OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estàncies jesuítiques

Les Estances jesuítiques eren antigues estances agropecuàries dissenyades i administrades pels jesuïtes, ubicades a l'actual província de Córdoba a l'Argentina. Els conjunts arquitectònics de cada establiment, sumats a l'illa urbana jesuítica de la ciutat de Córdoba, que era la seu religiosoadministrativa de la Província Jesuítica del Paraguai, van ser declarats Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 2000.
Els jesuïtes van obrir sis estances pels voltants de la província de Córdoba, anomenades Caroya, Jesús María, Santa Caterina, Alta Gràcia, La Candelera i San Ignacio. La granja i el complex, començats el 1615, van haver d'abandonar-los després de la Pragmàtica Sanció de 1767 del rei Carles III d'Espanya, que els va expulsar del continent. Varen passar a administrar-los els franciscans fins a l'any 1853, quan els jesuïtes van tornar al continent americà. Tanmateix, la universitat i l'escola secundària van ser nacionalitzades un any després.
Cada estança té la seva pròpia església i conjunt d'edificis, al voltant dels quals van créixer les ciutats, com a Alta Gràcia, la més propera a l'illa. L'Estança de Sant Ignasi ja no existeix. Els turistes poden visitar l'illa Jesuítica i les Estances; el camí de les Estances Jesuítiques té al voltant de 250 quilòmetres de llarg.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Jesuit Block and Estancias of Córdoba» (en anglès). [Consulta: 4 març 2021].
# Amminadab

Segons la Bíblia, Amminadab (en hebreu עמינדב בן-רם Aminadav ben Ram) va ser el fill d'Aram, membre de la tribu de Judà.
Va néixer durant el temps en què els israelites van viure a Egipte. Els seus fills van ser:
* Naasson
* Elixeba, casada amb el Summe Sacerdot Aaron.

## Referències

* ↑ Llibre de Rut. 4:19
* ↑ Primer llibre de les Cròniques. 2:10
* ↑ Èxode. 6:23
# Casa a la plaça Clarà i carrer Pare Roca (Olot)

La casa a la plaça Clarà i carrer Pare Roca d'Olot (Garrotxa) és una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, actualment enderrocada.

## Descripció

Era una casa de planta irregular, adequada a la forma del xamfrà. Disposava de tres façanes que donaven a tres carrers diferents. Estava conformada per uns baixos, amb locals comercials, i tres pisos, dels quals el primer i el segon tenien balcons i el darrer amb finestres. A més, disposava d'un àtic reculat, fet posteriorment. La façana va ser estucada amb dos colors diferents: ocre per emmarcar les obertures i verd pel mur. Destacaven els frontons arrodonits que decoraven alguns balcons i els modillons que els sustentaven (dobles a la cornisa) decorats amb fullatges.

## Història

La plaça Clarà juntament amb el passeig de Barcelona, constitueixen les dues operacions urbanes del segle xix que intervenen més clarament al procés de creixement de la ciutat. Des del 1627 al 1731, l'actual solar de la plaça estava ocupat per l'hort i convent dels Caputxins. L'any 1835, el convent, en poder dels carlins, va ser incendiat per les forces governamentals. A mitjans del segle xix s'utilitzà per a fins militars. L'any 1868 sortí a la llum un projecte per la seva urbanització, fet pel Joan Cordomí, que finalment no es va dur a terme. L'any 1871 es tirà endavant el projecte d'Esteve Pujol. L'any 1925, es remodelà el jardí interior.

## Referències

* 1 2 Text importat de: «Casa plaça Clarà - carrer Pare Roca, 2». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural. Llicència CC-0 [Importat: 23 setembre 2016] (Vegeu l'avís legal per a reutilitzacions).
# Mick McCarthy

Michael Joseph McCarthy (7 de febrer de 1959) és un exfutbolista irlandès de la dècada de 1980 i entrenador.
Fou 57 cops internacional amb la selecció de la República d'Irlanda amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1990. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Barnsley FC, Manchester City FC, Celtic FC, Olympique de Lió, i Millwall FC.
Ha destacat com a entrenador a l'Ipswich Town FC

## Referències

* ↑ «Perfil a hugmansfootballers». Arxivat de l'original el 2018-09-18. [Consulta: 18 setembre 2018].
* ↑ «Mick McCarthy». National Football Teams. [Consulta: 13 febrer 2012].
* ↑ «Mick McCarthy: Ipswich Town appoint ex-Wolves boss». BBC Sport. [Consulta: 23 gener 2018].
* ↑ "Mick McCarthy: Ipswich Town appoint ex-Wolves boss". BBC Sport. 1 novembre 2012. Consultat 22 gener 2016.
# Boeing 7x7

La Boeing 7x7, o simplement 7x7, és un terme que descriu la sèrie d'avions comercials de la companyia Boeing següents: Boeing 707, 717, 727, 737, 747, 757, 767, 777 i 787. En el cas de la companyia Airbus seria des de l'A300 fins a l'A380.
El terme "7X7" (amb una X majúscula) era paradoxalment la designació original del Boeing 767 abans que entrés en servei. Altres designacions similars són el 7N7 (Boeing 757), 7E7 (Boeing 787) i el Boeing 7J7.
| Avió | Propòsit | Seients |
| Boeing 707-100 | De mitjà a fuselatge de grau llarg (també el carregament) | 141 (-320B) |
| Boeing 717 | De curt a fuselatge de grau mitjà | 106 (-200) |
| Boeing 720 (una variant del 707) | A grau mitjà de fuselatge | 112 |
| Boeing 727-100 | De curt a fuselatge de grau mitjà | 94-131 |
| Boeing 727-200 | De curt a fuselatge de grau mitjà | 132 |
| Boeing 737-100/200 | A grau curt de fuselatge | 115 |
| Boeing 737-300/400/500 | De curt a fuselatge de grau mitjà | 128 (-300); 148 (-400); 108 (-500) |
| Boeing 737-600/700 | De curt a fuselatge de grau mitjà | 110 (-600); 126 (-700) |
| Boeing 737-800/900 | De curt a fuselatge de grau mitjà | 162 (-800); 177 (-900); 215 (-900ER) |
| Boeing 747-100 | A grau llarg de fuselatge de gran capacitat | 452 |
| Boeing 747-200 i -200SUD | A grau llarg de fuselatge de gran capacitat | 452 |
| Boeing 747-300 | A grau llarg de fuselatge de gran capacitat | 470 |
| Boeing 747-400 | A grau llarg de fuselatge de gran capacitat | 416--524 |
| Boeing 747-8 | A grau llarg de fuselatge de gran capacitat | |
| Boeing 747SP | A grau llarg de fuselatge de gran capacitat | 316-440 |
| Boeing 757-200 | A grau mitjà de fuselatge | 178 |
| Boeing 757-300 | A grau mitjà de fuselatge de capacitat superior | 228 |
| Boeing 767-200 | De mitjà a grau llarg de fuselatge de capacitat superior | 198 (-200ER) |
| Boeing 767-300 | De mitjà a grau llarg de fuselatge de capacitat superior | 269 |
| Boeing 767-400ER | De mitjà a grau llarg de fuselatge de capacitat superior | 304 (-400ER) |
| Boeing 777-200 | A grau llarg i ultra llarg de fuselatge de capacitat superior | 303--440 (-200, -200LR, -200ER) |
| Boeing 777-300 | A grau llarg de fuselatge de gran capacitat | 394--550 (-300); 365--550 (-300ER) |
| Boeing 787-3 | A grau mitjà de fuselatge de gran capacitat | 289 |
| Boeing 787-8 | De llarg a grau ultra llarg de fuselatge de gran capacitat | 217 |
| Boeing 787-9 | De llarg a grau ultra llarg de fuselatge de gran capacitat | |

## Galeria d'imatges

* Avions de la 7x7
* Boeing 707
* Boeing 717
* Boeing 727
* Boeing 737
* Boeing 747
* Boeing 757
* Boeing 767
* Boeing 777
* Boeing 787

## Vegeu també

* Boeing
* Projecte Yellowstone de Boeing
* Avió comercial
* Aviació comercial
# Yoshūkai

Yoshūkai (養秀会, lloc d'entrenament de la millora contínua) és un estil de karate. Va ser creat per Mamoru Yamamoto. Aquests estil va ser mencionat a la revista d'arts marcials Black Belt.

## Referències

* ↑ Buttitta, Bob. Yoshukai Karate: Not for the Weak of Heart. Black Belt Magazine, May 1984, p. 54.
* ↑ Klase, Bill. "Rough, Tough Yoshukai Karate: Traditional Karate's Link to Full-contact Fighting." Black Belt Magazine, March 1988, p. 56.
* ↑ Baker, Timothy. "The Weapons of Yoshukai Karate: Nunchucks, Swords, Sickles, Staffs, Sai and Bo." Black Belt Magazine. January 1992, p. 24.

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2011-01-17 a Wayback Machine.(anglès)
# Javier Capitán Narvión

Javier Capitán Narvión (Barcelona, 3 de desembre de 1961) és un presentador de ràdio i televisió i humorista espanyol.
Llicenciat en Ciències Econòmiques. El 1993 abandona la seva activitat en l'àrea de màrqueting a Repsol per dedicar-se en exclusiva als mitjans de comunicació, especialitzant-se en humor polític.
Va iniciar la marxa en la ràdio el 1986, en la Cadena SER col·laborant en nombrosos programes, entre els quals La verbena de La Moncloa. El 1995 va fer el salt a RNE cadena en la qual ha seguit fins a l'actualitat, col·laborant a El gran carnaval, Buenos días i El tranvía al costat de Luis Figuerola-Ferretti. Aquests programes van ser dirigits inicialment, i en diverses etapes, per Julio César Iglesias.
En televisió cal destacar la seva etapa com a director i copresentador d' El informal (1998-2002) de Telecinco, que el va llançar a la fama definitivament, Ya es viernes...o no (2003) d'Antena 3, així com els concursos de cultura general Madrid reta (2003-2004) i Metro a Metro (2004-2007) a Telemadrid.
A més, col·labora al costat de Luis Figuerola-Ferretti al programa Las mañanas de Radio 1 a RNE, programa dirigit i presentat per Olga Viza.
Els programes que ha dirigit o en els quals ha participat, han rebut nombrosos premis tant a televisió com a ràdio (Premi Ondas, TP d'Or, El Papagayo o Antena de Oro).
El 2007 comença a treballar per a TVE, on presenta un programa anomenat El Negociador.
El 2008 presenta al costat de Miriam Reyes Gimeno el programa El Noticiario, de MobuzzTV, una televisió online 2.0. A l'agost d'aquest any, de nou a TVE, dirigeix l'espai Con un par...de bromas i un any després va col·laborar al programa matinal La mañana de La 1.
El 2011 va participar en l'acte d'inici així com a l'acte central de la campanya d'UPyD de les eleccions generals de 2011.
El 2012 va ser el presentador de la celebració del V aniversari d'UPyD a Vitòria el 29 de setembre.
El 2019 estrena a FDF el programa de zàpping ¡Toma salami!.

## Referències

* ↑ La broma política de Javier Capitán a Felisuco en el reencuentro de 'El Informal': "Estás aforado" a Formulatv
* ↑ Javier Capitán y Luis Figuerola-Ferreti estrenan programa en la SER, El País, 10 de gener de 1993
* ↑ Rosa Díez pide el voto para terminar con el bipartidismo obligatorio ADN (4 de novembre de 2011)
* ↑ UPyDmedia 29 de setembre de 2012
* ↑ Mediaset rescata a Javier Capitán 17 años después de 'El informal', El Periódico, 1 de juliol de 2019

## Enllaços externs

* Notícies sobre Javier Capitán a El País
* Javier Capitán a FormulaTV
# Antoni Gilabert Fornés

Antoni Gilabert Fornés (Pedreguer, 1716 - València, 1792) va ser un arquitecte valencià que va dirigir el procés que, des de l'últim terç del segle xviii, es va engegar a la catedral de València per tal de renovar-la i dotar-la d'un aspecte neoclàssic homogeni, defugint de l'estil gòtic que en aquell temps era considerat obra de bàrbars.
Estudià arquitectura i matemàtiques a la ciutat de València junt amb Tomàs Vicent Tosca i Mascó. Al principi de la seua carrera treballà d'aparellador, i el 1768 s'encarregà de la secció d'arquitectura de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles, de la qual fou nomenat director general el 1784.
La seua trajectòria s'emmarca en la transició entre el barroc i el neoclàssic, havent bastit obres en tots dos estils. És l'autor d'algunes de les més importants obres neoclàssiques a la ciutat de València i un dels principals representants i impulsors d'aquest estil. Entre 1758 i 1760 projectà la façana de la Duana, actual Palau de Justícia. També remodelà la capella de sant Vicent Ferrer al convent de Sant Doménec, per bé que tornant a l'estil barroc. Des de 1774 dirigí el recobriment neoclàssic de la nau central de la Seu de València. Altres obres importants són l'església de les Escoles Pies de València (1767-1771), la cel·la de sant Lluís Bertran al convent de sant Domenec, i el retaule del convent de la Saïdia, també a la ciutat de València. Pel que fa a les zones rurals, va projectar les esglésies de l'Alcúdia, Torís i Xestalgar. També participà en la construcció de la Capella de la Mare de Déu de la Soledat de Nules.

## Referències

* ↑ «Gojos de Valencia (Gogistes Valencians)». [Consulta: 7 agost 2017].
* Gran Enciclopedia de la Comunidad Valenciana (2005): Volum VII, veu: "Gilabert Fornés, Antoni". Editorial Prensa Ibérica.

## Bibliografia

* Bérchez, Joaquín. Los comienzos de la arquitectura académica en Valencia: Antonio Gilabert. València: Federico Domenech, 1987. ISBN 84-85402-43-X.
# El pastís de noces

El pastís de noces (originalment en francès, Pièce montée) és una pel·lícula francesa del 2010 dirigida per Denys Granier-Deferre, basada en la novel·la Une Piece Montée de Blandine Le Callet. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Bérengère i Vincent, tots dos de famílies burgeses, es casen religiosament envoltats dels seus. El dia, que ha començat força bé, empitjora amb les hores. El matrimoni és viscut des d'un punt de vista diferent per certs familiars i pels mateixos nuvis: secrets, ressentiments i malentesos se succeeixen a l'ombra d'un secret familiar molt antic.

## Repartiment

* Jérémie Renier: Vincent
* Clémence Poésy: Bérengère
* Danielle Darrieux: Madeleine
* Jean-Pierre Marielle: Victor
* Christophe Alévêque: Alexandre
* Aurore Clément: Catherine
* Julie Depardieu: Marie
* Léa Drucker: Hélène

## Referències

* ↑ Article journal Le Parisien du 20/05/2009
* ↑ «El pastís de noces». Goita què fan, ara!. [Consulta: 15 gener 2023].
# Carrer de Rafael de Casanova (el Masnou)

El carrer de Rafael de Casanova és un carrer del municipi del Masnou (Maresme) amb un conjunt arquitectònic protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El carrer de Rafael de Casanova s'estén entre el Torrent d'Umbert (a l'oest) i l'avinguda de Joan XXIII (a l'est) i té un desnivell ascendent d'oest a est.
El carrer té dues parts diferenciades. En una gran part del tram comprès entre el Torrent d'Umbert i el carrer Primer de Maig, s'obre un petit pas comunitari formant un petit carrer paral·lel (carrer de la Caterra) entre les façanes de les cases i un pati davanter. El desnivell existent entre el carrer i aquest pas fa que a sota d'aquests patis s'hi hagin construït garatges o petits habitatges d'una única planta. També és característic d'aquest tram escales d'accés al carrer de la Caterra des del carrer Rafael de Casanova. La resta del carrer es caracteritza per les façanes de les cases que estan enretirades del pla de carrer i amb un pati davanter que fa també d'accés a l'habitatge.
Les cases consten de planta baixa i planta pis, però a algunes se'ls hi ha afegit una planta més. La major part de cobertes són a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana principal, orientada a migdia. Les façanes estan marcades per una composició simètrica a través de dos eixos de verticalitat definits per les obertures: porta d'accés i finestra lateral a la planta baixa i dues finestres a la planta pis. Els brancals, llindes i ampits de les obertures que no han estat modificades són de pedra vista treballada.

## Referències

* 1 2 «Carrer Rafael Casanova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2016].
* 1 2 Montlló Bolart, Jordi. «Fitxa "08118/10 Carrer Rafael de Casanova - El Masnou"». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 17-02-2010. [Consulta: 28 agost 2016].
# Mick Schumacher

Mick Schumacher (Vufflens-le-Château, 22 de març de 1999) és un pilot d'automobilisme helvèticoalemany.
Schumacher va començar la seva carrera en el món del motor el 2015, després dels karts. Ha aconseguit dos subcampionats a Fórmula 4, va ser campió de la Fórmula 3 Europea el 2018 i de Fórmula 2 el 2020. Va ser el pilot de Haas F1 Team des del 2020 fins al 2022. Actualment és el pilot de reserva del equip de Fórmula 1 de Mercedes.
És fill del set vegades campió de Fórmula 1 Michael Schumacher.

## Referències

* ↑ «Mick Schumacher | Racing career profile | Driver Database». [Consulta: 27 març 2021].
* ↑ «Mick Schumacher, testigo de lujo en Hockenheim» (en castellà), 31-07-2016. [Consulta: 27 març 2021].
Equips i pilots que disputaran la Temporada 2022 de Fórmula 1 :
Red BullMercedesFerrariMcLaren-MercedesAlpine-Renault
1. Max Verstappen
11. Sergio Pérez
44. Lewis Hamilton
63. George Russell
16. Charles Leclerc
55. Carlos Sainz
3. Daniel Ricciardo
4. Lando Norris
14. Fernando Alonso
31. Esteban Ocon :
AlphaTauri-Red BullAston Martin-MercedesWilliams-MercedesAlfa Romeo-FerrariHaas-Ferrari
10. Pierre Gasly
22. Yuki Tsunoda
5. Sebastian Vettel
18. Lance Stroll
6. Nicholas Latifi
23. Alexander Albon
24. Guanyu Zhou
77. Valtteri Bottas
20. Kevin Magnussen
47. Mick Schumacher :
# Rick Scott

Richard Lynn "Rick" Scott ( Bloomington, Illinois, 1 de desembre de 1952) és un polític estatunidenc del Partit Republicà. Des de gener de 2011 ocupa el càrrec de governador de Florida.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del Governador de Florida
# Yoslyn Sigrah

Yoslyn Sigrah (Kosrae)és una advocada i activista pels drets de les dones dels Estats Federats de Micronèsia.

## Biografia

Sigrah és de l'estat de Kosrae. Té una llicenciatura en dret de la Universitat de Hawaii i ha exercit com a advocada a Honolulu. El 2012 va assistir a un programa de beques als Estats Units d'Amèrica, organitzat per l'ABA Rule of Law Initiative, per desenvolupar habilitats per defensar les dones, particularment aquells que han experimentat violència.
Sigrah ha fet campanya per la representació de les dones en la política, en el govern i el parlament, i ha donat suport a la creació d'un Ministeri de Dones dels Estats Federats de Micronèsia. És activista en la campanya per la fi de la violència contra dones i nenes, incloent ser instrumental en l'aprovació de la Llei de Protecció Familiar 2014 a Kosrae, una llei que criminalitza la violència domèstica. Com a Assessora de fiscal, també ha representat l'Associació de Dones Kosrae.
Va parlar en la 66a sessió de la Convenció sobre l'eliminació de totes les formes de discriminació contra la dona (CEDAW) a Ginebra, 2017 sobre l'estat de les dones de Micronèsia.
El 2014 va ser guardonada amb el Premi Presidencial de Ciutadans més Destacats pel President Emanuel Mori.

## Referències

* 1 2 «President of the Federated States of Micronesia Presents Outstanding Citizen Awards in Honolulu» (en anglès). FSMPIO. Arxivat de l'original el 2012-07-31. [Consulta: 29 agost 2020].
* ↑ «A Micronesian Advocate Helps to Create Safer Environments for Women, Rule of Law Initiative» (en anglès). American Bar.
* 1 2 «Yoslyn Sigrah» (en anglès). Pacific Community, 06-08-2017.
* ↑ «SPC launches latest collection of Pacific human rights cases» (en anglès). Pacific Community Regional Rights Resource Team, 08-10-2013.
# Javier Castrilli

Javier Castrilli (nascut el 22 de maig de 1957) és un antic àrbitre de futbol de Buenos Aires, Argentina.
Va treballar com a àrbitre des del 1980 fins al 1998, guanyant-se el sobrenom d'El Sheriff pel seu caràcter i decisions sobre el camp imposant estrictament les regles del joc. Castrilli va ser conegut per un partit de lliga que va arbitrar, entre River Plate i Newell's Old Boys el maig de 1992 en el qual va treure quatre targetes vermelles als jugadors del River Plate, i també va ensenyar una targeta vermella al tècnic del club Daniel Passarella.
Va ser àrbitre al Mundial de França de 1998.
Castrilli va entrar en política i és director del programa de seguretat en esdeveniments futbolístics del Ministeri de l'Interior argentí (ProSEF). Es va presentar a l'alcaldia de Buenos Aires.

## Referències

* ↑ (en castellà) , 10-05-2012.

## Enllaços externs

* Biografia a La voz del Interior (en castellà)
# Antoni Ginebreda

Antoni Ginebreda (Barcelona, segle xiv - 1394) va ser un religiós de l'orde dels predicadors, mestre en teologia i escriptor. Estudià al Convent de Santa Caterina (Barcelona), on prengué els hàbits (1357), i del qual en fou prior temps després. També estudià a Girona i a Lleida. El 1372 passà a l'estudi general de Tolosa, i el 1376, al de París. Completà la versió catalana del De consolatione philosophiae, de Boeci, iniciada per Pere Saplana i dedicada a l'infant Jaume de Mallorca, de qui fou confessor, la qual serví de base a l'edició castellana del 1488 i del 1493. El 1385 Pere III li encomanà que continués el Compendi historial iniciat per Jaume Domènec, i l'any següent el nomenà predicador de la capella reial. El 1390 fou elegit prior del convent de Barcelona. Ha estat confós, erròniament, amb el seu homònim bisbe d'Atenes, mort el 1390.

## Referències

* ↑ Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 295 [Consulta: 26 setembre 2013].
* ↑ «Antoni Ginebreda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Edward Buzzell

Edward Buzzell, acreditat de vegades Eddie Buzzell (Nova York, Nova York, 13 de novembre de 1895 − Los Angeles, Califòrnia, 11 de gener de 1985), fou un director, guionista i actor estatunidenc.

## Biografia

Edward Buzzell neix al districte de Brooklyn a Nova York. Treballa al teatre a Broadway, com a actor, entre 1920 i 1929, principalment a comèdies musicals (és igualment libretista de l'última d'elles).
Al cinema estaunidenc, debuta com a actor l'any 1928 i com guionista l'any 1929, aquestes dues activitats seran ocasionals. És director de 1931 a 1961, sobretot de dos films amb els Germans Marx, Una tarda al circ (1939) i Els germans Marx a l'Oest (1940).
De 1927 a 1937 (divorci), va estar casat amb l'actriu Ona Munson. Es va casar amb Sara Clark l'11 d'agost de 1934 però el matrimoni només va durar 5 setmanes i ella el va deixar. Es va casar amb l'actriu Lorraine Miller el 10 de desembre de 1949. va morir a Los Angeles el 1985 a l'edat de 89 anys.

## Filmografia

Les seves pel·lícules més destacades són

### Com a director

* 1931: She served him right
* 1932: Hollywood Speaks
* 1932: The Big Timer
* 1932: Virtue
* 1933: Love, Honor and Oh Baby!
* 1933: Child of Manhattan
* 1933: Ann Carver's Profession
* 1934: Cross Country Cruise
* 1934: The Human Side
* 1935: Transient Lady
* 1935: The Girl Friend
* 1936: The Luckiest Girl in the World
* 1936: Three Married Men
* 1937: As Good as Married
* 1938: Fast Company
* 1938: Paradise for Three
* 1939: Honolulu
* 1939: Una tarda al circ (At the Circus)
* 1940: Els germans Marx a l'Oest (Go West)
* 1941: The Get-Away
* 1941: Married Bachelor (codirigida per Norman Taurog)
* 1942: The Omaha Trail
* 1942: Ship Ahoy
* 1943: Best Foot Forward
* 1943: The Youngest Profession
* 1945: Keep Your Powder Dry
* 1946: Three Wise Fools
* 1946: Easy to Wed
* 1947: Song of the Thin Man
* 1949: Neptune's Daughter
* 1950: A Woman of Distinction
* 1950: Emergency Wedding
* 1953: Confidentially Connie
* 1955: No em porto malament (Ain't Misbehavin')
* 1961: Mary Had a Little...

### Com a guionista

* 1929: Little Johnny Jones de Mervyn LeRoy
* 1933: Love, Honor and Oh Baby! (+ realització)
* 1934: The Human Side (+ realització)
* 1935: Transient Lady (+ realització)
* 1955: No em porto malament (Ain't Misbehavin') (+ realització)

### Com a actor

* 1928: Midnight Life de Scott R. Dunlap
* 1929: Little Johnny Jones de Mervyn LeRoy
* 1930: The Devil's Cabaret de Nick Grinde
* 1931: She served him right (+ realització)
* 1943: The Youngest Profession (+ realització)

## Referències

* ↑ «Edward Buzzell (1895-1985) - Find A Grave...». [Consulta: 26 gener 2018].
* ↑ «Edward Buzzell». [Consulta: 26 gener 2018].
* ↑ an Diego Evening Tribune, 17 d'octubre de 1934
* ↑ New Orleans Times-Picayune, 12 de desembre de 1949
* ↑ «Edward Buzzell». [Consulta: 26 gener 2018].