OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Nesle

El cantó de Nesle és un cantó francès del departament del Somme, situat al districte de Péronne. Té 21 municipis i el cap és Nesle.

## Municipis

* Béthencourt-sur-Somme
* Buverchy
* Cizancourt
* Épénancourt
* Falvy
* Grécourt
* Hombleux
* Languevoisin-Quiquery
* Licourt
* Marchélepot
* Mesnil-Saint-Nicaise
* Misery
* Morchain
* Nesle
* Pargny
* Pertain
* Potte
* Rouy-le-Grand
* Rouy-le-Petit
* Saint-Christ-Briost
* Voyennes

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1961 | Pierre Doutrellot | SFIO |
| 1961-1967 | Jacques Gronnier | RI |
| 1967-1973 | Jack Pinçonnet | SFIO, després PS |
| 1973-1979 | Jacques Gronnier | Divers droite |
| 1979-1985 | Jean Blas | PS |
| 1985-1998 | Jacques Gronnier | Divers droite |
| 1998- | Paul Pilot | app. PCF |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 7.104 | 7.488 | 7.742 | 7.943 | 7.899 | 7.546 | 8.031 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Vertus

El cantó de Vertus és un cantó francès del departament del Marne, situat al districte de Châlons-en-Champagne. Té 22 municipis i el cap és Vertus.

## Municipis

* Bergères-lès-Vertus
* Chaintrix-Bierges
* Clamanges
* Écury-le-Repos
* Étréchy
* Germinon
* Givry-lès-Loisy
* Loisy-en-Brie
* Pierre-Morains
* Pocancy
* Rouffy
* Saint-Mard-lès-Rouffy
* Soulières
* Trécon
* Val-des-Marais
* Vélye
* Vert-Toulon
* Vertus
* Villeneuve-Renneville-Chevigny
* Villeseneux
* Voipreux
* Vouzy

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1958 | Léon Huet | radical |
| 1958-1982 | Paul Gérard | radical, després divers droite |
| 1982-1996 | Robert Ravillon | RPR |
| 1996- | Pascal Perrot | Divers droite, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 6.149 | 6.539 | 6.666 | 6.684 | 6.422 | 6.442 | 7.051 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Vertou

El cantó de Vertou (bretó Kanton Gwerzhav) és una divisió administrativa francesa situat al departament de Loira Atlàntic a la regió de Loira Atlàntic, però que històricament ha format part de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 2 comunes:
| Nom francès | Nom bretó | Població | km² | Codi Postal | Codi INSEE |
| Les Sorinières | Kersoren | 6.239 | 13,02 | 44840 | 44198 |
| Vertou | Gwerzhav | 20.268 | 35,68 | 44120 | 44215 |
| Cantó | Gwerzhav | 26.507 | 48,70 | - | 4446 |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-2004 | Luc Dejoie | RPR |
| 2004- | Martine L'Hostis | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Caradjaina

Caradjaina és un gènere d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Caradjaina kwangtungialis, que es troba a la Xina (Guangdong).

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 23 desembre 2018].
# Carl Auer von Welsbach

Carl Auer Freiherr von Welsbach (1 de setembre de 1858 - 4 d'agost de 1929) va ser un científic i inventor austríac, que va tenir talent no solament per a descobrir avanços tecnològics sinó també per arribar a convertir-los en productes amb èxit comercial. Va néixer i es va educar durant l'Imperi Austrohongarès com Herman Potočnik i altres científics del període
És particularment conegut pels seus treballs amb les terres rares, també va treballar en el desenvolupament del ferroceri usat en els moderns encenedors, en la malla incandescent que va portar la il·luminació als carrers d'Europa a la fi del segle xix, i en el desenvolupament del filament de metall del llum incandescent.

## Premis

* Medalla Wilhelm Exner

## Galeria

* Karl-Auer-von-Welsbach-Museum

## Vegeu també

* Auerlita
* Herman Potočnik
* Mischmetall

## Referències

* Weeks, Mary Elvira (1932). Weeks, Mary Elvira «The discovery of the elements: XVI. The rare earth elements». Journal of Chemical Education, 9, 10, 1932, pàg. 1751 – 1773. DOI: 10.1021/ed009p1751.

## Enllaços externs

* Auer von Welsbach Museum Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. — Biografia
* Treibacher Industrie AG Arxivat 2008-09-05 a Wayback Machine. — Historia de la companyia
* Carl Auer von Welsbach Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Canaan (Vermont)

Canaan és una població dels Estats Units a l'estat de Vermont. Segons el cens del 2000 tenia 1.078 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Canaan tenia 1.078 habitants, 441 habitatges, i 306 famílies. La densitat de població era de 12,5 habitants per km².
Dels 441 habitatges en un 33,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,1% hi vivien parelles casades, en un 8,6% dones solteres, i en un 30,4% no eren unitats familiars. En el 26,8% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,44 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,94.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,9% tenia menys de 18 anys, un 6,2% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 25,4% de 45 a 60 i un 13,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.574 $ i la renda mediana per família de 36.705 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.913 $ mentre que les dones 21.544 $. La renda per capita de la població era de 14.131 $. Entorn del 10,2% de les famílies i el 14,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Canaan». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Canaan». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Can l'Illa

Can l'Illa és una obra del municipi de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia de l'Illa, Castellar del Vallès, presenta unes característiques arquitectòniques marcades per la irregularitat dels seus cossos juxtaposats i que dona com a resultat una tipologia atípica, quedant al marge de les característiques estructurals dels grups englobats en la denominació de «masies clàssiques» i les seves subdivisions.
El cos principal de l'estructura inicial presenta una teulada d'escàs ràfec, a dos desnivells i a un sol aiguavés, amb carener perpendicular a la façana, finestres emmarcades en la primera i segona planta. Totes les obertures presenten dintell.
A la part corresponent a la crugia dreta s'ha afegit un altre cos al que s'accedeix per l'interior de l'habitatge i, ensems un altre cos, de mides més reduïdes, s'adossa al cos afegit, que forma un conjunt volumètric de difícil catalogació i que dona fe d'un creixement prou complex que fou adaptat a les necessitats del moment i a les dificultats del terreny. Això confirma que la masia no roman sempre com un únic edifici aïllat, sinó que sovint és fàcil veure-la rodejada d'una sèrie de construccions de major o menor importància i que són aptes per les diferents funcions agrícoles o ramaderes, essent lo més freqüent que tals annexos sorgeixin gradualment a mesura que les necessitats augmentin, resultant sovint construccions que, partint d'una tipologia clàssica, arribin a formar-ne una amalgama de cossos juxtaposats de gran complexitat que caurien en la denominació de "masies atípiques".

## Referències

* 1 2 3 «Can l'Illa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 desembre 2015].
# Cana (desambiguació)

* No s'ha de confondre amb canna.
«cana» té aquests significats:
* Artemisia cana, espècie del gènere Artemísia
* Cana antiga unitat de longitud
* Cana filla de Quint Gel·li Cane
* Cana, ciutat de Cilícia, vegeu Atenodor Cananita
* Toponímia:
** Riu de la Cana
** Canà o Canaa, ciutat a 10 km al sud de Tir (Líban)
** Punta Cana, cap a l'est de la República Dominicana
** Lorik Cana, futbolista albanès
Viccionari
# Capella de la Mare de Déu del Roser

«Capella de la Mare de Déu del Roser» té aquests significats:
* Capella de la Mare de Déu del Roser (Sant Climent de Llobregat), capella o ermita del Roser (Sant Climent de Llobregat, Baix Llobregat)
* Capella de la Mare de Déu del Roser del Maset, capella del Maset (Sant Quirze Safaja, Vallès Oriental)
* Capella de la Mare de Déu del Roser del Soler de Terrades, capella romànica de la masia d El Soler de Terrades (Moià, Bages)
* Mare de Déu del Roser del Bosc, capella del poble de Monistrol de Calders (Moianès)
* Mare de Déu del Roser de Casa Bellera, capella particular sl poble de Caregue (Rialp, Pallars Sobirà)
* Mare de Déu del Roser de Casa Franquet, capella particular del poble de Vilamur (Soriguera, Pallars Sobirà)
* Mare de Déu del Roser de Forques, capella romànica de Tírvia (Pallars Sobirà)
* Mare de Déu del Roser d'Isavarre, capella del poble d'Isavarre (Alt Àneu, Pallars Sobirà)
* Mare de Déu del Roser de Llarvén, capella en ruïnes del poble de Llarvén (Sort, Pallars Sobirà)
* Mare de Déu del Roser de les Esplugues, capella del nucli de les Esplugues (Castell de Mur, Pallars Jussà)
* Mare de Déu del Roser del Mas de Pere, capella romànica del Mas de Pere, al nucli dispers dels Masions (Tremp, Pallars Jussà)
* Mare de Déu del Roser de Vallmoll, ermita del municipi de Vallmoll (Alt Camp)
* Mare de Déu del Roser de Vilamur, capella del poble de Vilamur, al terme municipal de Soriguera (Pallars Sobirà)
* Mare de Déu del Roser de Can Barnils, capella del mas Barnils (Sant Quirze Safaja, Vallès Oriental)
* La Mare de Déu del Roser de Can Camp, capella de la masia de Can Camp a l'Ametlla del Vallès (Vallès Oriental)
* La Mare de Déu del Roser de Can Draper, capella de la masia de Can Draper (Ametlla del Vallès, Vallès Oriental)
* La Mare de Déu del Roser de Puigdolena, capella de Puigdolena de Sant Quirze Safaja (Moianès)
* La Mare de Déu del Roser de la Rovireta, capella de la masia de la Rovireta (Sant Quirze Safaja, Vallès Oriental)
* Sant Miquel i la Mare de Déu del Roser de Torigues, capella de la masia de Torigues (Santa Maria d'Oló, Bages)
# Capella de la Mare de Déu del Remei (la Bisbal d'Empordà)

La capella de la Mare de Déu del Remei és una capella del municipi de la Bisbal d'Empordà inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Està situada a l'extrem de migdia del nucli de Castell d'Empordà. Al costat del castell, la capella de la Mare de Déu del Remei és un petit edifici d'una sola nau amb absis semicircular i cor als peus. La façana és molt senzilla, amb la porta allindanada i una petita fornícula d'arc de mig punt. Un campanar de base quadrada i obertures d'arc de mig punt completa el conjunt.

## Història

La capella del Remei va ser bastida l'any 1600 i ampliada el 1750, segons consta a la inscripció de la porta d'accés, amb un escut del llinatge Margarit.

## Referències

* 1 2 «Capella de la Mare de Déu del Remei». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Canal de la Central Elèctrica de Jorba

El Canal de la Central Elèctrica de Jorba és un canal de Calders (Moianès) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una obra d'enginyeria molt rellevant, un canal que capta l'aigua per a la central elèctrica Jorba. La resclosa és prop de Bellveí i el recorregut s'allarga més de cinc kilòmetres per terrenys boscosos i difícils en els que es van obrint diversos túnels i dos sifons. Les parets són revestides de pedra i arrebossades. El salt d'aigua final que culmina el recorregut té un desnivell de 97 metres.

## Referències

* ↑ «Canal de la Central Elèctrica de Jorba». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 març 2019].
# Canal de la Colònia Noguera

El Canal de la Colònia Noguera és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El canal de Can Noguera és una obra hidràulica reconstruïda a l'any 1940. Té una llargada de 940 m i una fondària de 1.30m, surt a l'esquerra de la resclosa. La llum dels arcs és de 4-5 m, l'amplada és de 4-5 m i l'amplada dels murs fa 40 cm. Per salvar el desnivell del terreny el canal s'aixeca sobre arcades, unes 65, amb un augment progressiu de la seva alçada respecte al terra. Les arcades de l'aqüeducte són de mig punt rebaixat. La repetició creixent dels arcs de pedra en una longitud considerable mostra una imatge lligada a la industrialització de finals del segle xix que incorpora al paisatge rural a través de la colònia.

## Referències

* ↑ «Canal de la Colònia Noguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Canal de l'Obaga de Cavallers

La Canal de l'Obaga de Cavallers és un barranc que discorre del tot dins del terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins el Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
Situat entre el Barranc de la Punta Alta al nord i la Canal Fonda al sud, té el naixement a uns 2.660 metres, a l'oest del Pic de Comalesbienes. El seu curs discorre cap a l'oest, fins a trobar l'Embassament de Cavallers on desemboca a 1.783 metres d'altitud, en el seu quart meridional.

## Enllaços externs

* ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Canal de l'Obaga de Cavallers. [Consulta: 20/10/2013]

## Referències

* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Canal de l'Obaga de Cavallers (naixement). [Consulta: 20/10/2013]
* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Embassament de Cavallers (E). [Consulta: 20/10/2013]

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Cantó de Rouen-2

El cantó de Rouen-2 és un cantó francès del departament del Sena Marítim, situat al districte de Rouen. Compta amb part del municipi de Rouen.

## Municipis

* Rouen

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1958 | Jacques Chastellain | Divers droite |
| 1958-1993 | Jean Lecanuet | CD, després UDF-CDS |
| 1993-1994 | Jacqueline Lecanuet | UDF-CDS |
| 1994- | Patrick Herr | UDF-CDS, després UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Saint-Gratien

El cantó de Saint-Gratien és un antic cantó francès del departament de Val-d'Oise, que estava situat al districte de Sarcelles. Comptava amb el municipi de Saint-Gratien.
Al 2015 va desaparèixer i el seu territori va passar a formar part del nou cantó d'Argenteuil-1.

## Municipis

* Saint-Gratien

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1976-1985 | Francis Combes | PCF |
| 1985- | François Scellier | UDF-PR, després UMP-PR |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | 14.947 | 20.338 | 20.470 | 19.338 | 19.219 | 20.156 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó de Saint-Héand

El cantó de Saint-Héand és un cantó francès del departament del Loira, situat al districte de Saint-Étienne. Té 9 municipis i el cap és Saint-Héand.

## Municipis

* L'Étrat
* Fontanès
* La Fouillouse
* Marcenod
* Saint-Christo-en-Jarez
* Saint-Héand
* Sorbiers
* La Talaudière
* La Tour-en-Jarez

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | M. Pralong | UDSR |
| 1949-1955 | M. Perrichon | Divers droite |
| 1955-1967 | M. Bouteille | CNIP |
| 1967-1979 | Félicien Chabrol | Divers droite |
| 1979-1997 | François Mathieu | UDF-Radical |
| 1997- | Bernard Philibert | UDF, després Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 15.594 | 17.879 | 22.332 | 24.843 | 26.566 | 28.193 | 29.071 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Carlemanniàcies

Carlemanniaceae és una família d'angiospermes que trobem a l'ordre de les Lamiales. La trobem en les zones tropicals d'Àsia Oriental i en el sud-est asiàtic. És una família d'arbustos baixos o de plantes herbàcies perennes amb 2 gèneres. Els sistemes més antics de taxonomia vegetal col·loquen als dos gèneres, Carlemannia, i Silvianthus dins de Caprifoliaceae o Rubiaceae. La classificació segons el Grup de Filogènia de les Angiospermes de 2003 la col·loca disn de les Lamiales, com una família de plantes més estretament relacionada amb la Oleaceae que a la Caprifoliaceae.

## Gèneres

* Carlemannia
* Silvianthus

## Referències

* 1 2 Yang, Xue; Shu-Gang Lu, and Hua Peng «First report of chromosome numbers of the Carlemanniaceae (Lamiales)». Journal of Plant Research. Springer Japan, 120, 6, 01-11-2007, pàg. 707-712. DOI: 10.1007/s10265-007-0113-0 [Consulta: 27 desembre 2008].
* ↑ Yang, Xue; Shu-Gang Lu, Yi-Ping Zhang, and Hua Peng «Factors acting on the distribution region of Carlemanniaceae: Rainfall, temperature and the plants' biological characteristics». Chinese Science Bulletin. Science in China Press, co-published with Springer-Verlag, 52, Supplement 2, 01-12-2007, pàg. 244-250. DOI: 10.1007/s11434-007-7017-1 [Consulta: 27 desembre 2008].
* «An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG II». Botanical Journal of the Linnean Society, 141, 4, 2003, pàg. 399–436. DOI: 10.1046/j.1095-8339.2003.t01-1-00158.x. ISSN: 0024-4074.
# Canzona

Una canzona és una peça instrumental italiana molt característica dels segles xvi i xvii, constituïda per diverses seccions de ritme, tempo, compàs i melodia força contrastades. És d'estil fugat i recorda molt el ricercare, però amb una escriptura menys desenfrenada i menys contrapuntística. La canzona era una peça realitzada a partir d'una cançó sagrada o profana, i sovint es dedicava a algun personatge viu (existeixen moltes canzone que porten com a títol un nom de dona). Per la seva forma, la canzona es considera un antecedent de la sonata.

## Referències

* ↑ «1767.xml Canzona». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Canzona | music» (en anglès). Encyclopædia Britannica. [Consulta: 6 gener 2021].

## Bibliografia

* Bouissou, Sylvie. Vocabulaire de la musique baroque (en francès). París: Minerve, 1996. ISBN 2-86931-076-5.
# Casa Noguera

La Casa Noguera és un edifici del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un habitatge entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos, que antigament formava un sol edifici amb la casa del costat. L'estructura de la façana es perd a causa del desplaçament del portal. La façana està rematada per un coronament de perfil sinuós i tota ella és arrebossada. L'interior de l'edifici es conserva en la seva forma original. Té una magnífica vidriera com a porta d'entrada interior.

## Història

En el lloc on hi ha aquesta casa ja hi existia una gran casa en el segle xviii, ta com podem veure en el plànol de 1777. Aquesta gran casa formava un sol edifici amb la casa del costat, s'aprofità l'estructura per fer una renovació l'any 1918, reformant els interiors i fent una nova façana, tal com la veiem ara. Quedà transformada com a casa d'estiueig en una zona, la plaça Sant Joan, on s'acabava de fer una gran reforma urbanística, enderrocant la casa Lledó.

## Referències

* 1 2 «Casa Noguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Carlo Maria Caracciolo

Carlo Maria Caracciolo, duc de San Giorgio (1616 - Barcelona, 26 de gener de 1641) fou un militar del Regne de Nàpols.
Fill de Carlo Andrea Caracciolo (1583 - 1646), germà de Gerolamo Maria Caracciolo, a la Guerra dels Segadors va participar en la presa de Tortosa, la batalla del coll de Balaguer, la batalla de Martorell i posteriorment en la batalla de Montjuïc el 26 de gener de 1641, en la que va morir a mans de Manuel d'Aux Borrellas.

## Referències

* ↑ carrutxa.org, La batalla de Tamarit
* ↑ (castellà) Francisco Manuel De Melo, Historia de los movimientos, separación y guerra de Cataluña «Enllaç». Arxivat de l'original el 2010-01-07. [Consulta: 16 juliol 2008].
* ↑ Crònica ‘Exemplària' de la Catedral de Barcelona. (1637-1641)
# Cynoscion stolzmanni

Cynoscion stolzmanni és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir 115 cm de longitud total i 9.520 g de pes.

## Alimentació

Menja principalment peixets i gambes.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: des del Golf de Califòrnia fins al Perú.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1861. Revision of the genera of North American Sciaeninae. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 13. 79-89.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ IGFA, 2001. Base de dades de registres de pesca IGFA fins al 2001. IGFA, Fort Lauderdale, Florida, Estats Units.
* ↑ Chao, L.N., 1995. Sciaenidae. Corvinas, barbiches, bombaches, corvinatas, corvinetas, corvinillas, lambes, pescadillas, roncachos, verrugatos. p. 1427-1518. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para identificación de especies para los fines de la pesca. Pacífico Centro-oriental. 3 volums. 1813 p.
* ↑ Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* ↑ CENAIM, 1992. A field guide to the edible fishes and shellfishes in coastal waters of Ecuador. Centro Nacional de Acuicultura e Investigaciones Marinas (CENAIM), l'Equador. 95 p.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Tapia-García, M., C. Suárez-Núñez, G. Cercenares, L. Guevara, M.C. Macutil-Montes i M.C. García-Abad, 1998. Composición y distribución de la ictiofauna en la Laguna del Mar Muerto, Pacífico Mexicano. Rev. Biol. Trop. 46(2).

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Sánchez, A.C., 1997. Listado taxonómico de las especies marinas identificadas en los océanos Pacífico y Atlántico (Caribe) de Nicaragua. Ministerio de Economía y Desarrollo. MEDE PESCA. Managua. 28 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.