OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aigas Caudas

Aigas Caudas (Aigas Caudas en occità; Eaux-Chaudes en francès) és un poble i una estació termal del departament dels Pirineus Atlàntics, a la regió de Nova Aquitània. La localitat està agregada a la comuna de Laruntz. Té una vintena d'habitants fixes, xifra que canvia segons l'època de l'any.
Aigas Caudas es troba a una altitud de 675 metres. Està situat a la riba dreta de la Gave d'Aussau, a uns 5 km aigües amunt de Laruntz, a l'entrada de la gorja del Horat. Aigas Caudas està separat de la ciutat balneària d'Aigas Bonas pel massís Gourzy.
L'estació termal era freqüentada per la casa d'Aldret i Montaigne al segle xvi. El poble va acollir el servei duaner francès fins que es va obrir la frontera amb Espanya. Les seves aigües es van utilitzar durant el segle xix per al tractament de malalties relacionades amb la fertilitat, les afectacions reumàtiques i els problemes en les vies respiratòries dels infants. Les fonts consisiteixen en set brolladors sulfurosos, sòdics, càlcics i silicatats, que treuen aigua a entre 10 i 36 °C. Les aigües són riques en glairina i baregina.
L'església de la Trinitat acull un retaule del segle xvi.

## Referències

* 1 2 «Eaux-Chaudes (Commune de Laruns)» (en francès). valleedossau-tourisme.com. [Consulta: 4 gener 2020].
* ↑ «Station thermale des Eaux-chaudes» (en francès). pratique.tourisme64.com. Arxivat de l'original el 2020-09-20. [Consulta: 4 gener 2020].
* 1 2 3 «Les villages du Haut Ossau» (en francès). cauhape.bernard.free.fr. [Consulta: 4 gener 2020].

## Vegeu també

* Vall d'Aussau
# Domícia Lucil·la

Domícia Lucil·la (en llatí Domitia Lucilla) anomenada també Domícia Calvil·la (Domitia Calvilla) va ser una dama romana que va morir entre els anys 155 i 161.
Va ser l'esposa de Marc Anni Ver i la mare de l'emperador Marc Aureli. Formava part d'una rica família de propietaris que tenien una fàbrica de rajoles i maons al costat del riu Tíber, prop de Roma, que facilitava materials de construcció per als millors monuments de la capital, el Colosseu, el Panteó de Roma i els Mercats de Trajà, i exportava a Hispània, la Gàl·lia i al nord d'Àfrica.
El seu marit era pretor i venia d'una antiga família de rang senatorial. La germana del seu marit, Faustina Major es va casar amb Antoní Pius quan encara no era emperador.
L'any 124 el seu marit va morir i va criar ella mateixa els fills, Marc Aureli i Annia Cornificia, que van ser adoptats per Antoní Pius. També amb ells va educar Didi Julià, que va ser breument emperador l'any 193. Marc Aureli va heretar, quan la seva mare va morir, la fàbrica de maons i les seves riqueses. A les Meditacions Marc Aureli la defineix com "una persona piadosa i generosa que va dur una vida senzilla". Va passar els seus últims anys vivint a Roma amb el seu fill.

## Referències

* ↑ Deli Espartià. Historia Augusta: Marcus Aurelius. I,3
* ↑ Juli Capitolí. Historia Augusta: Didius Iulianus, I,4
* ↑ McLynn, Frank. Marcua Aurelius: a life. Nova York: Da Capo Press, 2010, p. 14 i seg.. ISBN 9780306819162.
# Charles-Joseph van Helmont

Charles-Joseph van Helmont (Brussel·les, 19 de març de 1715 - Brussel·les, 8 de juny de 1790) fou un músic i compositor de l'església flamenca.
Van Helmont va rebre la seva educació de Hercule-Pierre Brehy (1673-1737) a la catedral de Sant Miquel i St. Gudula (Brussel·les). Als divuit anys, esdevé la successora de Josse Boutmy com a organista. El 1737 va esdevenir cantor a l'església de la cort de Notre Dame de la Chapelle ("Kapellekerk") del governador dels Països Baixos, l'arxiduquessa Maria Elisabeth, fins a la seva mort el 1741. Després de la mort de Joseph -Hector Fiocco van Helmont va tornar a la Catedral posterior. Fins al 1777 va estar allà al seu despatx, que després va lliurar al seu fill Adrien-Joseph van Helmont (1747-1830).
Va compondre nombroses obres sagrades i laiques. Entre ells, hi ha un oratori Judith, una òpera Grisélidis i per a la Setmana Santa Les neuf Leçons de la Semaine Sainte per a basso continuo i soprano. El seu estil es basa en el dels seus contemporanis italians, les seves Piéces de Clavecin es consideren influenciades per Jean-Philippe Rameau. En total, hi ha 525 manuscrits de van Helmont a la biblioteca del conservatori de Brussel·les.

## Família

El seu besavi Henri van Helmont era germà de Jean-Baptiste van Helmont, famós metge, alquimista i hermètic.
El seu fill Adrien-Joseph van Helmont (1747-1830)
El seu fill Adrien-Joseph van Helmont, de qui havia format, també era un músic notori i notable a la ciutat de Brussel·les i va assolir les funcions del seu pare a Sainte-Gudule el 1777. Adrien-Joseph van Helmont, fou membre de la maçoneria; el seu nom apareix a la taula de la "Loge Brussel·les El Constanza", o Unió Konstanz.

## Obres

Charles Joseph van Helmont va compondre música sagrada i profana, incloent peces de clavicèmbal (Op. 1, 1737). La biblioteca del Reial Conservatori de Brussel·les conserva més de 500 manuscrits del compositor.

## Referències

* Herman Roelstraete, "Frans Krafft [Arxiu]" Vlaanderen, any 15, n o 90, Roeselare, Christelijk Vlaams Kunstenaarsverbond, 1966, pàg. 375
# Departament de Misiones

El departament de Misiones (en castellà i oficialment, Departamento de Misiones) és un dels 17 departaments del Paraguai. El seu codi ISO 3166-2 és PY-8.
L'origen del seu nom ve de les antigues missions jesuítiques guaranís, les quals s'havien instal·lat en aquest departament durant l'època colonial sota l'Imperi Espanyol. En algunes ciutats d'aquesta zona existeixen museus amb importants col·leccions d'art religiós.
La principal activitat econòmica de la regió és la ramaderia, la qual cosa explica la baixa densitat de població del departament.

## Subdivisions

El departament se subdivideix en 10 districtes:
* Ayolas
* San Ignacio
* San Juan Bautista
* San Miguel
* San Patricio
* Santa María
* Santa Rosa
* Santiago
* Villa Florida
* Yabebyry

## Enllaços externs

* SENATUR (castellà)
* misionesparaguay.com
# Figuera de les pagodes

La figuera de les pagodes (Ficus religiosa) és una planta amb flor del gènere Ficus.

## Característiques

És un arbre de grans dimensions. Vist de lluny se sembla força al banià, però la forma de les fulles és molt diferent i característica.
La figuera sagrada és un arbre molt important en la religió budista. Es coneix també com a arbre de bodhi; bodhi és la il·luminació que Siddharta Gautama, el que posteriorment va esdevenir Buda, va assolir sota un arbre d'aquesta espècie al segle iii aC. Es troba sovint a la vora dels temples, reliquiaris i stupas (pagodes) del budisme on és costum caminar al voltant d'aquest arbre en senyal de veneració.
Aquest mateix arbre també té un gran significat religiós en les religions hinduista i jainista. És un símbol de prosperitat, goig i llarga vida. En els textos hindús es troba associat amb el naixement del riu mític Sarasvatí.

## Referències

* ↑ «figuera de les pagodes». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 9 juny 2024].
* ↑ D.S. Chauhan in Radhakrishna, B.P. and Merh, S.S. (editors): Vedic Sarasvati, 1999, p.35-44
* Keith and Macdonell. 1912. Vedic Index of Names and Subjects.
* Plaksa description.

## Vegeu també

* Temple Jin Long Si.

## Enllaços externs

* Figuera sagrada; descripció.
* Beneficis de la figuera sagrada.
# Ucria

Ucria (sicilià Ucria) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Messina. L'any 2009 tenia 1.185 habitants. Limita amb els municipis de Castell'Umberto, Floresta, Raccuja, Sinagra i Tortorici.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Franca Algeri | Llista cívica |
# Judici (dret)

Un judici o juí és una controvèrsia jurídica i actual entre parts i sotmès al coneixement d'un tribunal de justícia. Això pressuposa l'existència d'una controvèrsia, és a dir, la sustentació de drets i interessos contradictoris o contraposats al defensat per la part contrària, i que la perjudica. El judici constitueix el contingut material o de fons del procés, el qual serà resolt per l'òrgan jurisdiccional a través d'un procediment. Per norma general, el jutge s'encarregarà de discernir quina de les dues parts es fonamenta amb major base en l'Estat de Dret que empara el país en el qual s'ha desenvolupat l'activitat que ha posat en conflicte a dues o més persones.
El judici verbal és un tipus de procediment judicial, civil o penal, que es caracteritza pel fet que el jutge convoca les parts a una compareixença única, durant la qual hauran d'exposar les seves raons, proposaran les proves, que es faran en el mateix acte; i faran conclusions verbals. Excepcionalment es pot suspendre l'acte per poder fer alguna prova que no s'hagi pogut obtenir o que el jutge consideri adient. En l'àmbit penal rep la denominació de judici de faltes, i s'inicia per simple denúncia; mentre que en el civil cal demanda escrita. Els judicis verbals estan reservats als assumptes que es consideren de poca importància o quantia i pretenen agilitzar les decisions judicials evitant tràmits complexes.

## Vegeu també

* judici oral

## Referències

* ↑ «juí». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
# Parc nacional de Te Urewera

El Parc Nacional de Te Urewera va ser un parc nacional a prop de la costa est de l'illa del nord de Nova Zelanda, establert com a tal el 1954 i desestablert el 2014, quan va ser substituït per una nova entitat legal i àrea protegida anomenada Te Urewera. El parc ocupava una àrea d'aproximadament 2.127 km$^2$ i estava situat al nord de la regió de la badia de Hawke. Va ser el més gran dels quatre parcs nacionals de l'illa del Nord i la selva tropical més aïllada de la regió.

## Etimologia

Te Urewera és la llar tradicional del poble Tūhoe. El nom significa "penis cremat" en llengua maorí i reflecteix una llegenda local.

## Història

A causa del seu aïllament geogràfic, la regió va ser una de les darreres reclamades pels britànics durant la colonització del segle xix.
El 28 de juliol de 1954, les zones de captació del llac Waikaremoana, el llac Waikareiti i altres reserves de la Corona van ser catalogades com a parc nacional, i el 1957 les propostes estaven en marxa per afegir la resta de les terres de la Corona a Te Urewera al nord de Ruatāhuna. Aquesta proposta es va formalitzar el novembre de 1957, quan es van afegir 1.350 km$^2$ addicionals. Es van fer més addicions el 1962, 1975 i 1979, amb adquisicions menors de terrenys i alteracions de límits en el període intermedi. El llit del llac i els enclavaments maorís no es van incloure en la publicació del parc. La Corona havia llogat el llit del llac, que era gestionat pel Departament de Conservació.
El març de 2013, el poble Tūhoe va signar una escriptura de liquidació, resolent les reclamacions de la tribu sota el Tribunal de Waitangi. Segons l'acord, els Tūhoe havien de rebre 170 milions de dòlars neozelandeses i també se'ls donaria més control sobre Te Urewera. Va deixar de ser un parc nacional en virtut de la Llei Te Urewera de 2014, convertint-se en Te Urewera, el primer recurs natural del món en rebre els mateixos drets legals que una persona.

## Referències

* 1 2 Ruru, Jacinta «Tūhoe-Crown settlement – Te Urewera Act 2014». Māori Law Review, 01-10-2014, pàg. 16–21.
* ↑ «Te Urewera: New Zealand's 'living' rainforest». BBC, 30-09-2021.
* ↑ Lind, Clive «Deep into the land of the mist». Stuff, 31-01-2009.
* 1 2 «Govt and Tuhoe sign $170m settlement». Newshub, 22-03-2013.
* ↑ Cheng, Derek «Tuhoe takes lead in homeland's future». , 25-07-2014.
* ↑ Gibson, Jacqui. «The Māori tribe protecting New Zealand's sacred rainforest». BBC Travel, 09-06-2020. [Consulta: 29 setembre 2021].
* ↑ BBC's The Travel Show. «Te Urewera: New Zealand's 'living' rainforest». BBC Travel, 29-09-2021. [Consulta: 29 setembre 2021].

## Enllaços externs

* Te Urewera Departament de conservació
# Sench Èli

Sench Eli [sen'tsheli] (Mas-Saint-Chély en francés, antigament Saint-Chély-du-Tarn) és un municipi del cantó de Santa Enimia, del departament francès del Losera a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Losera
* ↑ https://books.google.cat/books?id=hyaV-OpOMNcC&printsec=frontcover&hl=ca#v=onepage&q&f=false
# Deia

* Per a altres significats, vegeu «Deia (desambiguació)».
Deia (euskera per «Crida») és un periòdic basc en castellà que va ser fundat el 1977. És de caràcter nacionalista, produït per l'editorial Ipaguirre SA (EISA). Tot i que el seu objectiu inicial era comprendre tot el País Basc actualment el seu mercat es fonamenta a Biscaia, i més concretament Bilbao, on és un dels diaris més venuts tot i que a gran distància de El Correo.
La mateixa editorial el distribueix directament als punts de venda, a diferència de la resta de diaris publicats al País Basc.

## Història

Deia va ser fundat pel PNB per servir a la vegada de diari del partit i com a periòdic generalístic; entre els seus promotors i fundadors hi ha nacionalistes com Mitxel Unzueta, Luzio Aginagalde, Luis María Retozala i Eli Galdós. El seu primer número va sortir el 8 de juny de 1977, el primer director va ser Ignacio Iriarte Areso.
Publica setmanalment el suplement satíric Caduca Hoy, realitzat per Josetxu Rodríguez i Javier Ripa (col·laboradors habituals de la revista El Jueves com a Rodríguez&Ripa). Aquest suplement ha estat denunciat en dues ocasions davant l'Audiència Nacional per presumptes injúries a la família reial espanyola. La primera va ser presentada el novembre de 2003 pel fiscal Eduardo Fungairiño que, finalment, va decidir retirar-la per no trobar indicis de delicte. La segona, interposada pel fiscal Javier Zaragoza el gener de 2007 està a l'espera que el jutge Fernando Grande-Marlaska decideixi si l'admet a tràmit. El suplement Caduca Hoy du publicats 263 números i tota la col·lecció pot consultar-se a la pàgina web del diari.
Entre els seus columnistes més destacats hi ha Antonio Álvarez Solís.

## Enllaços externs

* Caduca HOY Arxivat 2008-05-17 a Wayback Machine.. Inclou un arxiu amb números anteriors.
Viccionari
# Silay (volcà)

El Silay és un estratovolcà, el més septentrional de l'illa Negros, al grup de les Visayas de l'arxipèlag de les Filipines. El seu cim s'eleva fins a 1.510 msnm i es troba uns 28 km a l'est de la ciutat del mateix nom, dins del Parc natural del Nord de Negros. Es desconeix quan va tenir lloc la seva darrera erupció. El seu diàmetre a la base fa més de 20 km i té una caldera de 3,5 km d'amplada.

## Referències

* ↑ «Global Volcanism Program | Silay» (en anglès). [Consulta: 25 octubre 2021].
# Parc nacional de la W

El Parc Nacional W del Níger està al centre d'un complex natural transfronterer de prop d'un milió d'hectàrees conjuntament entre Benín, Níger i Burkina Faso i protegit pel Conveni de Ramsar.
Parc Nacional W del Níger està a la llista del Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO des de 1996.

## Creació

El Parc Nacional W del Níger es va crear per decret el 4 d'agost de 1954, i des de 1996 ha estat catalogat com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Al Níger, el parc està catalogat com a parc nacional, Tipus II de la UICN, i és part d'un complex més gran de reserves i àrees protegides. Aquestes inclouen l'adjacent Dallol Bosso (Aiguamolls d'Importància Internacional Ramsar), a la riba oriental del riu Níger i la superposició parcial de la menor "Parc national du W" (Aiguamolls d'Importància Internacional (Ramsar). Els tres parcs són àrees BirdLife International d'importància per a les Aus (IBAs) de tipus A1 i A3 (codis IBA IBA NE001, IBA BF008, i IBA BJ001).

## Geografia

En els tres països, el parc Regional abasta uns 10.000 km² en gran part deshabitada pels éssers humans, havent estat fins a la dècada de 1970 una zona palúdica dels aiguamolls formats pel delta del riu Mekrou amb el Níger, trencat per turons rocallosos. Històricament, l'àrea ha estat alhora una àrea important de la vida humana, a jutjar pels jaciments arqueològics importants (principalment tombes) que es troben a la zona.

## Flora

El parc també constitueix el límit sud de la distribució de l'arbust tigre als altiplans del Níger.

## Fauna

El parc és conegut pels seus grans mamífers, inclosos porcs formiguers, babuins, búfals, caracal, guepards, elefants, hipopòtams, lleopards, lleons, serval i senglars. El parc es troben alguns dels últims elefants africans salvatges de l'Àfrica occidental. No obstant això, la rara girafa d'Àfrica Occidental, avui restringida a petites parts del Níger, està absent al parc. El Park de la W també és coneguda per l'aparició històrica de grups del gos salvatge africà en perill d'extinció, encara que aquest cànid ara pot ser extingit de la zona. El Parc Nacional és un dels últims bastions dels guepards d'Àfrica del nord-oest. Hi ha una petita però aparentment creixent població d'almenys 15 a 25 animals d'aquest rar felí al parc. [5] L'àrea de W també és coneguda per les seves poblacions d'aus, espècies migratòries, especialment transitoris, amb més de 350 espècies identificades al parc. [6] El parc ha estat identificat per BirdLife International com una Àrea Important per a les aus.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «W-Arly-Pendjari Complex» (en anglès). [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ W National Park. 2009
* ↑ C.Michael Hogan. 2009

## Enllaços externs

* Detailed Nigerien government tourist map Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine..
* WCMC World Heritage Site Data Sheet Arxivat 1997-07-10 at Archive.is
* UNESCO Page on W National Park
* BirdLife IBA Factsheet 'W' National Park.
* Le Parc du W du Niger (Niger, Burkina Faso, Bénin): Aires protégées Burkina Faso - Niger - Bénin Arxivat 2007-06-27 a Wayback Machine.. Centre IRD d'Orléans Research Summary, University of Orleans (France)
# Doughnuts

Doughnuts va ser una banda sueca straight edge de hardcore punk, activa entre els anys 1990 i 1997 i integrada només per dones.

## Trajectòria

El grup es va fundar Umeå com una banda de punk, fins a desenvolupar un major virtuosisme musical proper al new school hardcore de principis de la dècada del 1980.
El seu debut va ser amb l'EP Equalize Nature, publicat per Desperate Fight Records el 1994 el qual va atreure l'atenció del segell discogràfic estatunidenc Victory Records, presentant un any després l'àlbum The Age of the Circle. Com a conseqüència, Doughnuts va estar de gira pels Estats Units amb Snapcase, i posteriorment per Europa.

## Membres

* Nansa Forsberg – veu (1990–1997)
* Sara Almgren – guitarra (1990–1997)
* Sara Sjögren – guitarra (1990–1997)
* Linda Lundberg – bateria (1990–1997)
* Helena Löfgren – baix (1990–1995)
* Jenny Johansson – baix (1995–1997)

## Discografia
### Àlbums

* Equalize Nature EP (1994, Desperate Fight)
* The Age Of The Circle (1995, Victory)
* Feel Me Bleed (1997, Victory)

### Compartits

* Snapcase / Doughnuts promo tape (1995, Victory)

### Aparicions en recopilatoris

* Straight Edge as Fuck Part II (1995, Desperate Fight) – "The Demon and the Desert"
* Victory Style (1996, Victory) – "Impure"
* Victory Style II (1997, Victory) – "Hand Too Small"

## Referències

* ↑ Victory. «Doughnuts – Victory Records» (en inglés). Arxivat de l'original el 2011-10-19. [Consulta: 31 març 2020].
* ↑ old.vk.se. «Entrevista a Doughnuts» (en suec). Arxivat de l'original el 2013-04-18. [Consulta: 31 març 2020].
* ↑ «Doughnuts “The Age of the Circle” CD» (en anglès). [Consulta: 12 novembre 2021].
# Società Sportiva Juventus Roma

La Società Sportiva Juventus fou un club de futbol de la ciutat de Roma (Itàlia).

## Història

El club nasqué el 2 de juny de 1905. Es considera que tant el nom com els colors del club, negre amb coll blanc, s'inspiraren en el club Juventus FC de Torí que, aquell temps, havia guanyat el seu primer scudetto nacional. Els seus seguidors pertanyien principalment als barris populars de Monti i Esquilino.
El primer terreny de joc del club fou a la Piazza d'Armi de la capital. L'any 1907 disputà el campionat romà de segona categoria organitzat per la Federació Italiana de Futbol. El 1909-10 prengué part del campionat romà de tercera categoria on acabà tercer de quatre participants. Les dues temporades successives es classificà segona (1910-11) i tercera (1911-12). Durant aquest període es va veure reforçat per jugadors d'un altre equip de la ciutat, la Virtus, que va néixer el 1903, després d'una escissió dins de la Lazio, i que es va dissoldre el 1910.
El 1912 la FIGC decideix començar el torneig regional del sud (fins aleshores a la màxima categoria només hi participaven clubs del nord) i el campionat del Laci de III categoria esdevé de I categoria. A més dels clubs del Laci disputen el campionat del sud clubs de la Toscana i la Campània. El campió del sud s'enfrontarà al campió del nord pel títol nacional. En aquest primer campionat la Juventus acabà segona al grup del Laci.
L'any 1919, la SS Juventus es fusionà amb l'Audax Roma, canviant la denominació a CR Juventus Audax. La nova societat passa a jugar a un terreny de joc de la Farnesina, a la via Napoli (Viminale). Les millors classificacions de l'equip foren una tercera posició el 1920-21 i una segona el 1921-22. El juliol de 1925 la societat es desfé. No obstant, el 1923, alguns socis disconformes amb la fusió havien creat de nou el club, que recuperà el nom original de l'entitat després de la dissolució del C.R.J.A. El nou club participà en el Campionat Meridional de 1928-29, on en finalitzar el mateix baixà a segona divisió.
A més del futbol, el club practicà esports com la boxa i el rugbi a 15. La societat participà amb una secció de rugbi a 15 al campionat italià de 1945-46, acabant en tercera posició del grup romà. La secció de futbol disputà el 1945 el campionat de Sèrie C Sud. Desaparegué definitivament el 1946 quan es fusionà amb el club Almas Roma.

## Referències

* 1 2 3 4 http://www.ilromanista.it/pdf/ilRomanista051119O382MCjo.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://emeroteca.coni.it/?q=node/6&f=590&p=1
* 1 2 Francesco Volpe i Paolo Pacitti. Rugby 2009. Any 2008, editorial ZESI, Roma pag. 22-23

## Bibliografia

* Marco Impiglia. Pionieri del calcio romano. Any 2003, editorial La Campanella, Roma. ISBN 88-88519-07-6
* Francesco Volpe i Paolo Pacitti. Rugby 2009. Any 2008, editorial ZESI, Roma
# Deia (desambiguació)

«Deia» té aquests significats:
Viccionari
# Font de la plaça de Sant Eudald

La Font de la plaça de Sant Eudald és una font de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La font consta d'un pilar coronat per una creu de ferro. A la part de baix hi ha dues piques col·locades en costats oposats. Una d'elles està inutilitzada, ja que està tapada amb ciment. Als laterals de la base hi ha uns elements decoratius de formes corbes.

## Referències

* ↑ «Font de la plaça de Sant Eudald». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Tughtegin

'Tughtegin o Tughtigin o Tuktegin o Tuktigin o Tuktekin o Tuktikin' és el nom dels següents personatges:
* Dhàhir-ad-Din Tughtikín, atabeg de Damasc (1104-1128).
* Al-Aziz Tughtaguín, emir aiubita del Iemen (1181-1197).