OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Neurocisticercosi

La neurocisticercosi és una forma específica de la malaltia infecciosa cisticercosi que és causada per una infecció per la tènia de l'home, un cestode que es troba en porcs. La neurocisticercosi es dona quan els cists formats pel creixement infecciós es desenvolupen dins el cervell causant síndromes neurològics com atacs epilèptics. S'ha anomenat "epidèmia amagada" ("hidden epidemic" en anglès)" i "podria dir-se que és la malaltia paràsita més comuna del sistema nerviós humà".
Als Estats Units, la cisticercosi, que sovint es presenta en forma de neurocisticercosi, s'ha classificat com una "malaltia tropical desatesa" que acostuma a afectar gent pobra i sense sostre. La neurocisticercosi afecta més freqüentment el còrtex cerebral seguit pel cerebel. La glàndula pituïtària rarament és afectada per la neurocisticercosi. Els cists rarament s'ajuntaran i formaran un patró similar a un arbre conegut com a neurocisticercosi racemosa, que aleshores implicarà la glàndula pituïtària podent resultar en deficiències de múltiples hormones pituïtàries.

## Referències

* ↑ Zimmer, Carl. «Hidden Epidemic: Tapeworms Living Inside People's Brains». Discover Magazine, 15-05-2012.
* ↑ White, A. C. «Neurocysticercosis: A Major Cause of Neurological Disease Worldwide». Clinical Infectious Diseases, 24, 2, 1997, pàg. 101–13; quiz 114–5. DOI: 10.1093/clinids/24.2.101. PMID: 9114131.
* ↑ Hotez, Peter J. «Neglected Parasitic Infections and Poverty in the United States». PLoS Neglected Tropical Diseases, 8, 9, 2014, pàg. e3012. DOI: 10.1371/journal.pntd.0003012. PMC: 4154650. PMID: 25188455.
* ↑ Dutta, Deep; Kumar, Manoj; Ghosh, Sujoy; Mukhopadhyay, Satinath; Chowdhury, Subhankar «Pituitary hormone deficiency due to racemose neurocysticercosis». The Lancet Diabetes & Endocrinology, 1, 2, 2013, pàg. e13. DOI: 10.1016/S2213-8587(13)70026-3. PMID: 24622323.

## Enllaços externs

* Diagnosi clínica de la neurocisticercosi (anglès)
# Riu Sado

El Sado és un riu portuguès que neix a 230 m d'altitud, a la Serra da Vigia i travessa 180 km fins a desembocar a l'oceà Atlàntic, prop de Setúbal.
Durant el seu trajecte passa per Alcácer do Sal. És dels pocs rius d'Europa que corre de sud cap a nord, tal com el riu Mira (Odemira, Alentejo).
# Hand of Death

Hand of Death (Shao Lin men) (també coneguda com a Countdown In Kung Fu, Strike of Death o Shaolin Men) és una pel·lícula de Hong Kong d'arts marcials dirigida per John Woo el 1975, protagonitzada per Tan Tao-liang i James Tien, i com a actors secundaris: Jackie Chan, Sammo Hung i Yuen Biao. A més a més dels seus papers com a actor, Hung també fa de coordinador, mentre Yuen realitza altres feines, com ara doblar les dues estrelles principals.

## Argument

Els shaolin són caçats per un poderós guerrer, Shih Shao-feng, que vol eliminar Shaolin de la Xina. En un remot camp d'entrenament, al millor estudiant dels shaolin, Yun Fei, se li encarrega la tasca d'acabar amb Shih Shao-feng i el seu regnat de terror. Al llarg del camí es fa amic del personatge de Jackie Chan, Tan Feng, que és ferrer.
Yun Fei arriba al camp de Shih i intenta prendre'l, però falla. Les seves tècniques de Shaolin són inútils contra "l'urpa de ferro estesa" de Shih. Quan Shih el derrota, deixa la resta per als seus vuit guardaespatlles, que cadascun té armes així com espases, escuts i llances.
Yun Fei s'escapa amb l'ajuda del ferrer. Se'n va a un poble i descobreix que els homes de Shih estan desmuntant el poble i ho saquegen tot, mentre espanten els vilatans. El protagonista es fa amic també d'un espadatxí magnífic que mai no ha desembeinat la seva espasa des que, accidentalment, va matar una prostituta que estimava. El grup forma un equip per derrotar Shih Shao-feng i s'entrena.

## Repartiment

* Tan Tao-liang: Yun Fei
* James Tien: Shih Shao-feng
* Wai Yeung: el vagabund
* Jackie Chan: Tan Feng
* Sammo Hung Kam-Bo: oficial Tu Ching
* John Woo: col·legial Cheng
* Lingfeng Shangguan: Autumn Moon
* Carter Wong: Kien
* Yuen Biao: archer
* Yuen Wah: guardaespatlles
# Hawi

Hawi és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Hawaii. Segons el cens del 2000 tenia 938 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hawi tenia 938 habitants, 298 habitatges, i 225 famílies La densitat de població era de 298,5 habitants per km².
Dels 298 habitatges en un 34,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,3% hi vivien parelles casades, en un 17,8% dones solteres, i en un 24,5% no eren unitats familiars. En el 19,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,15 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,63.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,0% tenia menys de 18 anys, un 8,3% entre 18 i 24, un 26,1% entre 25 i 44, un 25,1% de 45 a 64 i un 12,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37,7 anys. Per cada 100 dones hi havia 103,47 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,65 homes.
La renda mediana per habitatge era de 46.406 $ i la renda mediana per família de 51.364 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.491 $ mentre que les dones 27.321 $. La renda per capita de la població era de 16.755 $. Aproximadament el 7,1% de les famílies i el 8,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hawi». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 15-09-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 setembre 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table-Hawi». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 15-09-2010.
# Fernando Yáñez de Figueroa

Fernando Yáñez de Figueroa (Càceres, ca. 1432 - Monestir de Guadalupe, Càceres, 25 de setembre de 1412) fou un canonge castellà, cofundador de l'Orde de Sant Jeroni.

## Biografia

Fernando Yáñez pertanyia a una família noble, fill de Juan Fernández de Sotomayor, oficial de cambra d'Alfons XI de Castella i de María Yáñez de Figueroa; va criar-se a la cort amb l'hereu Pere I de Castella, però aviat va seguir la vida religiosa. Pere I li va concedir beneficis i el va fer canonge de la catedral de Toledo, essent també capellà major del rei. Va abandonar la vida a la cort per unir-se a un grup d'anacoretes, la majoria laics, que volien fer vida evangèlica en comunitat. El grup, format per seguidors de l'italià Tomaso Succio, s'havia establert a El Castañar, prop de Toledo, van passar a Orusco (Madrid), prop de l'ermita de la Billaescusa. En 1366 se'ls uní Pedro Fernández Pecha i en 1367 la comunitat va buscar un lloc més capaç i es va traslladar a Lupiana (Guadalajara), on la família Pecha tenia terres. S'hi consolidà, llavors, una comunitat eremítica de laics, lliurats a la contemplació i l'ascesi, anomenada de San Bartolomé de Lupiana.
Com que l'Església volia que les comunitats religioses se sotmetessin a unes regles, van demanar l'aprovació de la comunitat a Gregori XI; Pedro Fernández Pecha i Pedro Román foren enviats a Avinyó (Valclusa) per fer-hi les gestions necessàries. Amb la butlla Sine petitio Salvatoris humanae generis de 15 d'octubre de 1373, el papa va aprovar le comunitat d'Eremites de Sant Jeroni, amb la Regla de Sant Agustí i constitucions i hàbit propis, a més del permís per fundar quatre monestirs, el primer dels quals seria el de Lupiana. Pedro Fernández Pecha en fou nomenat prior i va imposar l'hàbit als altres membres de la congregació, entre ells Fernando Yáñez. El 1374, el prior va renunciar al càrrec, nomenant com a successor Fernán Yáñez de Figueroa. A partir de llavors, Yáñez es fa càrrec del convent de Lupiana i fa créixer la comunitat. En 1389, l'orde rep el monestir de Guadalupe, amb grans terres i riqueses, i part de la comunitat de Lupiana s'hi trasllada. Fernando Yáñez s'hi estableix i canvia el caràcter inicial de l'orde, convertint-la en un orde monàstic, assignant un paper fonamental al rés de l'ofici diví i deixant-ne de banda el component eremític originari.
L'orde es fa càrrec del santuari marià de Guadalupe i comença a edificar el monestir: església, cel·les i dependències. A més, van obrir una escola, hospitals i albergs per als pelegrins del santuari, tallers i oficines, molins, etc.
Va morir a Guadalupe el 25 de setembre de 1412, essent enterrat al costat de l'altar major de l'església, al costat de l'Epístola.
L'Orde de Sant Jeroni, com a acte d'extrema humilitat, evitava la veneració de qualsevol dels seus membres, per la qual cosa, a diferència d'altres fundadors d'ordes i de persones de vida venerable, mai no va iniciar el procés de beatificació dels seus fundadors i ni tan sols van rebre culte en el si de l'orde, tot i ésser-hi considerat com a models de virtut i de vida cristiana.

## Vegeu també

* Orde de Sant Jeroni
# Antonia de Bañuelos Thorndike

Antonia de Bañuelos Thorndike (Marquesa de Alcedo; Roma, Itàlia, 17 de juliol de 1855 - c. 1926) va ser una pintora espanyola. Va passar la major part de la seva vida a París.
Era filla de Miguel de los Santos Bañuelos y Traval, comte de Bañuelos, i va ser deixebla de Charles Joshua Chaplin. Diversos dels seus retrats van cridar l'atenció en l'Exposició de París de 1878, un d'ells un autoretrat. En l'Exposició de 1880, va exposar El guitarrista. Els seus treballs Petits pêcheurs i El despertar d'un nen van ser inclosos en el llibre Women Painters of the World.
* Petits pêcheurs
* El despertar d'un nen (Col·lecció d'Art de l'Ajuntament d'Alcoi)

## Referències

* ↑ «Bañuelos, Antonia de (Marquesa de Alcedo)». Frick Collection. [Consulta: 28 març 2015].
* ↑ Picón, Jacinto Octavio. Exposición Nacional de Bellas Artes (en castellà). Public domain. E. Rubiños, 1890, p. 25–.
* ↑ La exposición nacional de bellas artes de Madrid 1890. "Sucesores de Rivadeneyra" 1890. Pàg. 83 Dominio Público(castellà)
* ↑ Women in the Fine Arts: From the Seventh Century B.C. to the Twentieth Century A.D. Houghton, Mifflin 1904 Pàg. 25. Public domain
* ↑ Women Painters of the World by Walter Shaw Sparrow Project Gutenberg (anglès) Consulta 15 de març del 2017
* ↑ El despertar de un niño. artalcoi.org Consulta 10 de març del 2017
* Aquest article incorpora text d'un treball en domini públic: C. I. C. Waters, Women in the Fini Arts: From the Seventh Century B.C. to the Twentieth Century A.D. (1904)7

## Enllaços externs

* Plácido sueño, quadre d'Antònia Bañuelos, i retrat, publicat a la portada de La Ilustración Artística, número 985, de 12/11/1900.
# Mansooreh Hosseini

Mansooreh Hosseini (Teheran, 1 de setembre de 1926 - Teheran, 13 de juny de 2012) va ser una artista contemporània iraniana i una pionera de l'art modern del país.

## Biografia

Quan era molt jove es va descobrir el seu talent pel dibuix, i per això el seu pare a contractar un professor de pintura per ajudar-la a treballar al seu potencial. Més tard, es va formar a la Universitat de Teheran a la Facultat de Belles Arts, de la qual es va graduar el 1949. Mansooreh va deixar l'Iran a principis dels anys 50 per viure a Itàlia, on va continuar la seva formació a l'Acadèmia de Belles Arts de Roma fins al seu debut artístic a la 28a (XXVIII) Biennal de Venècia el 1956.
Després d'un període d'èxit moderat a Itàlia, Mansooreh va tornar a l'Iran el 1959 i va guanyar diversos premis a la Biennal de Pintura de Teheran. El 2004 va exposar al Museu d'Art Contemporani de Teheran.

## Estil

Mansooreh és coneguda per haver produït obres tant en estil figuratiu com abstracte. Les seves obres sovint han inclòs elements d'escriptura cúfica. És coneguda, juntament amb Behjat Sadr, per utilitzar elements tradicionals tant de la cultura persa com dels europeus contemporanis. Es considera una experimentalista. Va ser membre permanent de l'Acadèmia de les Arts de la República Islàmica de l'Iran.

## Escriptora

Mansooreh també va escriure moltes crítiques d'art a diversos mitjans iranians. En les seves crítiques era imparcial, informativa i analítica. Per exemple, al seu article Per què les exposicions no tenen espectadors? (sobre l'exposició Expression of Silence de Guity Novin), publicada a Kayhan el novembre de 1971, va observar que la intel·lectualitat iraniana ignorava exposicions importants com la d'Henry Moore al Museu Nacional de l'Iran.

## Mort

El cos de Mansooreh Hosseini va ser trobat a casa seva pels veïns el 28 de juny de 2012, 15 dies després de la seva mort. Tenia 86 anys. A principis de 2012 havia estat traslladada a l'hospital a causa de la seva malaltia cardíaca i l'edat.

## Referències

* ↑ Fouladvand, Hengameh. «HOSSEINI, MANSOUREH». Encyclopædia Iranica Online. [Consulta: 9 setembre 2017].
* ↑ «Tehran Museum of Contemporary Art < Exhibition - Forthcoming - Drawin…». Arxivat de l'original el 2004-12-24. [Consulta: 16 gener 2022].
* ↑ Tehran Museum of Contemporary Art website
* ↑ Hosseini, Mansooreh (1971) "Why do exhibitions have no viewers?" Kayhan, November 1971, from www.guitynovin.com - click "articles", then "news publications (scanned"). Retrieved 10 January 2007.
# La venjança d'Hèrcules

La venjança d'Hèrcules (títol original en italià: La vendetta di Ercole) és un pèplum franco-italià dirigit per Vittorio Cottafavi i estrenat el 1960. Ha estat doblat al català.

## Argument

Hèrcules, aconsellat per la sibil·la, s'oposa al matrimoni del seu fill Hil·los amb Thea, noia d'Èurit, rei d'Ecalia. Èurit, per desfer-se d'Hèrcules, se serveix d'una esclava, la bella Alsinoe, per fer creure a Hil·los que el seu pare estima també Thea.

## Repartiment

* Mark Forest: Hèrcules de Tebes
* Broderick Crawford: Èurit
* Wandisa Quida: Alsinoé
* Gian Carlo Sbragia: Danaré
* Eleonora Ruffo: Deianira
* Federica Ranchi: Thea
* Ugo Sasso: Timocles de Megare
* Philippe Hersent: Androcles
* Gaby Andreu: Ismène
* Sandro Moretti: Hil·los
* Robert Hundar: Polimors
* Carla Calo’: la sibil·la
* Piero Pastore: un carceller
* Nino Milano: Licas
* Fedele Gentile: un pagès
* Spartaco Nale: cap dels guardes
* Renato Terra: un cap
* Salvatore Furnari: el nan

## Referències

* ↑ esadir.cat. . esadir.cat.
* ↑ «La vendetta di Ercole». The New York Times.
# Hawfi`am Yuhan`im

Hawfiʿam Yuhanʿim fou rei de Qataban cap a la segona meitat del segle i aC.
Va succeir el seu pare Shahr Hilal Yuhan`im que l'havia associat al govern. Va deixar diverses inscripcions on apareix sempre només com a "rei de Qataban". Existeix una moneda d'aquest sobirà. Va associar al tron al seu fill Shahr Yagul Yuhargib que el va succeir.

## Bibliografia

* Mounir Arbach, « La chronologie du royaume de Qatabân du Ier siècle avant J.-C. au Ier siècle après J.-C. », Chroniques yéménites en línia, 10/2002, posat en línia 21 d'abril de 2003, Consulta 31 d'octubre de 2010. URL :
# Ashland (Alabama)

Ashland és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2007 tenia 1.873 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ashland tenia 1.965 habitants, 854 habitatges, i 519 famílies. La densitat de població era de 104,8 habitants per km².
Dels 854 habitatges en un 27,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43% hi vivien parelles casades, en un 15% dones solteres, i en un 39,2% no eren unitats familiars. En el 37,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 20% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,14 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,8.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,1% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 25,9% entre 25 i 44, un 22,2% de 45 a 60 i un 22,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones hi havia 82,3 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 76,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.469 $ i la renda mediana per família de 33.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.715 $ mentre que les dones 18.500 $. La renda per capita de la població era de 13.927 $. Aproximadament el 12,2% de les famílies i el 19,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
# Fibra reticular

Una fibra reticular o reticulina, és un terme que s'utilitza en histologia per descriure un tipus de fibra estructural composta per col·lagen del tipus III. Es tracta de petites fibres primes d'un diàmetre de 30 a 40 nm que s'associen formant xarxes. Aquestes xarxes actuen com a teixit de suport.
És un tipus de fibra en el teixit connectiu Les fibres reticulars s'entrecreuen formant una fina xarxa que és la reticulina. Aquesta xarxa actua com a suport en els teixits tous com el fetge, i altres, i els teixits i òrgans del sistema limfàtic.
Poden apreciar-se negres al microscopi òptic. A l'electrònic s'aprecien unes estriacions transversals, amb bandes clares i fosques de període 67.

## Història

El terme reticulina va ser encunyat el 1892 per M. Siegfried.
Actualment, el terme reticulina o fibra reticular es restringeix a les fibres del tipus III del col·lagen. Tanmateix en l'era premolecular hi va haver confusió en l'ús del terme 'reticulina'.

## Estructura

La fibra reticular està composta d'un o més bandes de col·lagen de tipus III. Molts d'aquests tipus de col·lagen es combinen amb carbohidrats. Per la seva afinitat amb les sals de plata, aquestes fibres s'anomenen argirofíliques.

## Referències

* ↑ Strum, Judy M.; Gartner, Leslie P.; Hiatt, James L.. Cell biology and histology. Hagerstwon, MD: Lippincott Williams & Wilkins, 2007, p. 83. ISBN 0-7817-8577-4.
* ↑ Burkitt; et al.. Wheater's Functional Histology. 3rd. Nova York: Churchill Livinstone, 1993, p. 62. ISBN 0-443-04691-3.
* ↑ Siegfried, M. Habilitationsschrift. Leipzig: F.A. Brockhaus, 1892. Cited in Glegg; et al. «Some carbohydrate components of Reticular Fibers». Science, 118, 3073, 1953, pàg. 614–616. DOI: 10.1126/science.118.3073.614.
* ↑ Jackson, D. S.; Williams, G. «Nature of Reticulin». Nature, 178, 4539, 1956, pàg. 915–916. DOI: 10.1038/178915b0.

## Enllaços externs

* «Fibra reticular» (en anglès). Medical Subject Headings.
* Reticular+fiber al Diccionari d'eMedicine
* Plantilla:LoyolaMedEd
# Lukinski

Lukinski (en rus: Лукинский) és un poble de Baixkíria, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 14 habitants. Pertany al districte d'Arkhànguelskoie.

## Referències

* ↑ Единый электронный справочник муниципальных районов Республики Башкортостан — приложение в формате Excel Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine..
# Antonia de la Gasca de la Vega

Antonia García de la Gasca y Lasso de la Vega (Madrid, ca. 8 d'octubre de 1552 - Valladolid?, ?) va ser una religiosa dominica castellana.
Va néixer vers el 8 d'octubre de 1552, data en què se l'administrà el baptisme, a la parròquia de San Pedro el Real de Madrid, essent el seu padrí l'inquisidor Diego de los Cobos. Era filla del doctor Diego García de la Gasca, membre del consell de l'emperador Carles V, i d'Ana Lasso de la Vega.
Va rebre una esmerada educació d'acord amb el seu estatus social. Durant la seva infantesa i joventut va ser víctima d'una llarga i dolorosa malaltia que la va mantenir durant nou anys prostrada al llit. Hom afirma que es va curar miraculosament gràcies a la intercessió de sant Domènec de Guzmán. Aquest fet va despertar la seva vocació religiosa i va prendre l'hàbit de les dominiques al convent de Santa Catalina de Sena de Valladolid, acompanyada de la seva germana Inés, que havia va patir la mateixa malaltia i també va aconseguir restablir-se.
Hom afirma que Antonia va ser un model de perfecció, paciència i virtut durant la seva vida, així com en la seva estada al convent, on va romandre fins a la seva mort.

## Referències

* 1 2 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 250.
* 1 2 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). Vol. 4. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1791, p. 128-129.
* ↑ Reunión de eclesiásticos y literatos. Biografía eclesiástica completa (en castellà). vol. 8. Madrid i Barcelona: Imprenta de D. Eusebio Aguado i Imprenta de D. J. M. de Grau y Cía., 1854, p. 254-255.
* ↑ Hinojosa y Montalvo, Francisco de. La admirable vida y virtudes de D. Maria Gasca de la Vega (en castellà). Madrid: Imprenta Real, 1626, p. 22.
# Krupski

Krupski (en rus: Крупский) és un poble (un khútor) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 140 habitants, pertany al districte de Salsk.

## Referències

* ↑ Генеральный план Сальского городского поселения, утвержденный Решением Собрания депутатов Сальского городского поселения от 07.06.2012 № 224/ Администрация Сальского городского поселения /adm-salsk.ru
* ↑ «Главная::Федеральная служба государственной статистики». www.gks.ru. Arxivat de l'original el 2010-12-03. [Consulta: 9 maig 2019].
# Boxa als Jocs Olímpics d'estiu de 1928 - pes pesant

El pes pesant va ser una de les vuit proves de boxa que es disputaren als Jocs Olímpics d'Amsterdam de 1928. Com en les altres proves de boxa estava reservada a homes. La competició es va disputar entre el 8 i l'11 d'agost de 1928. El pes pesant era la categoria més pesada en aquesta edició dels Jocs i sols hi podien participar boxejadors que pesessin més de 79,4 kg. Hi van prendre part 10 atletes de 10 nacions diferents.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Arturo Rodríguez (ARG) | Nils Ramm (SWE) | Michael Michaelsen (DEN) |

## Quadre

| Setzens de final 8 d'agost | Setzens de final 8 d'agost | Setzens de final 8 d'agost | Quarts de finals 9 d'agost | Quarts de finals 9 d'agost | Semifinals 10 d'agost | Semifinals 10 d'agost | Final 11 d'agost | Final 11 d'agost | Final 11 d'agost |
| 1 | | |
| 16 | | |
| 16 | | | Sverre Sørsdal (NOR) | W |
| | | | Alexander Kaletchitz (USA) | KO1 |
| 8 | | | Alexander Kaletchitz (USA) | KO1 |
| 9 | | | | |
| 9 | | | | | Sverre Sørsdal (NOR) | L |
| | | | | | Nils Ramm (SWE) | PTS |
| 5 | | | | | Nils Ramm (SWE) | PTS |
| 12 | | | | | | |
| 12 | | | Nils Ramm (SWE) | PTS | | |
| | | | Hans Schönrath (GER) | L | | |
| 4 | | | Hans Schönrath (GER) | L | | |
| 13 | | | | | | |
| 13 | | | | | | | | Arturo Rodríguez (ARG) | W |
| | | | | | | | | Nils Ramm (SWE) | KO1 |
| 6 | | | | | | | | Nils Ramm (SWE) | KO1 |
| 11 | | | | | | |
| 11 | | | Michael Michaelsen (DEN) | PTS | | |
| | | | Georges Gardebois (FRA) | L | | |
| 3 | | | Georges Gardebois (FRA) | L | | |
| 14 | | | | | | |
| 14 | | | | | Michael Michaelsen (DEN) | L | Tercer lloc | Tercer lloc | Tercer lloc | Tercer lloc |
| | | | | | Arturo Rodríguez (ARG) | PTS |
| 7 | Arturo Rodríguez (ARG) | W | | | | | | Michael Michaelsen (DEN) | W |
| 10 | Matt Flanagan (IRL) | KO1 | | | | | | Sverre Sørsdal (NOR) | w/o |
| 10 | Matt Flanagan (IRL) | KO1 | Arturo Rodríguez (ARG) | PTS | | | | Sverre Sørsdal (NOR) | w/o |
| | | | Sam Olij (NED) | L |
| 2 | Sam Olij (NED) | PTS | Sam Olij (NED) | L |
| 15 | Joe Goyder (GBR) | L |

## Referències

* ↑ The Netherlands Olympic Committe. Official Report of the Olympic Games, 1928, p. 481-502 [Consulta: 27 setembre 2018]. Arxivat 4 de febrer 2012 a Wayback Machine.