OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Scinax cuspidatus

Scinax cuspidatus és una espècie de granota endèmica del Brasil.

## Referències

* Fordham et al (2006). Scinax cuspidatus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Horas de luz

Horas de luz és una pel·lícula espanyola del 2004 dirigida per Manuel Matji Tuduri.

## Argument

Juan José Garfia (Alberto San Juan) comet 3 assassinats i és condemnat a 100 anys de presó. Juanjo és un pres rebel i és traslladat diverses vegades de presó per ser l'autor d'intents d'amotinament. Un dia al penal del Dueso coneix a Marimar (Emma Suárez), una infermera de presons. Amb ella sorgeix un sentiment de benestar. És el seu suport per a poder viure el dia a dia...

## Repartiment

* Alberto San Juan - Juan Jose Garfia
* Emma Suárez - Marimar
* José Ángel Egido - Chincheta
* Vicente Romero - Morata
* Ana Wagener - Chus
* Paco Marín - Rafa

## Comentaris

Basat en fets reals. Els passadissos de l'antic hospital militar del Generalíssim, al carrer d'Isaac Peral de Madrid han servit d'escenari per a recrear la presó. En el 2006 la parella protagonista (Alberto San Juan i Emma Suárez) també treballaran junts en la pel·lícula Bajo las estrellas.

## Premis
### Goya 2005

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor muntatge | José María Biurrun | Candidat |
| Millor guió original | José Ángel Esteban Carlos López Manolo Matji | Candidats |

### Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 2004

* Candidata a la Conquilla d'Or a la millor pel·lícula.

### Premis Turia 2005

    Premi Especial (Emma Suárez)

### Festival de Cinema d'Espanya de Tolosa de Llenguadoc 2005

    Premi al millor actor i nominada a la Violeta d'Or

## Referències

* ↑ El regreso de Matji, «Horas de luz», único largometraje español que se disputa la Concha, EL Cultural, 16 de setembre de 2004
* ↑ Horas de luz a Fotogramas
* ↑ Horas de luz al web dels Goya
* ↑ El público recibe con frialdad 'Horas de luz', la única película española a concurso, El País, 20 de setembre de 2004
* ↑ Guanyadors dels premis Turia 2005
* ↑ Cinespaña cumple una década de promoción del cine español en Francia, ABC, 7 d'octubre de 2005
* ↑ Cinespaña 2005: Cine Español en Toulouse, Francia
# Altamís

Altamís és una masia situada al municipi de Clariana de Cardener, a la comarca catalana del Solsonès.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya (2003), pàg. 282.
# Theoparacelsita

La theoparacelsita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el seu nom per al científic suís Paracels (el nom complet era Philippus Theophrastus Aureolus Bombastus von Hohenheim) (1493-1541), eminent físic, químic, toxicòleg i alquimista que també treballava en metal·lúrgia i en mineralogia.

## Característiques

La theoparacelsita és un fosfat de fórmula química Cu₃(As₂O₇)(OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1998. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la theoparacelsita pertany a «08.BA: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ sobre 1:1» juntament amb els següents minerals: ambligonita, montebrasita, tavorita, triplita, zwieselita, sarkinita, triploidita, wagnerita, wolfeïta, stanĕkita, joosteïta, hidroxilwagnerita, arsenowagnerita, holtedahlita, satterlyita, althausita, adamita, eveïta, libethenita, olivenita, zincolibethenita, zincolivenita, auriacusita, paradamita, tarbuttita, barbosalita, hentschelita, latzulita, scorzalita, wilhelmkleinita, trol·leïta, namibita, fosfoel·lenbergerita, urusovita, turanita, stoiberita, fingerita, averievita, lipscombita, richel·lita i zinclipscombita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a les mines de Roua, situades al municipi de Daluis, al departament dels Alps Marítims, a la regió de Provença – Alps – Costa Blava, França. Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Theoparacelsite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r octubre 2017].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges
# Carrer de la Indústria

«Carrer de la Indústria» té aquests significats:
* Carrer de la Indústria (Barcelona)
* Carrer de la Indústria (València)
* Carrer de la Indústria (Badalona)
* Carrer de la Indústria (Palma)
* Carrer de la Indústria (Sabadell)
# The Alphabet Murders

The Alphabet Murders és una pel·lícula policíaca i una comèdia britànica, dirigida per Frank Tashlin, estrenada el 1965, segons la novel·la The A.B.C. Murders, d'Agatha Christie.

## Argument

Albert Aachen és trobat mort, l'arma homicida és un dard verinós. Quan una dona anomenada Betty Barnard es converteix en la pròxima víctima, el detectiu Hercule Poirot sospita que Sir Carmichael Clarke podria ser en el perill greu. Mentre ell i el capità Hastings estudien els delictes, Amanda Beatrice Cross, una bonica dona amb un interessant monograma, es converteix en el focus de la seva investigació, com a mínim fins que es llenci al Tàmesi.
Adaptació en clau d'humor de la novel·la d'Agatha Christie "The ABC Murders", en la qual el detectiu belga Hércules Poirot viatja fins a Anglaterra seguint el rastre d'un assassí que està matant les seves víctimes per ordre alfabètic.

## Comentaris

Aquesta pel·lícula, tractada com una comèdia, és una adaptació no fidel de la novel·la d'Agatha Christie, en la qual no existia cap connotació còmica. El símbol més evident d'aquest relatiu allunyament de la trama de la novel·la és la transformació del personatge masculí Alexandre-Bonaparte Cust (en la novel·la) en el del personatge femení Amanda Beatrice Cross (en la pel·lícula).

## Repartiment

* Tony Randall: Hercule Poirot
* Anita Ekberg: Amanda Beatrice Cross
* Robert Morley: Arthur Hastings
* Maurice Denham: l'Inspector Japp
* Guy Rolfe: Duncan Doncaster
* Patrick Newell: Cracknell

## Referències

* ↑ «The Alphabet Murders». The New York Times.
# Horatio Alger

Horatio Alger, Jr. (Chelsea, Massachusetts, 13 de gener de 1832, - Natick, Massachusetts, 18 de juliol de 1899) va ser un escriptor estatunidenc.
Era fill d'un pastor protestant unitari, es va graduar a la Universitat Harvard amb honors i després va obtenir un títol en Teologia. Va ser obligat a deixar el seu púlpit després d'ocupar-lo durant dos anys, això a causa d'unes acusacions que se li van fer sobre activitats inadequades amb els adolescents, fet que va plasmar en els seus escrits. El 1971 es van descobrir documents que demostraven les seves tendències homosexuals i pederastes.
Va començar la seva carrera amb l'obra Ragged Dick de 1868, va escriure més de cent llibres que van ser gairebé similars en la prèdica que mitjançant l'honestedat, la perseverança i l'ardu treball, un noi pobre però virtuós tindria el seu recompensa justa.
Les seves obres van vendre més de vint milions de còpies, malgrat els frèvols diàlegs i trames, sent Alger un dels més populars i influents escriptors (en l'aspecte social) de finals del segle xix.

## Obres en línia

* Helping Himself; or, Grant Thornton's Ambition (1886)
* Slow and Sure; The Story of Paul Hoffman the Young Street-Merchant (1872)
* The Store Boy; or, The Fortunes of Ben Barclay (1887)
* Strive and Succeed; or, The Progress of Walter Conrad (1872)
* The Telegraph Boy (1879)
* The Young Bank Messenger (1898)
# Theophrastus redivivus

Theophrastus redivivus és un treball anònim escrit en llatí publicat en una data desconeguda en algun moment entre 1600 i 1700.
El llibre ha estat descrit com "un compendi d'arguments antics contra la religió i la creença en Déu" i "una antologia del pensament lliure". Comprèn tractats materialistes i escèptics de fonts clàssiques com Pietro Pomponazzi, Lucilio Vanini, Michel de Montaigne, Maquiavel, Pierre Charron, i Gabriel Naudé.
Theophrastus redivivus és famós per proclamar que tots els grans filòsofs, incloent l'homònim Theophrastus, han estat ateus; les religions són obres ideades per homes; no hi ha cap prova vàlida per a l'existència de déus, i els que afirmen de l'experiència d'un déu són desconcertats o malalts. No obstant això, a diferència del Tractat dels tres impostors, un altre treball antireligiós publicat al voltant del mateix temps, Theophrastus redivivus mai va ser mencionat pels filòsofs i pensadors de l'Edat de la Il·lustració del segle següent, tot i ser una de les primeres obres explícitament antireligioses publicades a l'Europa moderna.
Avui només es coneixen quatre còpies: una a la Biblioteca Nacional francesa a París (donada per Claude Sallier l'any 1741), que suposadament la va comprar a la subhasta de Karl Heinrich von Hoym a l'agost de 1738), dos a la Biblioteca Nacional Austríaca de Viena, i una propietat d'un professor belga.
El manuscrit comparteix el seu títol amb un altre llibre imprès també titulat Theophrastus redivivus, que va ser publicat a Frankfurt per Elías Johann Hessling el 1659. El llibre de 1659, escrit en alemany i defensor del científic i ocultista alemany suís Paracels, no té connexió amb el treball anònim. Es desconeix quins treballs precedeixen l'altre i per què els dos llibres comparteixen el mateix títol; cap dels dos treballa menciona l'altre.

## Referències

* 1 2 Hecht, Jennifer Michael (2004). Doubt: A History. HarperOne. pp. 325, ISBN 0-06-009795-7
* 1 2 3 Hall, H. Gaston (1982). A Critical Bibliography of French Literature; Volume III A: The Seventeenth Century Supplement. Syracuse University Press. pp. 369, ISBN 0-8156-2275-9
* ↑ Craig, Edward (1998). Routledge Encyclopedia of Philosophy. Routledge. pp. 375, ISBN 0-415-07310-3
* ↑ Hunter, Michael. Wootton, David (1992). Atheism from the Reformation to the Enlightenment. Oxford University Press. pp. 33, ISBN 0-19-822736-1
* ↑ Hecht, Jennifer Michael (2004). Doubt: A History. HarperOne. pp. 325-326, ISBN 0-06-009795-7
* 1 2 3 4 Popkin, Richard H.; Conziani, Guido; Gregory, T.; Paganini, G.; Canziani, G.; Faracovi, O. Pompeo; Pastine, D. «Theophrastus Redivivus.». Renaissance Quarterly, 37, 4, 1984, pàg. 630. DOI: 10.2307/2861009. ISSN: 0034-4338.

## Enllaços externs

* El manuscrit digitalitzat provinent de la Bibliothèque nationale de France
* El ateísmo en el Theophrastus redivivus PDF publicat per la revista de filosofia Thematha (1999). Article de Marcelino Rodríguez Donís. (en castellà)
# Pintor d'ulls de Bowdoin

El Pintor d'ulls de Bowdoin formava part dels primers pintors de cílixs de figures roges que estaven actius si fa no fa al mateix temps que l'anomenat grup pioner de l'estil de figures vermelles. Igual que els altres pintors de copes, el Pintor d'ulls de Bowdoin no provà pas les possibilitats de la nova tècnica amb la mateixa profunditat que els representants del grup pioner, per la superfície de treball comparativament més petita de les copes -tant l'interior com els dos exteriors- però, així i tot, contribuí amb la seua part a l'èxit del nou estil. Pintà sobretot copes d'ulls bilingües i copes d'ulls de palmetes, amb el tondo normalment decorat en roig i els costats exteriors en negre. La qualitat de les seues escenes no pot competir amb la dels millors pintors de gots de la seua època, però compensà el seu estil més efímer de pintura amb una especial vivacitat de les figures. En el contingut de les escenes s'orienta cap als treballs simultanis d'artesans encara millors i dibuixa sobretot atletes i guerrers. El seu nom no ens ha arribat pas, per la qual cosa John Beazley el va distingir amb un nom convencional. Rebé aquest nom pel seu got epònim, un copa d'ulls en la col·lecció del Bowdoin College. No s'ha de confondre amb el Pintor de Bowdoin del taller d'Atena/Bowdoin, que seria nomenat unes dècades més tard.

## Referències

* ↑ «200392, ATHENIAN, Würzburg, Universität, Martin von Wagner Museum, Würzburg, Universität, Martin von Wagner Museum, L469». [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ «Carc» (en anglés). [Consulta: 1r juny 2024].
# Casa Clara

La Casa Clara és una obra d'Almacelles (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres de planta baixa, pis i golfes i coberta a un vessant, amb el carener paral·lel a la façana principal. Les obertures són distribuïdes de manera força ordenada, amb dues portes a la planta baixa, dos balcons al pis i dues finestres petites a les golfes. Al damunt de la porta més petita s'obre una finestra que conserva, com la porta gran, l'emmarcament de pedra. La façana és arrebossada i en la part alta emblanquinada.

## Història

Casa de titularitat municipal que forma part del centre històric d'Almacelles. Recentment s'han fet obres de restauració per part de l'Ajuntament, en un esforç per recuperar el patrimoni arquitectònic de la vila. Del seu interior s'està netejant i consolidant tot el parament de pedra i els arcs que formen part de l'estructura.

## Referències

* 1 2 «Casa Clara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2017].
# Truchas

Truchas és un municipi de la província de Lleó a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de La Cabrera.

## Pedanies

* Baillo
* Corporales
* La Cuesta
* Cunas
* Iruela
* Manzaneda
* Pozos
* Quintanilla de Yuso
* Truchas
* Truchillas
* Valdavido
* Villar del Monte
* Villarino

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 1159 | 863 | 720 | 673 |

## Referències

Viccionari
# Thomas Hardwicke

El Major-General Thomas Hardwicke (1756 – 3 Març de 1835) va ser un soldat anglès i naturista que va residir a l'Índia des de 1777 a 1823. A la tornada a Anglaterra va col·laborar amb John Edward Gray en la publicació d'Illustrations of Indian Zoology (1830–35).

## Biografia

Es va unir a l'exèrcit de la British East India Company amb l'Artilleria de Bengala com a lloctinent el 3 de novembre de 1778. Va estar destinat al sud de l'Índia entre 1781 i 1785 i va participar en diverses accions bèl·liques. Va tornar a Anglaterra el 1823 i morí a The Lodge, Lambeth el 3 de març de 1835.
Durant la seva carrera militar a l'Índia, Hardwicke viatja molt per tot aquest subcontinent. Va iniciar una extensa col·lecció d'espècimens zoològics amb il·lustracions per artistes locals
Aquesta col·lecció va passar al Museu Britànic el 1835 i més tar, parcialment, al Natural History Museum. La col·lecció consta de 4.500 il·lustracions.
Hardwicke va estar en contacte amb Sir Joseph Banks, President de la Royal Society i Hardwicke també va passar a ser fellow de la Royal Society el 1813 com també havia estat membre de la Linnean Society des de 1804.
Diverses espècies que el commemoren en el camp de l'ornitologia, la Ciències Naturals i la zoologia:
* Parnassius hardwickii
* Temera hardwickii
* Hardwicke’s Pipefish, Solegnathus hardwickii
* Hardwicke's Wrasse, Thalassoma hardwickii
* Gecko indi Eublepharis hardwickii
* Hardwicke’s Spiny-tailed Lizard, Uromastyx hardwickii
* Lapemis hardwickii
* Chloropsis hardwickii
* Gallinago hardwickii
* Hardwicke's Woolly Bat, Kerivoula hardwickii
* Rhinopoma hardwickii
El gènere d'arbres, Hardwickia binata, li va donar nom William Roxburgh.

## Referències

* 1 2 3 4 Dawson, W. R. «On the History of Gray and Hardwicke’s Illustrations of Indian Zoology, and Some Biographical Notes on General Hardwicke». Journal of the Society for the Bibliography of Natural History, 2, 3, 1946, pàg. 55–69. DOI: 10.3366/jsbnh.1946.2.3.55.
* 1 2 Kinnear, NB «The Dates of Publication of the Plates of the Birds in Gray and Hardwicke's ‘Illustrations of Indian Zoology’ with a short Account of General Hardwicke». Ibis, 67, 2, 1925, pàg. 484–489. DOI: 10.1111/j.1474-919X.1925.tb02936.x.
* 1 2 «Memoirs of General and Flag Officers Recently Deceased: The Late Major-General Thomas Hardwicke, H.E.I.C. Service». The United Service Journal and Naval and Military Magazine, 1835, pàg. 529–530.
* ↑ Whitney, William Dwight. The Century Dictionary of the English Language. Part X, 1895, p. 2719.
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* Natural History Museum biography
* Illustrations of Indian zoology volume 1 volume 2
# Horari de màxima audiència

* «Prime time» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Prime time (desambiguació)».
Horari de màxima audiència o hora punta (de l'anglès prime time; "horari prioritari") és la franja horària amb major audiència, principalment en televisió encara que també és utilitzat en altres mitjans com la ràdio. Acostuma a ésser entre les 8 del vespre i les 12 de la nit, tot i que no hi ha un horari establert i pot variar depenent del país. Durant l'horari de màxima audiència s'emeten els programes de major èxit, sèries, pel·lícules, programes d'entrevistes, i en conseqüència és la franja horària més cara per als anunciants.

## Països Catalans

Als Països Catalans l'horari de màxima audiència va des de les 9 del vespre fins a les 12 de la nit, car la majoria d'informatius comencen a les 9, com és el cas de TV3 i À Punt. Tanmateix, IB3 Televisió emet el seu informatiu vespre a 2/4 de 9, tal com havia fet també durant anys TV3. Per la seva banda, alguns canals locals emeten el seu informatiu a les 8 del vespre com és el cas de Lleida Televisió, Ribera TV, Televisió de Girona o Televisió de Mallorca, o bé a 2/4 de 8 com ho fa Barcelona TV.

## Referències

* ↑ «Hora punta». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 14 agost 2016].
# Agnelle Bundervoët

Agnelle Bundervoët (Embèrt, 12 d'octubre de 1922 - Vaucresson, 14 de febrer de 2015) va ser una pianista i compositora, considerada una de les millors pianistes franceses del segle xx.

## Vida i carrera

Agnelle Bundervoët va néixer a Puy de Dôme, Ambert, França. El seu pare, que tenia una carrera militar a l'exèrcit francès, era d'origen flamenc. Després d'incorporar-se al Conservatori de Marsella, ingressa al Conservatori Nacional Superior de París als 10 anys per inscriure's més tard a les classes impartides pels seus mestres Lazare Lévy, Jacques de La Presle, Maurice Hewitt i Marcel Dupré. Malgrat l'acomiadament de Lazare Lévy pel govern de Vichy durant la guerra, Agnelle va continuar els seus estudis al Conservatori i es va adjudicar el seu premi el 1942. Va guanyar el primer premi sis vegades.
El 1944, el seu pare va morir sense haver-se recuperat del seu temps passat en un campament de presó alemany i el seu germà, Henri, va morir quan va perdre el control del seu avió sobre el canal de la Manega. Aquest mateix any, Agnelle es va casar amb Lucien Pavillet, graduat per "l'École Polytechnique", amb el qual va tenir tres fills.
Després de la guerra, Bundervoët es va convertir ràpidament en solista de les grans orquestres simfòniques sota els millors directors de la seva època, entre ells Paul Paray, Eugène Bigot, Charles Bruck i Pierre-Michel Le Conte. Alexis Roland-Manuel va escollir durant diversos anys la seva transmissió en directe sobre "France Musique", Plaisir de la Musique.
Va rebre el "Grand Prix International du Disque (Académie Charles-Cros)" amb un recital de Johann Sebastian Bach publicat per Ducretet Thomson. La seva extraordinària interpretació de La Chaconne dona lloc a debats apassionats entre musicòlegs i crítics. Com a resultat, és invitada exclusivament per Decca a França a produir tres LPs, Liszt, Brahms i Schumann. Va ensenyar a "Le Conservatoire National de Versailles" als anys vuitanta.
Bundervoët es va divorciar el 1956 i, a finals dels anys cinquanta, va començar una relació a llarg termini amb l'egiptòleg Maurice Braun, amb qui va viatjar a Egipte i a altres zones del món. Va morir el 14 de febrer de 2015 a Vaucresson, França. El seu nom es va donar com Agnelle Bundervoët Braun.

## Referències

* ↑ Buja, Maureen «Forgotten Pianists: Agnelle Bundervoët». Interlude, 31-07-2017 [Consulta: 26 abril 2019].
# Alturas

Alturas és la ciutat i capital del Comtat de Modoc a l'estat de Califòrnia als Estats Units d'Amèrica. Segons el cens del 2009 tenia 2.788 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Alturas tenia 2.892 habitants, 1.181 habitatges, i 753 famílies. La densitat de població era de 507,5 habitants per km².
Dels 1.181 habitatges en un 35,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,6% hi vivien parelles casades, en un 14,1% dones solteres, i en un 36,2% no eren unitats familiars. En el 32,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,38 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,7% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 24,9% entre 25 i 44, un 22,9% de 45 a 60 i un 16,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.351 $ i la renda mediana per família de 31.385 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.500 $ mentre que les dones 21.750 $. La renda per capita de la població era de 19.281 $. Entorn del 23% de les famílies i el 27,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Alturas». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Alturas». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
Viccionari
# Cotorra de l'illa de Maurici

La cotorra de l'illa de Maurici (Psittacula echo) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita matolls i boscos de l'illa de Maurici, a l'Índic.
# Antoni Coronzu

Antoni Coronzu (L'Alguer, 1944) és un poeta alguerès en llengua catalana.

## Biografia

Llicenciat en Llengua i Literatura Estrangeres, ha treballat com a professor de francès a Torí, ciutat on resideix des de l'any 1976.
Interessat des de jove en la llengua i cultura de la seva ciutat, va entrar a formar part del Centre d'Estudis Algueresos, llavors presidit per Rafael Catardi i Antonella Salvietti. Ha participat en diverses ocasions en el Concurs de Poesia d'Ocier, que guanya en diverses edicions. L'any 1965 obté la beca Recasens, per fer una estada d'estudis a Barcelona, que li permet d'entrar en contacte amb els escriptors i poetes catalans del moment. També és premiat en els Jocs Florals a l'exili de Caracas del 1966. L'any 1972 es publica a l'editorial Barcino de Barcelona el seu primer recull de poemes, Mosaic, que el consagrà com el poeta jove de l'Alguer d'aquells anys. El seu següent llibre de poemes en català es va publicar el 2008, tot i que la seva activitat poètica no es va aturar durant tot aquest temps. El 1992 va publicar el recull Tre amori, en llengua italiana. Ha participat assíduament al premi de poesia Rafael Sari de l'Alguer. El 2016 va publicar Totes les poesies i un llibre més, que recull la seva obra completa publicada fins al moment. El cantautor alguerès Pau Dessí ha musicat alguns dels seus poemes a Rimes i cançons. També el cantautor català Josep Tero ha inclòs un poema seu en el seu treball Camins de la tarda. Coronzu ha estat inclòs en l'antologia La tercera illa: poesia catalana de l'Alguer (1945-2013), curada per Joan-Elies Adell.

## Referències

* ↑ «Antoni Coronzu». Llegir en català, 30-04-2016. [Consulta: 30 abril 2016].
* ↑ Adell, Joan-Elies. La tercera illa: poesia catalana de l'Alguer. Edicions Saldonar, 2013. ISBN 978-84-941164-1-4 [Consulta: 30 abril 2016]. Arxivat 2016-03-27 a Wayback Machine.
* ↑ Morlà, David. «Joan Elies Adell: “És l'hora de restituir la poesia algueresa”». Núvol.com, 29-05-2013. Arxivat de l'original el 2016-05-31. [Consulta: 3004/2016].
# Eppelborn

Eppelborn és un municipi del districte de Neunkirchen a l'estat federat alemany de Saarland. Està situat aproximadament a 20 km al nord de Saarbrücken.

## Nuclis

* Bubach-Calmesweiler
* Dirmingen
* Eppelborn
* Habach
* Hierscheid
* Humes
* Macherbach
* Wiesbach

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Turó de Sant Llop

«Turó de Sant Llop» té aquests significats: