OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jozef Lieckens

Jozef Lieckens (Nijlen, 26 de març de 1959) és un ciclista belga, ja retirat, que fou professional entre 1981 i 1991. Els seus majors èxits esportius els aconseguí a la Volta a Espanya, on guanyà dues etapes i la classificació de les metes volants en l'edició de 1984. L'any següent guanyà la classificació dels esprints intermedis al Tour de França.

## Palmarès

* 1981
** 1r a la París-Troyes
** 1r a la Ronde van de Kempen i vencedor de 3 etapes
** 1r al Circuit Franco-belga i vencedor d'una etapa
** 1r al Gran Premi de Fourmies
** 1r a la Gant-Ieper
* 1982
** Vencedor d'una etapa del Tour del Mediterrani
* 1984
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Espanya
* 1985
** 1r al Tour de l'Oise i vencedor d'una etapa
** 1r al Gran Premi Jef Scherens
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Bèlgica
* 1986
** 1r al Circuit de les Ardenes flamenques - Ichtegem
** 1r al Gran Premi de Fourmies
** 1r al Gran Premi Jef Scherens
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Bèlgica
** Vencedor d'una etapa dels Tres dies de La Panne
* 1987
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Luxemburg
** Vencedor d'una etapa dels Quatre dies de Dunkerque
* 1988
** Vencedor d'una etapa dels Quatre dies de Dunkerque
* 1989
** Vencedor d'una etapa de la Bicicleta Basca

### Resultats al Tour de França

* 1985. 130è de la classificació general. 1r de la Classificació dels esprints intermedis
* 1986. 129è de la classificació general
* 1987. 132è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1984. 73è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes. 1r de la classificació de les metes volants

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1989. Abandona

## Referències

* ↑ «LIECKENS Jozef "Jos"». [Consulta: 20 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Jozef LIECKENS» (en italià). [Consulta: 20 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Jozef Lieckens a sitiodeciclismo.net
* Jozef Lieckens a ProCyclingStats
# Jozef Vengloš

Jozef Vengloš (Ružomberok, 18 de febrer 1936 - 26 de gener de 2021) fou un futbolista i entrenador de futbol eslovac.
Com a futbolista, Venglos només jugà a l'Slovan Bratislava entre 1954 i 1966. Només fou internacional amb la selecció B de Txecoslovàquia.
Més brillant que la seva etapa de futbolista fou la d'entrenador. Començà a entrenar a Austràlia, on dirigí alguns clubs i la selecció nacional. Posteriorment entrenà a Txecoslovàquia, a clubs com el VSS Košice o l'Slovan on fou dos cops campió de lliga, així com la selecció en diverses categories. Fou assistent de Vaclav Jezek en la victòria a l'Euro 1976 i primer entrenador entre 1978 i 1982. A nivell europeu entrenà importants clubs com l'Sporting de Lisboa, l'Aston Villa FC, el Fenerbahçe SK i el Celtic FC. També fou el primer entrenador de la selecció eslovaca.

## Referències

* ↑ «Muere el ex técnico eslovaco Jozef Venglos. Tenía 84 años y había entrenado al Aston Villa y al Celtic, además de a la selección de su país». Mundo Deportivo, 27-01-2021 [Consulta: 27 gener 2021].

## Enllaços externs

* soccerbase (entrenador) Arxivat 2008-06-25 a Wayback Machine.
# Jozef Van Bever

Jozef o Joseph Van Bever (Brussel·les, 2 de juny de 1891 - 20 de novembre de 1954) fou un ciclista belga que va córrer entre 1909 i 1925. S'especialitzà en el ciclisme en pista, on va guanyar diferents campionats nacionals.

## Palmarès

* 1913
** Campió de Bèlgica en velocitat
* 1915
** 1r dels Sis dies de Brussel·les (amb Cyrille Van Hauwaert)
* 1919
** Campió de Bèlgica en velocitat
* 1920
** Campió de Bèlgica en velocitat

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# (669) Kypria

(669) Kypria és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 20 d'agost de 1908 per August Kopff des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya. Està nomenat per la Cipria, un poema perdut del cicle troyano.
Kypria forma part de la família asteroidal d'Eos.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «Families of Asteroids. Second Paper» (en anglès). Japanese Journal of Astronomy and Geophysics, 5, 1927, pàg. 137-166.

## Enllaços externs

* «(669) Kypria» (en anglès). Minor Planet Center.
# 44 ou les récits de la nuit

44 ou les récits de la nuit (àrab: 44 أو أسطورة الليل) és una pel·lícula franco-marroquina escrita i dirigida pel cineasta marroquí Moumen Smihi l'any 1981 i estrenada el 1985.

## Sinopsi

La pel·lícula narra la història de dues famílies marroquines, una de Fes, l'altra de Xauen, de 1912 a 1956, durant el protectorat sobre el Marroc.

## Repartiment

* Pierre Clémenti
* Abdelslam Faraoui
* Marie-France Pisier
* Christine Pascal
* Khady Thiam
* Mohamed El Habachi
* Naima Lamcharki

## Referències

* ↑ Carter, Sandra Gayle. What Moroccan Cinema?: A Historical and Critical Study, 1956D2006 (en anglès). Lexington Books, 2009-08-16. ISBN 978-0-7391-3187-9.
* ↑ «44 OU LES RÉCITS DE LA NUIT (1985)» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-11-15.
* ↑ «Africiné - 44 ou Les Récits de la Nuit (44 aw Oustourat al layl)» (en francès).
* ↑ «44 ou les récits de la nuit - Maghreb des films».
* ↑ «:: CENTRE CINEMATOGRAPHIQUE MAROCAIN ::».
* ↑ «Moumen Smihi: Poet of Tangier | Tate».
# José del Moral Sanjurjo

José del Moral Sanjurjo (La Corunya, 1881 - ?) fou un advocat i polític gallec. Milità en el Partit Conservador, amb el que fou elegit diputat per la Corunya a les eleccions generals espanyoles de 1907, 1910, 1914, 1916, 1918, 1919, 1920 i 1923. De 1919 a 1912 ocupà el càrrec de Director General de Classes Passives. A les eleccions generals espanyoles de 1933 fou escollit novament diputat com a dretà independent.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# José de las Casas Acevedo

José de las Casas Acevedo (1926 - Madrid, 25 de juliol de 2004) va ser un periodista espanyol.

## Biografia

Malgrat llicenciar-se en Dret, va desenvolupar la seva carrera professional en el món del periodisme, en el qual es va iniciar en 1946 col·laborant amb el diari El Alcázar.
En 1956 ingressa en Televisió espanyola, estant considerat, de fet, un dels pioners del mitjà a Espanya. Des d'aquest moment i fins a 1968 va ser el responsable de l'àrea d'informatius i artífex primer del Telediario, el noticiari degà en la televisió en Espanya, emès diariamiente des de l'any 1957. També va dissenyar programes com A toda plana, Enviado especial i Perfil de la semana; també va promoure la incorporació a TVE i va impulsar la carrera de joves professionals procedents de l'Escola Oficial de Periodisme, com Jesús Hermida.
Entre 1968 i 1970 va ser Director de Televisió Espanyola
Posteriorment, entre 1989 i 1992, treballa en Antena 3 amb el càrrec de director de Formació, asseient, com havia fet trenta anys abans, les bases dels nous informatius.
En la seva última etapa va ser reconegut per l'Acadèmia de les Ciències i les Arts de Televisió d'Espanya, que en 1999 li va concedir el Premi A tota una vida. Va ser, dees de 2000, membre de la Junta Directiva de l'Acadèmia, va dirigir la seva revista Carta de Ajuste i des de 2002 fins a la seva defunció, va ser el seu portaveu.
En 1968 va rebre el Premi Antena de Oro, per la seva labor en televisió.

## Referències

* ↑ José de las Casas, pionero de la televisión, El País, 27 de juliol de 2004
* ↑ La lección de José de las Casas, ABC, 27 de juliol de 2004
# Jàfar ibn al-Furat

Abu-l-Fadl Jàfar ibn al-Fadl ibn Jàfar ibn Muhàmmad ibn Mussa ibn al-Hàssan ibn al-Furat (àrab: أبو الفضل جعفر بن الفضل بن جعفر بن محمد بن موسى بن الحسن بن الفرات, Abū al-Faḍl Jaʿfar b. al-Faḍl b. Jaʿfar b. Muḥammad b. Mūsà b. al-Ḥasan b. al-Furāt) o, més senzillament, Jàfar ibn al-Furat (921-1001) fou visir dels emirs ikhxídides d'Egipte; era fill del visir abbàssida Abu-l-Fat·h al-Fadl ibn Jàfar ibn al-Furat.
Va ser visir sota els emirs Abu-al-Qàssim Unujur ibn al-Ikhxid (946-961) i Abu-l-Hàssan Alí ibn al-Ikhxid (961-966), sota l'eunuc Abu-l-Misk Kàfur (966-968 regent i després emir) i encara un any més sota Abu-l-Fawaris Àhmad ibn Alí ibn al-Ikhxid però cap al final no va poder controlar la situació i el motí de les forces de Kàfur primer, i ikhshídides després, que van saquejar el seu palau, el van obligar a fugir i amagar-se.
Al-Hàssan ibn Ubayd-Al·lah, parent del darrer emir i governador de Síria, va intervenir i va ordenar detenir a Jàfar, però en la fase final de la lluita fou alliberat i nomenat emir d'Egipte i en aquesta condició va rebre els emissaris del general fatimita Jàwhar as-Siqil·lí i va facilitar l'entrada de les seves tropes al Caire. Jàwhar li va oferir el visirat d'Egipte que va refusar i es va retirar a la vida privada.
Va morir el 1001.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. «Ibn al-Furāt».
# Jàpige

Jàpige va ser un heroi que va donar nom a l'estirp d'un poble situat a la Itàlia meridional, anomenats Iapigis.
Hi ha diverses versions del mite però potser el més conegut és la que el fa originari de Creta, fill de Dèdal i d'una dona de l'illa i germà d'Ícar. Després dels fets que van desencadenar la mort de Minos, rei de Creta, en ser ell el cap dels cretencs, es va veure obligat a fugir. Primer va arribar a Sicília i després va decidir seguir navegant fins que una forta tempesta va arrossegar fins a la regió Tàrent on va fundar el poble dels iapigis.
Hi ha altres versions que el fan fill de Licàon i germà de Daune i Peuceci. Una altra explicació de l'origen del poble dels iapigis ens diu que Jàpige, un cretenc, germà d'Icadi va arribar a la Itàlia meridional mentre el seu germà va ser conduït per un dofí fins al peu del Parnàs, on va fundar Delfos.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 279-280. ISBN 9788496061972.
# Jôkokuïta

La jôkokuïta és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al grup de la calcantita.

## Característiques

La jôkokuïta és un sulfat de fórmula química MnSO₄·5H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic en forma estalactítico massiva, de fins a 5 centímetres de llarg. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. Es deshidrata a ilesita a l'aire sec.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la jôkokuïta pertany a «07.CB: Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: dwornikita, gunningita, kieserita, poitevinita, szmikita, szomolnokita, cobaltkieserita, sanderita, bonattita, aplowita, boyleita, ilesita, rozenita, starkeyita, drobecita, cranswickita, calcantita, pentahidrita, sideròtil, bianchita, chvaleticeïta, ferrohexahidrita, hexahidrita, moorhouseïta, niquelhexahidrita, retgersita, bieberita, boothita, mal·lardita, melanterita, zincmelanterita, alpersita, epsomita, goslarita, morenosita, alunògen, metaalunògen, aluminocoquimbita, coquimbita, paracoquimbita, romboclasa, kornelita, quenstedtita, lausenita, lishizhenita, römerita, ransomita, apjohnita, bilinita, dietrichita, halotriquita, pickeringita, redingtonita, wupatkiïta i meridianiïta.

## Formació i jaciments

Es troba en forma d'eflorescències en zones oxidades a les explotacions mineres, aparentment dipositada a partir d'aigües de mina a 25◦C. Sol trobar-se associada a altres minerals com: guix, szmikita, ilesita, rozenita, sideròtil, ferrohexahidrita, mal·lardita, melanterita i goslarita. Va ser descoberta l'any 1978 a la mina Johkoku, a Kaminokuni, a la subprefectura d'Hiyama (Hokkaido, Japó).

## Referències

* ↑ «Jôkokuite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 9 juliol 2016].
* 1 2 «Jôkokuite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 9 juliol 2016].
# Dominique Searle

Dominique Searle, MBE, (2 d'abril de 1960) és un periodista gibraltareny fill del també periodista Jon Morgan Searle. Està casat i té tres fills.

## Biografia

Searle va néixer a Gibraltar, a l'Hospital St. Bernard (on treballava la seva mare). Va ser un dels primers alumnes admesos a la Bayside Comprehensive School. El seu primer treball va ser en el Sacarello's Coffee.
Després del seu temps a Bayside, Searle va anar a Anglaterra per estudiar a la Universitat d'Essex, on es va graduar en Literatura, i va obtenir un mestratge en Sociologia de la literatura. Va ser també a Essex on va conèixer la seva dona, Sattie. El 1984, la parella va tornar a Gibraltar, on Searle va començar a treballar per al Gibraltar Chronicle. El 1996, es va convertir en editor del diari, en substitució de Francis Cantos.
El 2004, l'any del Tricentenari, va rebre un MBE pel seu treball en el Chronicle.

## Referències

* ↑ «John Searle muere a la edad de 81 años» (en castelà). Campo de Gibraltar. [Consulta: 29 setembre 2012].
* 1 2 3 4 Sonia Golt. «Dominique Searle: The Man Behind The Pen» (en anglès). Gibraltar Magazine, 01-01-2010. Arxivat de l'original el 2012-07-29. [Consulta: 29 setembre 2012].
* ↑ «Previous Editors» (en anglès). Gibraltar Chronicle. Arxivat de l'original el 2012-11-20. [Consulta: 29 setembre 2012].
* ↑ «300th Anniversary of British Gibraltar» (en anglès). llanito.net. Arxivat de l'original el 2012-11-11. [Consulta: 29 setembre 2012].

## Enllaços externs

* Missatge de l'editor Arxivat 2012-04-22 a Wayback Machine. (anglès)
# Casa pairal (Sant Salvador de Toló)

La Casa pairal és una obra de Gavet de la Conca (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge unifamiliar entre mitgeres de planta baixa i dos pisos, amb la façana principal arrebossada. Té un portal d'arc de mig punt adovellat, d'origen medieval, que dona pas a la plaça Mitjavila; està format per una doble fila de dovelles, una a la façana i l'altra a l'interior. Els murs són de pedra irregular.

## Referències

* ↑ «Casa pairal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].
# Junta de Govern de Xile (1973)

La Junta de Govern (també coneguda com a Junta Militar) va ser un organisme que va assumir de facto el poder públic a Xile després del cop d'estat de l'11 de setembre de 1973 que va derrocar el govern constitucional de Salvador Allende. Primer va exercir el "comandament suprem de la nació" i, posteriorment, va exercir només les funcions constituent i legislativa. Es va mantenir en funcions fins a l'11 de març de 1990. Durant aquests 17 anys el règim polític fou una dictadura militar autoritària encapçalada per Augusto Pinochet, la qual va cometre importants crims contra els Drets Humans. Posteriorment, el mateix Pinochet seria jutjat per suposats crims contra la humanitat.
En constituir-se, estava integrada pel Comandant en Cap de l'Exèrcit, Augusto Pinochet Ugarte, el Comandant en Cap de la Força Aèria, Gustavo Leigh Guzmán i els autoproclamats Comandant en Cap de l'Armada i General Director de Carabiners, José Toribio Merino i César Mendoza Durán respectivament.
El 24 de juliol de 1978, el general Gustavo Leigh va ser destituït pels altres integrants de la junta i reemplaçat per Fernando Matthei Aubel, que va assumir la comandància de la Força Aèria, i el 2 d'agost de 1985 el general César Mendoza va renunciar a la Direcció de Carabiners, sent reemplaçat pel general Rodolfo Stange, que va passar a integrar per tant la junta. A més, el 1981, el general Pinochet va deixar de ser membre de la junta, d'acord amb la Constitució de 1980, que va establir en la seva norma transitòria catorzena què, atès que exercia alhora com a President de la República, no integraria la Junta de Govern i ho faria en el seu lloc, com a membre titular, l'oficial General d'Armes de l'Exèrcit que el seguís en antiguitat, encara que podia reemplaçar a aquest integrant en qualsevol moment.
# Cantó de Soston

El cantó de Soston és un cantó francès del departament de les Landes, situat al districte de Dacs. Té 11 municipis i el cap és Soston.

## Municipis

* Angressa
* Asur
* Magesc
* Massanjas
* Moliets e Mar
* Sent Jors de Maremne
* Senhòssa
* Sòrts e Òssagòr
* Soston
* Tòssa
* Lo Bocau Vielh

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1976-1982 | M. Barrère | RPR |
| 1982-1994 | Jean-Yves Montus | PS |
| 1994-2001 | Louis Caulonque | RPR |
| 2001-2008 | Jean-Yves Montus | PS |
| 2008- | Hervé Bouyrie | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 12.050 | 13.050 | 14.591 | 15.728 | 17.106 | 20.374 | 24.540 |
# Jill Long Thompson

Jill Lynette Long Thompson (15 de juliol de 1952) és una política i educadora estatunidenca. Va ser congressista per Indiana i ensenya ètica com a professora clínica associada visitant a la Kelley School of Business i la School of Public and Environmental Affairs a la Universitat d'Indiana Bloomington. Fins al 2015 va ser directora de la junta i consellera delegada de Farm Credit Administration, càrrec pel qual va ser nomenada pel president Barack Obama el 2009. Long Thompson va completar el seu mandat el març de 2015. Va ser la primera persona de la seva família en graduar-se de la universitat, va rebre un B.S. Degree en administració d'empreses a la Universitat de Valparaiso i un MBA i PhD en negocis de la Universitat d'Indiana. És membre del Partit Demòcrata.
La seva carrera política va començar quan va ser elegida al consell de la ciutat de Valparaiso el 1983. Va ser elegida a la Cambra de Representants dels Estats Units el 1989, i va representar el districte republicà per tres mandats. El 1995, el president Bill Clinton la va nominar per ser Sotssecretària d'Agricultura pel Desenvolupament Rural.
Es va presentar a congressista per Indiana el 2002 i va guanyar les primàries demòcrates però va perdre contra el republicà Chris Chocola.
El 2008 es va presentar a les eleccions a governador d'Indiana, va guanyar les primàries demòcrates però va perdre contra el republicà Mitch Daniels per un 18% dels vots l'any que Barack Obama va ser el primer demòcrata en guanyar Indiana a les eleccions presidencials des de Lyndon B. Johnson.

## Referències

* ↑ «Jill Long Thompson» (en anglès). Arxivat de l'original el 2019-07-01. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Farm Credit Administration». [Consulta: 30 agost 2019].
# Casa pairal

Casa pairal és una masia o casa autosuficient pertanyent a una finca rústica, seu d'un llinatge organitzat com a unitat d'explotació rural amb un patrimoni significatiu acumulat al llarg de generacions i conservat gràcies a la institució de l'hereu, que preveia que el patrimoni es succeís sencer del pare al fill gran.
La casa pairal acostuma a ser de grans dimensions i de construcció sòlida. El nom de la casa coincideix normalment amb el del llinatge i hi convivien dues o tres generacions, sota l'autoritat del cap de casa (el vell progenitor, pare o mare vídua), a més dels treballadors de la casa i del camp. El seu patrimoni ha anat augmentant a partir d'aliances matrimonials amb el pas de les generacions.
Des de la sentència de Guadalupe de 1486, ha sigut un dels principals nuclis de l'estructura social catalana, sobretot a la Catalunya Vella. La seva potència econòmica ha estat sovint un dels factors de modernització dels mètodes de conreu, i el motor, a través dels cabalers, de la industrialització des del s XVIII.

## Referències

* ↑ «Casa pairal». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 El Bisaura: rutes a peu i en BTT. Cossetània Edicions, 2003, p. 110–. ISBN 978-84-96035-78-2.
* ↑ «Casa pairal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Casa pairal (la Baronia de Rialb)

La Casa pairal és una casa de la Torre de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

El casal, dins del nucli de la Torre, es troba al sector central-sud del terme municipal, sobre una graonada del marge esquerre del riu Rialb, damunt la llengua del pantà homònim que en l'indret inunda la vall. Junt amb l'església de Sant Iscle i Santa Victòria i l'escola forma un notable conjunt arquitectònic.
S'hi va per la carretera asfaltada que es deriva del punt quilomètric 12,7 de la C-1412b (de Ponts a Tremp), direcció Politg, que arriba fins a Peramola. Als 3,2 km, després d'haver passat el viaducte que creua les aigües del pantà, es pren el desviament de la dreta que porta al nucli de la Torre.

## Descripció

És una casa pairal aïllada, de tres plantes d'alçada. Consta de porta amb arc rebaixat de dovelles de pedra, que dona a les quadres i baixos. Finestres amb motllures a la planta principal i finestretes per la sota coberta. Els murs estan rejuntats a la planta baixa, més antiga, i arrebossat a la façana principal orientada a migdia. L'edifici s'adapta al desnivell del terreny, enlairant-se sobre el riu de Rialb.

## Història

S'havia utilitzat com a casa de la vila de la Baronia. A la llinda de la porta principal hi ha la data de 1798.

## Referències

* 1 2 «Casa pairal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2014].
* Casa pairal
* Una finestra
* El forn
* Escales planta baixa
# Cassa del Mezzogiorno

La Cassa del Mezzogiorno va ser un ens públic italià creat en la dècada de 1950 per fomentar el desenvolupament de la regió italiana del Mezzogiorno, molt endarrerida socioeconòmicament respecte a la resta del país. Encara que la questione meridionale (qüestió meridional), que reflexionava sobre el nivell de retard del sud d'Itàlia, ja va ser plantejada a la fi del segle xix, no va ser fins al cap de la Segona Guerra Mundial quan el govern d'Alcide De Gasperi, sobrenomenat com el President de la Reconstrucció, va abordar el problema en profunditat. La Cassa del Mezzogiorno va realitzar actuacions de millora d'infraestructures (hídriques, viàries, portuàries i aeroportuàries), de millora de l'agricultura i productivitat agrària, d'incentiu a projectes industrials, finançament d'iniciatives turístiques, protecció del patrimoni cultural, formació professional i ordenació del territori.

## Bibliografia

* Taviani, Paolo Emilio (1972). El Problema del desarrollo y la experiencia de la Cassa del Mezzogiorno. Florencia: Le Monnier. p. 98.