2016].
# HARPS

HARPS és un acrònim per Cercador de Planetes per Velocitat Radial d'Alta Precisió (High Accuracy Radial velocity Planet Searcher, en anglès). És un espectrògraf Echelle d'alta precisió instal·lat el 2002 al Telescopi de 3,6 metres d'ESO a l'Observatori de La Silla, Xile. Les seves primeres observacions es van realitzar el febrer de 2003. És un espectrògraf de velocitat radial de segona generació, basat en les experiències assolides amb els instruments Elodie i Coralia.
Va ser construït inicialment per dur a terme una recerca que involucraria milers d'estrelles.

## Característiques

Podeu obtenir precisions de 0,97 m/s (3.5 km/h), sent un dos instruments que poden aconseguir aquest nivell de precisió en la Terra, gràcies a un disseny en què l'estrella objectiu i un espectre de referència d'una làmpada de tori són observats simultàniament usant dos menjars de fibra òptica idèntiques, a més d'un alt grau d'atenció a l'estabilitat mecànica, ja que l'instrument es troba sobre una cambra de buit, que té una temperatura controlada fins per variacions de 0.01C. L'exactitud de l'instrument és tal que es va obtenir la millor mesura obtindre l'espectre del tori. Per tot això, la detecció de planetes està limitada per les pulsacions de les estrelles observades més que per l'instrument en si.
L'investigador principal en HARPS és Michel Major, que treballa amb Didier Queloz. El descobriment del planeta Gliese 581 c, el més probable candidat per a albergar vida extraterrestre fins al moment, va ser fet per Stéphane Udry del Observatori de Ginebra.

## Llista de descobriments

* HD 330075 b , (10 de febrer de 2004)
* Mi Arae c , (25 d'agost de 2004)
* Gliese 876 d , (13 de juny de 2005)
* HD 93083 b , (2005)
* HD 101930 b , (2005)
* HD 102117 b , (2005)
* HD 4308 b , (2005)
* HD 69830 b , (18 de maig de 2006)
* HD 69830 c , (18 de maig de 2006)
* HD 69830 d , (18 de maig de 2006)
* Gliese 581 c , (23 d'abril de 2007)
* Gliese 581 d , (23 d'abril de 2007)
* HD 40307 b , (juny 2008)
* HD 40307 c , (juny 2008)
* HD 40307 d , (juny 2008)
* Gliese 581 i , (abril 2009)
L'octubre del 2009, el descobriment de 32 planetes extrasolars addicionals va ser anunciat per l'ESO, per a un total de 75 exoplanetes observats per primera per HARPS.

## Fonts

* Home Page
* The Exoplanet Hunter HARPS: unequalled accuracy and perspectives towards 1cm/s precisió - conté una llista amb els candidats de la investigació de 2005.
* New Planet-Hunting Technology Accelerate Discovery of Exo-Planets & Solar Systems. Daily Galaxy [Consulta: 19 octubre 2008]. Arxivat 2008-10-07 a Wayback Machine.
* Astronomers discover 4 new Planets. NASA [Consulta: 19 octubre 2008]. Arxivat 2008-09-17 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 http://www.cnn.com/2009/TECH/science/10/19/space.new.planets/index.html
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-10-22. [Consulta: 15 juliol 2010].
# Iveta Pole

Iveta Pole (Liepāja, RSS de Letònia, 11 de gener de 1981) és una actriu de cinema i teatre letona.
Vinculada al Teatre Nou de Riga dirigit per Alvis Hermanis, va participar en la interpretació d'algunes obres com: Latvian Stories (2004, director Alvis Hermanis), Ice (2006, director Alvis Hermanis), Sound of Silence (2007, director Alvis Hermanis) i Look Back In Anger (2008, director Varis Pinkis). A nivell cinematogràfic, va rebre en dues ocasions el premi nacional letó Lielais Kristaps a la millor actriu. La primera vegada fou l'any 2007 per Monotonija i la segona vegada l'any 2012 per Kolka Cool.

## Filmografia

| Any | Pel·lícula | Paper |
| 2007 | Monotonija | Ilze |
| 2011 | Kolka Cool | Simona |

## Referències

* ↑ «Jaunais Rigas Teatris - Iveta Pole» (en letó). JRT.lv. Arxivat de l'original el 22 juliol 2011. [Consulta: 23 maig 2022].
# Síndrome de pseudoexfoliació

La síndrome de pseudoexfoliació consisteix en el dipòsit d'una substància (una microfibra d'elastina) per tot el cos, d'aspecte blanc fibrilo-granular, que a nivell ocular es diposita sobre la càpsula anterior del cristal·lí i la xarxa trabecular, Va ser descrita per primera vegada per Lindberg en 1917.

## Etiologia

És un trastorn genetico-hereditari. Un estudi realitzat a Islàndia i Suècia s'ha associat aquesta síndrome amb un polimorfisme genètic en LOXL1.

## Epidemiologia

En ser ocasionat per un dipòsit, les seves manifestacions clíniques, que rarament apareixen abans dels 50 anys, augmenten a partir d'aquesta edat (doblant-se cada 10 anys). És més prevalent a Islàndia i Escandinàvia, i es considera com la més comuna de les causes secundàries (identificables) de glaucoma.

## Clínica

El dipòsit a nivell de la xarxa trabecular dificulta el drenatge de l'humor aquós, i pot conduir a glaucoma d'angle obert. Pot complicar la intervenció de cataracta, havent-se relacionat amb la síndrome de l'iris flàccid intraoperatori.

## Referències

* 1 2 3 Damji, Karim F. «Progress in understanding pseudoexfoliation syndrome and pseudoexfoliation-associated glaucoma». Canadian Journal of Ophthalmology, vol. 42, 5, October 2007, pàg. 657-658. DOI: 10.3129/i07-158 [Consulta: 19 abril 2009].
* ↑ {Robert Ritch. Exfoliation Syndrome: Clinical Findings and Occurrence in Patients with Occludable Angles }
# Wadsleyita

La wadsleyita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom en honor de David Arthur Wadsley (1918-1969), químic i cristal·lògraf australià, per les seves contribucions significatives a la cristal·lografia, incloent el concepte de cisallament cristal·logràfic.

## Característiques

La wadsleyita és un sorosilicat de fórmula química (Mg,Fe$^{2+}$)₂(SiO₄). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1982. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. És el polimorf ortoròmbic, d'alta pressió de la ringwoodita i la forsterita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la wadsleyita pertany a «09.BE - Estructures de sorosilicats, amb grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: hennomartinita, lawsonita, noelbensonita, itoigawaïta, ilvaïta, manganilvaïta, suolunita, jaffeïta, fresnoïta, baghdadita, burpalita, cuspidina, hiortdahlita, janhaugita, låvenita, niocalita, normandita, wöhlerita, hiortdahlita I, marianoïta, mosandrita, nacareniobsita-(Ce), götzenita, hainita, rosenbuschita, kochita, dovyrenita, baritolamprofil·lita, ericssonita, lamprofil·lita, ericssonita-2O, seidozerita, nabalamprofil·lita, grenmarita, schüllerita, lileyita, murmanita, epistolita, lomonossovita, vuonnemita, sobolevita, innelita, fosfoinnelita, yoshimuraïta, quadrufita, polifita, bornemanita, xkatulkalita, bafertisita, hejtmanita, bykovaïta, nechelyustovita, delindeïta, bussenita, jinshajiangita, perraultita, surkhobita, karnasurtita-(Ce), perrierita-(Ce), estronciochevkinita, chevkinita-(Ce), poliakovita-(Ce), rengeïta, matsubaraïta, dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce), perrierita-(La), hezuolinita, fersmanita, belkovita, nasonita, kentrolita, melanotekita, til·leyita, kil·lalaïta, stavelotita-(La), biraïta-(Ce), cervandonita-(Ce) i batisivita.

## Formació i jaciments

Es creu que es va formar a partir de la transformació de l'olivina durant un esdeveniment de xoc extraterrestre, com és el cas del meteorit. Va ser descoberta l'any 1966 al meteorit del riu Peace, a Alberta (Canadà).

## Referències

* ↑ «Wadsleyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 octubre 2016].
# Antonio Motos Martínez

Antonio Motos Martínez (Borja (Aragó), 16 de gener de 1863 - Saragossa, 1 d'abril de 1923) fou un polític i periodista aragonès, diputat i senador a Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

El 1877 fou redactor del Diario de Avisos, del que en serà director el 1882. Abandonà el càrrec per a marxar a les Filipines com a secretari del seu cunyat Juan Mompeón Goser, governador de l'illa de la Laguna. Quan va tornar a Saragossa fou nomenat director de l'Heraldo de Aragón, que comprarà el 1896 i en el que iniciarà una tasca de modernització de la maquinària. En serà director fins al 1900, reservant-se des d'aleshores la propietat. Es dedicà a la política i fou diputat provincial per Casp. Posteriorment elegit diputat pel districte de Balaguer a les eleccions generals espanyoles de 1901 i senador per la província de Saragossa el 1910-1911 i el 1914-1915.

## Enllaços externs

* Antonio Motos Martínez Arxivat 2012-03-06 a Wayback Machine. a enciclopedia-aragonesa.com
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat Arxivat 2010-08-29 a Wayback Machine.
# Can Cuadras

Can Cuadras és una obra gòtica de Santa Maria de Palautordera (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa entre mitgeres amb coberta a dues vessants i carener paral·lel a la façana. Ha estat arrebossada i pintada recentment. Consta de planta baixa, pis i golfes, encara que aquestes últimes són de recent construcció.
Pel que fa al número 10, cal destacar la portalada d'accés, d'arc pla i adovellat. La finestra que hi ha a sobre de la porta d'entrada és d'arc conopial lobulat, amb ampit motllurat i brancals decorats. Pel que fa al número 12, cal indicar que es comunica amb les dues façanes. Destaca la llinda plana sense decorar, amb ampit motllurat, brancals decorats i una motllura que recorre l'intradós de la finestra. Cap de les obertures que estan ubicades a la façana del carrer Rafael Morató són originals, encara que segueixen cert criteri estètic amb l'entorn.

## Història

Al llarg del segle XX fins a l'actualitat ha estat un forn de pa molt conegut al poble (Can Roca) que actualment està situat al número 12. El número 10 és una botiga de llaminadures que pertany al mateix propietari del número 12, ja que és tota la mateixa edificació.
Fa escassos anys es va rehabilitat tot l'edifici i es va pintar la façana i netejar la pedra de les obertures existents

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Cuadras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2017].
# Gran Premi de Plouay Bretagne

El Gran Premi de Plouay Bretagne (anteriorment anomenat Gran Premi de Plouay femení) és una competició ciclista femenina que es disputa anualment a Plouay, a la Bretanya. Creat al 1999, va formar part de la Copa del Món de ciclisme femení del 2002 al 2015. Des del 2016, és una de les proves de l'UCI Women's WorldTour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1999 | Anna Wilson | Hanka Kupfernagel | Tracey Gaudry |
| 2000 | Diana Žiliūtė | Pia Sundstedt | Mirjam Melchers |
| 2001 | Anna Millward | Mirjam Melchers | Susanne Ljungskog |
| 2002 | Regina Schleicher | Petra Rossner | Susanne Ljungskog |
| 2003 | Nicole Cooke | Judith Arndt | Mirjam Melchers |
| 2004 | Edita Pučinskaitė | Mirjam Melchers | Oenone Wood |
| 2005 | Noemi Cantele | Edita Pučinskaitė | Monica Holler |
| 2006 | Nicole Brändli | Giorgia Bronzini | Nicole Cooke |
| 2007 | Noemi Cantele | Nicole Cooke | Marta Bastianelli |
| 2008 | Fabiana Luperini | Luise Keller | Suzanne de Goede |
| 2009 | Emma Pooley | Marianne Vos | Emma Johansson |
| 2010 | Emma Pooley | Marianne Vos | Emma Johansson |
| 2011 | Annemiek van Vleuten | Evelyn Stevens | Marianne Vos |
| 2012 | Marianne Vos | Tiffany Cromwell | Elisa Longo Borghini |
| 2013 | Marianne Vos | Emma Johansson | Anna van der Breggen |
| 2014 | Lucinda Brand | Marianne Vos | Pauline Ferrand-Prévot |
| 2015 | Lizzie Armitstead | Emma Johansson | Pauline Ferrand-Prévot |
| 2016 | Eugenia Bujak | Elena Cecchini | Joëlle Numainville |
| 2017 | Lizzie Deignan | Pauline Ferrand-Prévot | Sarah Roy |
| 2018 | Amy Pieters | Marianne Vos | Coryn Rivera |
| 2019 | Anna van der Breggen | Coryn Rivera | Amy Pieters |
| 2020 | Lizzie Deignan | Elizabeth Banks | Chiara Consonni |
| 2021 | Elisa Longo Borghini | Gladys Verhulst | Kristen Faulkner |
| 2022 | Margarita Victoria García Cañellas | Amber Kraak | Grace Brown |
| 2023 | Mischa Bredewold | Marta Lach | Sofia Bertizzolo |
| 2024 | Mischa Bredewold | Chloé Dygert | Liane Lippert |

## Vegeu també

* GP Ouest France-Plouay

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial (francès)
* Palmarès a cyclebase.nl
# Amfioxiformes

Els amfioxiformes (Amphioxiformes) són un ordre de cefalocordats comprenen unes 22 espècies de cordats marins amb la forma similar a la d'un peix. Tenen una distribució cosmopolita i en les aigües temperades i pel nord arriben fins a Escòcia. En els mars tropicals sovint es troben mig enterrats en la sorra. Són els representants moderns del subfílum Cephalochordata, que abans es consideraven un grup germana dels craniats. A l'Àsia es comercialitzen per a menjar. Són un important objecte d'estudi en la zoologia com indicació de l'origen dels vertebrats. Es consideren com la forma arquetípica dels cordats.

## Característiques físiques

Els amfioxiformes fan fins a 5 cm de llargada, essent el màxim 7 cm. Tenen un cos translúcid amb forma de peix però sense el parell d'aletes o cap altre membre. tenen una aleta caudal relativament poc desenvolupada. No tenen un autèntic esquelet.

## Famílies

* Família Asymmetronidae
** Gènere Asymmetron
*** Asymmetron lucayanum
*** Asymmetron maldivense
** Gènere Epigonichthys
*** Epigonichthys australis (Raff, 1912)
*** Epigonichthys bassanus (Günther, 1884)
*** Epigonichthys cingalense (Kirkaldy, 1894)
*** Epigonichthys cultellus Peters, 1877
*** Epigonichthys hectori (Benham, 1901)
*** Epigonichthys lucayanum (Andrews, 1893)
*** Epigonichthys maldivensis (Foster Cooper, 1903)
* Família Branchiostomidae
** Gènere Branchiostoma
*** Branchiostoma belcheri
*** Branchiostoma californiense
*** Branchiostoma capense
*** Branchiostoma caribaeum
*** Branchiostoma clonaseum
*** Branchiostoma floridae
*** Branchiostoma lanceolatum
*** Branchiostoma minucauda
*** Branchiostoma moretonensis
*** Branchiostoma valdiviae
*** Branchiostoma virginiae

## Referències

* ↑ «Year of discovery». Scotland.gov.uk, 29-12-2011. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 13 agost 2012].
* ↑ http://www.jstor.org/pss/92531
* ↑ Worm-like Marine Animal Providing Fresh Clues About Human Evolution Newswise, Retrieved on July 8, 2008.
* ↑ Romer, Alfred Sherwood; Parsons, Thomas S.. The Vertebrate Body. Philadelphia, PA: Holt-Saunders International, 1977, p. 18–21. ISBN 0-03-910284-X.
* Cephalochordata from Berkeley

## Enllaços externs

* Error in the Genealogy of Human
* Amphioxus and the T-box gene
* A movie of the amphioxus embryonic development a YouTube