OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Governador general de Catalunya

* Aquest article tracta sobre el càrrec durant la Segona República Espanyola. Vegeu-ne altres significats a «General governador de Catalunya».
El governador general de Catalunya dirigia l'administració regional que va assumir les funcions del president de la Generalitat de Catalunya i del seu consell executiu després de la suspensió de l'autonomia catalana després de la fallida proclamació de l'Estat català a l'octubre de 1934. Els governadors generals van regir l'administració catalana des de gener de 1935 fins a la restauració de l'autonomia després de la victòria del Front Popular a les eleccions de febrer del 1936. Eren nomenats directament pel govern de la República.
Segons l'article 2n de la llei de suspensió de l'estatut de Núria, aprovat per les Corts espanyoles el 2 de gener de 1935:
| « | [..] Les funcions que corresponguessin al President de la Generalitat i al seu Consell Executiu [les assumirà] un Governador General, que nomenarà el Govern, amb facultats de delegar en tot o en part les funcions atribuïdes a aquest Consell. | » |
El primer governador general fou Manuel Portela Valladares (independent) que substituí al coronel Francisco Jiménez Arenas, nomenat el 7 d'octubre president accidental de la Generalitat de Catalunya per part del general Domènec Batet, comandant en cap de la IV Divisió Orgànica. Alguns dels governadors no van arribar amb prou feines a formar un consell executiu, en el qual van participar sobretot polítics de la Lliga Regionalista, el Partit Radical i la CEDA. Després del triomf del Front Popular en les eleccions de febrer de 1936, la Generalitat de Catalunya va ser restaurada i el Parlament de Catalunya va escollir novament Lluís Companys com a president de la Generalitat de Catalunya. El 5 de març de 1936, el Tribunal de Garanties Constitucionals va declarar inconstitucional la llei del 2 de gener de 1935 que suspenia l'estatut.

## Governadors generals de Catalunya

Els governadors generals de Catalunya van ser:
* Manuel Portela Valladares (independent): 10 de gener de 1935 - 23 d'abril de 1935;
* Joan Pich i Pon (radical): 23 d'abril de 1935 - 28 d'octubre de 1935;
* Eduardo Alonso (president de l'Audiència Territorial, interí): 28 d'octubre de 1935 - 27 de novembre de 1935;
* Ignasi Villalonga i Villalba (CEDA): 27 de novembre de 1935 - 16 de desembre de 1935;
* Joan Maluquer i Viladot (Lliga): 16 de desembre de 1935 - 18 de desembre de 1935;
* Fèlix Escalas i Chamení (independent, vinculat a la Lliga): 18 de desembre de 1935 - 17 de febrer de 1936;
* Joan Moles i Ormella (republicà independent): 17 de febrer de 1936 - 29 de febrer de 1936.

## Referències

* 1 2 González Fernández, Esther. «Los sucesos del 6 de octubre de 1934 en Cataluña. Diez horas de rebelión». Universidad Rey Juan Carlos.
* ↑ Belenes i Rodriguez, Lluís. «Governs de Catalunya».
# Karl-Rudolf Silberg-Sillak

Karl-Rudolf Silberg-Sillak (Märjamaa, 20 de març de 1906 - Tallinn, 17 de desembre de 1974) fou un futbolista estonià de la dècada de 1930.
Fou 52 cops internacional amb la selecció d'Estònia.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Sport, Tallinna Jalgpalliklubi i Spartaki.

## Referències

* ↑ Perfil a jalgpall.ee
* ↑ Perfil a 11v11.com
* ↑ Karl-Rudolf Silberg-Sillak a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Perfil a esbl.ee
# Giacomino Pugliese

Giacomino Pugliese (Pulla, segle xiii — segle xiii) va ser un poeta italià.
Va ser un dels principals representants de l'escola poètica siciliana, especialment per les seves canzonette on reproduïa els motius tradicionals de les composicions populars.

## Referències

* ↑ «Giacomino Pugliese». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gent i paisatge de Catalunya

Gent i paisatge de Catalunya és un documental dirigit per Josep Gaspar i Serra el 1926 que dona a conèixer diferents paisatges naturals de la Costa Brava així com algunes imatges de la societat barcelonina i llocs inèdits de l'època, com l'Hotel Colon de la Plaça Catalunya o l'Ateneu Barcelonès. Fou produït per Edicions Cinematogràfiques Ginesta.

## Al voltant del documental

El guió del documental és del periodista Francesc Madrid, que va ser assessorat pel dramaturg Josep Maria de Sagarra i Alexandre Plana. El director va enregistrar des de l'aire molts paisatges de Catalunya acompanyat del pilot Josep Canudas. La càmera també viatja en tramvia per Barcelona, o en barca per la Costa Brava.
Així, el film mostra imatges inèdites d'Aiguablava, Illes Medes, L'Escala, Castelló d'Empúries, Portbou, Roses, Cadaqués, El Port de la Selva i Llançà. També s'hi retraten un centenar de personalitats importants de la vida cultural catalana del moment, com Josep Puig i Cadafalch, Josep Maria de Sagarra, el novel·lista Josep Maria Folch i Torres, l'escultor Josep Llimona, Santiago Rusiñol pintant als jardins de Montjuïc; el mestre Enric Morera donant classes a l'Escola Municipal de Música, o un jove pintor Salvador Dalí a l'Ateneu Barcelonès abans de la seva incursió en el surrealisme. També es mostren les activitats dels principals centres culturals catalans del moment, com ara la redacció del diari La Publicitat, un concert al Palau de la Música Catalana; un vermut a la terrassa de l'hotel Colón, una reunió a la seu de la Fundació Bernat Metge, una tertúlia al pati de l'Ateneu Barcelonès… o esportius, com les pistes de tenis del Turó o el Velòdrom de Sants, per exemple.
Al 24 d'abril de 2010 va ser presentat, juntament amb els films L'hotel elèctric (1908) i Platja i Costa Brava (1934), al Filmfest DC, el festival internacional de cinema de Washington, amb una banda sonora original realitzada per un equip de músics de la Universitat de Nova York (NYU) format pel compositor català Sergi Casanelles, Elias Constantopedos, Shruti Kumar, Dosia McKay, Mira Eom i Inyoung Park, coordinats i dirigits per la musicòloga nord-americana Gillian B. Anderson.

## Referències

* ↑ Romaguera i Ramió, Joaquim «Films sobre la història de Catalunya». Perspectiva Escolar [Barcelona], nre.246, 01-06-2000.
* 1 2 3 «Gent i paisatge de Catalunya». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: agost 2019].
* ↑ «Els Primitius s.XIX dc – s. XX dC». Culturcat. Àrees de coneixement. Cinema. Períodes. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 4 de novembre 2013. [Consulta: 27 setembre 2013].
* ↑ Joan M. Minguet Batllori. «Els indicis de Barcelona en l'obra de Dalí». Barcelona Metròpolis Mediterrània (BMM). Ajuntament de Barcelona, Hivern-Primavera 2004. [Consulta: 27 setembre 2013].
* ↑ ACN/DDG. «Nova York posa música a antics films de la Costa Brava». Cinema. DiarideGirona.cat, 22-04-2010. [Consulta: 27 setembre 2013].

## Vegeu també

* Gent i paisatge de Catalunya (fragment)
* Llista de pel·lícules filmades a la Costa Brava

## Enllaços externs

* Europeana (anglès)
# Gent per Eivissa

Gent per Eivissa (GxE) és un partit polític creat el 2011 i que té com a objectiu "treballar amb eficàcia en la defensa dels interessos d'Eivissa, la seua cultura i el seu paisatge. Es defineix com a insularista, la qual cosa suposa tenir com a aspiració "denunciar i corregir la discriminació secular que sofreixen els ciutadans d'Eivissa", víctimes del doble centralisme de Palma i Madrid".
Gent per Eivissa es presenta per primera vegada en 2015 a les eleccions insulars i autonòmiques amb Juanjo Cardona com a candidat. El seu programa es basa en quatre eixos, segons un comunicat publicat al seu web i en xarxes socials:
* Mirar per la gent: que els que vivim a Eivissa tot l'any siguem ciutadans de primera, amb tots els serveis i recursos que ens pertoquen. I que l'activitat econòmica generi benestar per a tothom. És una qüestió d'equitat.
* Manar a ca nostra. Més poder de decisió de les nostres institucions i menys dependència de Palma i Madrid. Volem reforçar el Consell d'Eivissa i retallar dràsticament el Govern Balear.
* Reivindicar la nostra cultura i el nostre patrimoni: podem ser una terra d'acollida i oberta al món sense renunciar a les nostres arrels, podem ser una illa moderna sense esborrar el passat.
* Conservar el nostre paisatge. Eivissa és coneguda arreu del món per la seua bellesa natural i paisatgística. Conservar-la és assegurar el futur."
Durant la legislatura 2011-2015, GxE ha tengut representació en el Consell d'Eivissa (Juanjo Cardona), i els ajuntaments d'Eivissa (Àngels Martínez), Santa Eulària (Jaume Ribas) i Sant Antoni (Juanjo Cardona), com a part integrant de la coalició Psoe-Pacte per Eivissa.

## Enllaços externs

* http://www.gentxeivissa.org Arxivat 2016-04-21 a Wayback Machine.
# Kaliazin

Kaliazin (rus: Каля́зин) és una vila de l'oblast de Tver a Rússia. Està situat al Volga, 25 km al sud-est de Kaixin, 110 km al nord de 110 km de Sèrguiev Possad i 55 km al sud-oest d'Úglitx (per autopista). Població: 14.280 persones (cens del 2002).
Kalyazin apareix al segle xii com un sloboda o l'assentament per a gent alleugerida del pagament d'impostos. La importància de la ciutat augmentà significativament amb la fundació del monestir Makarevski, a la riba oposada del Volga, durant el segle xv. Aquesta abadia solia ser la tret més destacat de Kaliazin i comprenia nombrosos edificis d'interès històric, incloent-hi un refectori del 1525.
El 1940 el monestir i la majoria de la ciutat vella s'inundaren durant la construcció del Pantà d'Úglitx. Després d'allò, la ciutat fou reubicada a un nou emplaçament, més alt.
El 19 de novembre, de 2001, un avió xàrter Iliuixin Il-18 s'estavellà a Kaliazin, morint-hi els seus 27 ocupants.
El 26 d'agost, de 2010, dotzenes de treballadors forans, originaris de l'Àsia central van ser expulsats de la ciutat, després de massius xocs amb els treballadors locals Els llocs de treball que ocupaven a la construcció foren ocupats per la gent de la zona

## Estació de tren

Kalyazin és la seu d'una de les estacions de tren més grans a l'Oblast de Tver. Els trens que provenen de Sant Petersburg, Moscou Terminal de Saviolovski, Kaixin, Úglitx, Ríbinsk, Sonkovo, Saviolovo, i altres localitzacions essencials passen a través de l'estació.

## Referències

* ↑ «Выпуск новостей в 12:00 сегодня, 17 декабря 2017 года. Новости. Первый канал» (en rus). 1tv.ru.
* ↑ «A ‘Kondopoga at the gates of Moscow’». Arxivat de l'original el 2010-08-30. [Consulta: 28 gener 2011].
* ↑ «На стройке в Калязине Тверской области начали работать местные жители».

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Kaliazin (rus)
* Història de Kaliazin Arxivat 2008-02-19 a Wayback Machine. (rus)
* Algunes fotos de Kaliazin Arxivat 2010-09-09 a Wayback Machine.
# Garamli Nani

Garamli Nani fou un petit estat tributari protegit del sud de Kathiawar, a la presidència de Bombai.
Estava format per un únic poble, amb dos tributaris separats. La població el 1881 era de 400 habitants. Els ingressos s'estimaven el 1881 en 150 lliures de les quals 19 eren pagades com a tribut al Gaikwar de Baroda.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Garamond

La família tipogràfica Garamond ha estat una de les més esteses i influents de la història de la tipografia. També és considerada una de les millors romanes creada per Claude Garamond el segle xvi a França. Rebé la influència del venecià Aldo Manuzio i la font tallada per Francesco Griffo per al llibre De Aetna del 1495. Tot i així la Garamond original no fou identificada fins a principis del segle xx. Abans d'aquestes dates s'utilitzaven unes tipografies creades temps després de la mort del seu creador.
Avui en dia la versió que es considera més aconseguida és la que va realitzar a la foneria Stempel, l'any 1924, on es van utilitzar els dissenys originals creats per Claude Garamond per a les cursives i romanes.

## Referències

* ↑ alib-ms. «Garamond font family - Typography» (en anglès americà). [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «Claude Garamond - Font Designer of Garamond». Arxivat de l'original el 2021-04-18. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «Garamond - letrag». Letrag. [Consulta: 18 abril 2021].
# Giuseppe Tonucci

Giuseppe Tonucci (Fano, Pesaro i Urbino, Marques, 9 de març de 1938 – Pesaro, 11 d'octubre de 1988) fou un ciclista italià, professional entre 1961 i 1963.
Com a amateur va prendre part en els Jocs Olímpics d'estiu de Roma de 1960, en què disputà la cursa en carretera individual, finalitzant la cursa en 19a posició. Tot seguit passà al professionalisme, però sols durant un breu període de tres anys, en els què guanyà una etapa al Giro d'Itàlia de 1962.

## Palmarès

* 1959
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Pau
* 1961
** 1r al Gran Premi Cemab - Mirandola
* 1962
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1961. Abandona
* 1962. Abandona. Vencedor d'una etapa
* 1963. 86è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1962. 88è de la classificació general

## Referències

* ↑ «TONUCCI Giuseppe». [Consulta: 5 desembre 2022].
* ↑ «Olympedia – Giuseppe Tonucci». [Consulta: 5 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Giuseppe TONUCCI» (en italià). [Consulta: 5 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Giuseppe Tomaselli

Giuseppe Tomaselli (Rovereto (Trentino – Tirol del Sud), 29 de gener, 1758 - Würzburg (Baviera), 20 de març, 1836) va ser un actor i cantant d'òpera (tenor) italià.

## Biografia

Nascut a Rovereto, com a membre de la destacada família Tomaselli, Giuseppe va rebre una educació musical a Milà centrada en el cant. L'octubre de 1781 es va incorporar a la capella de la cort de Hieronymus von Colloredo, príncep-bisbe de Salzburg. Aviat es va familiaritzar amb Leopold Mozart i la seva família.
Entre 1803 i 1807 va treballar com a cantant de cambra. Als 30 anys, Tomaselli es va casar amb Theresia Gschwendter. Després de la mort de la seva dona es va casar amb Antonia Honikel. Amb la seva segona dona va tenir una filla, Katharina i tres fills, Carl, Franz i Ignaz.
Entre 1796 i 1798, juntament amb Lorenz Hübner, va dirigir el "Salzburger Landestheater". Durant aquest temps no només va aconseguir l'èxit com a cantant, sinó també com a professor de cant.
Després de la secularització del monestir de l'arquebisbe de Salzburg, la capella de la cort del príncep arquebisbe va romandre en funcionament durant un temps. Quan es va dissoldre el febrer de 1806, Tomaselli va anar a Viena a la cort de l'emperador austríac Francesc I. A la tardor de 1833 es va retirar de la vida privada i va marxar de Viena. Durant un breu temps va viure amb la seva família a Salzburg, però després es va establir a Würzburg. Allà va morir set setmanes després del seu 78è aniversari.

## Interpretacions

* Armidoro a La buona figliuola de Piccinni, al Teatro di Cittadella de Bèrgam, per al carnaval 1773-1774
* Graf Schönblüh (Il Conte di Belfiore) a Unter zwey Streitenden zieht der dritte den Nutzen (Fra i due litiganti il terzo gode) de Giuseppe Sarti, al Teatro di Corte de Salisburgo, l'any 1787.
* Masino a Cimarosa' Giannina e Bernardone, al Teatro di Corte de Salisburgo, el 1787,
** e di nuovo nella versione tedesca (Hanchen und Bernardon) allo stesso posto l'any 1788

## Referències

* ↑ «unibo.it/evento/ZINS000436 La *buona figliuola, opera lirica. Representació: carn. 1774 - Bèrgam, Teatro di Cittadella». corago.unibo.it. [Consulta: 6 gener 2019].
* ↑ =6 Unter zwey Streitenden zieht der dritte den Nutzen, Ein Singspiel in drey Aufzügen; Aufgeführt auf dem hochfürstlichen Hoftheater a Salzburg, 1787, p. 2.
* ↑ «it/evento/ZINS002065 Giannina e Bernardone, opera lirica. Representació: 1787 - Salisburgo, Teatro di Corte». corago.unibo.it.
* ↑ Filippo Livigni. &no =4&seite=6 Hanchen und Bernardon, Ein Singspiel en zween Aufzügen ; Aufgeführt auf dem Hochfürstlichen Hoftheater zu Salzburg. Musica di Domenico Cimarosa.

## Bibliografia

* Gerhard Ammerer: Giuseppe Tomaselli. 1758–1836. Eine biographische Skizze des Salzburger Hoftenors uns Gesangspädagogen aus Anlass seines 250. Geburtstags. In: Mitteilungen der Gesellschaft für Salzburger Landeskunde, volume. 148 (2008), p. 89–104 ISSN 0435-8279
* Ludwig Eisenberg: Großes biographisches Lexikon der deutschen Bühne im 19. Jahrhundert. Paul List, Leipzig, 1903, p. 1045.
* ↑ Großes biographisches Lexikon der deutschen Bühne im 19. Jahrhundert.
# Kirkja

Kirkja [ˈtʃʰɪɻtʃʰa] és una localitat de l'illa de Fugloy, a les illes Fèroe. És la capital del municipi de Fugloyar. El 2021 tenia 30 habitants.
Kirkja té un petit port que el comunica amb Svínoy i Hvannasund. També és possible la comunicació mitjançant un helicòpter. Una carretera el connecta amb l'altre poble de l'illa anomenat Hattarvík. A Kirkja hi ha una església, oficina de correus i una escola primària.
El seu nom significa literalment "església" en feroès, i es deu a què durant molts anys aquí hi va haver l'única església de l'illa.
Kirkja existeix des de l'edat mitjana. Aparteix per primer cop esmentat al Hundabrævið, document del segle XIV que legislava la tinença de gossos a l'arxipèlag. L'església actual data de 1933 i recorda l'estil de les clàssiques esglésies de fusta feroeses. El retaule del temple és del famós pintor feroès Sámal Joensen-Mikines.

## Referències

* ↑ «Statistical Database» (en anglès). [Consulta: 11 setembre 2021]. «Base de dades estadística de les Illes Fèroe»
* ↑ «samferethsla» (en feroès). Fugloyar Kommuna. [Consulta: 13 gener 2019].
* ↑ «Kirkja» (en anglès). Faroe Islands. [Consulta: 13 gener 2019].
* ↑ «Kirkja» (en feroès). Fólkakirkjan (Església de les Illès Fèroe). [Consulta: 13 gener 2019].
* ↑ Proctor, James. Faroe Islands (en anglès). Chalfont St Peter: Bradt Travel Guides, 2016, p. 136. ISBN 9781784770136.

## Vegeu també

* Llista de municipis de les Illes Fèroe

## Enllaços externs

* Web de l'ajuntament de Fugloy
# Kobeliaki

Kobeliaki (ucraïnès: Кобеля́ки, pronunciat [kobeˈlʲɑkɪ]) és una ciutat de l'óblast de Poltava, a Ucraïna. Serveix com a centre administratiu del raion de Kobeliaki. Població: 9.465 (2022). Durant la Segona Guerra Mundial, va estar sota ocupació alemanya des del 15 de setembre del 1941 fins al 25 de setembre de 1943.

## Persones notables

* Nikolai Timofeyevich Gres, solista del Teatre Bolxoi i de l'Ensemble Alexandrov
* Alexander Davydov, cantant d'òpera
* Alexei Ivakhnenko, acadèmic, matemàtic
* Hryhory Kytasty, compositor, director d'orquestra
* Heorhi Prokopenko (1937–2021), nedador soviètic

## Galeria

* Edifici històric a Kobeliaki)
* Parada d'autobús
* Botigues a Kobeliaki
* Segell de la Companyia Kobeliaki del Regiment de Piquers del Dniéper (Imperi Rus)
* Actor popular d'Ucraïna Stepan Shkurat (de la pel·lícula "Chapayev", 1934)

## Referències

* ↑ «Number of Present Population of Ukraine, as of January 1, 2022]» (en anglès i ucraïnès). State_Statistics_Service_of_Ukraine. [Consulta: 4 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Kobeliaky Arxivat 2014-05-03 a Wayback Machine.
* Galeria fotogràfica de la ciutat de Kobeliaky
* Història de la ciutat de Kobeliaky (en ucraïnès)
* L'assassinat dels jueus de Kobeliaky durant la Segona Guerra Mundial, al lloc web de Yad Vashem
# Frigil pissarrós

El frigil pissarrós (Haplospiza rustica) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita bambú i arbusts de la selva pluvial, zones amb herba, localment en muntanyes de Mèxic en Veracruz i Chiapas, El Salvador, Hondures, nord-oest de Nicaragua, centre de Costa Rica, oest de Panamà, des de Colòmbia, als Andes, Sierra Nevada de Santa Marta i Perijá, nord-oest, nord i sud de Veneçuela, cap al sud, a través dels Andes de l'Equador fins Perú i el centre de Bolívia.

## Referències

* ↑ «Frigil pissarrós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Karl Malone

Karl Malone (Bernice, Louisiana (Estats Units), 24 de juliol de 1963) és un jugador de bàsquet de l'NBA.
Va ser triat en el draft de 1985 en el tretzè lloc per Utah Jazz, on va desenvolupar el seu joc durant 18 anys. En els Jazz va formar parella amb el base John Stockton. Junts van formar una parella que interpretava el "pick and roll". Karl Malone va arribar a jugar en els playoffs en cadascuna dels seus 19 temporades, cosa que li va permetre ser actualment el segon millor encistellador de tots els temps només per darrere del pivot Kareem Abdul-Jabbar. Va arribar a jugar dos finals consecutives, en 1997 i 1998, però no va poder arribar a aconseguir l'anell de campió a causa que el seu equip va perdre amb els Chicago Bulls de Michael Jordan i Scottie Pippen. Malgrat això va assolir ser triat dues vegades MVP durant la seva carrera.
En 2003, després de la retirada del seu company d'equip i amic John Stockton, Karl Malone va decidir deixar l'equip a la recerca de l'anell de campió. Per a això va decidir fitxar per los Angeles Lakers, equip en el qual va coincidir amb Kobe Bryant, Shaquille O'Neal, Gary Payton (donant lloc als anomenats "quatre magnífics") i l'entrenador Phil Jackson (guanyador de 6 anells amb els Bulls en els 90). Però no va tenir l'èxit esperat, va passar gran part de la temporada amb problemes de lesions. Després d'un gran esforç es va arribar a les esperades finals on, els Detroit Pistons van guanyar als Lakers, perdent així la possibilitat de l'anell. La temporada 2004-2005 es va especular amb el seu retorn però finalment aquest no es va donar. És considerat com un possible futur membre del Basketball Hall of Fame de l'NBA i va ser inclòs en 1997 entre els 50 millors jugadors de la història de l'NBA. La seva samarreta ha estat retirada pels Utah Jazz.
Ningú abans que ell va tenir la seva enorme força, pes i velocitat al mateix temps, i la seva arribada a l'NBA va suposar una autèntica revolució a la seva posició, aler pivot.