OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Botiga Bernadet

La Botiga Bernadet és una obra de Castellar del Vallès (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La botiga Bernadet compleix en el mateix edifici les funcions de botiga i habitacle. El pis superior i la rebotiga corresponen a l'habitatge. Destaca de la façana de la botiga el treball de fusteria: portes, finestres, aparadors i rètols. Els marcs dels mateixos presenten un joc de línies ondulants que juguen amb el complement decoratiu dels motius florals, tallats en la fusta o bé per incisió. A l'interior de la botiga es conserven els mostradors i les prestatgeries de l'època.

## Referències

* ↑ «Botiga Bernadet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 1r abril 2019].
# Gregory Pincus

Gregory Pincus (Woodbine, Nova Jersey, 9 d'abril de 1903 - Boston, 22 d'agost de 1967) va ser un biòleg estatunidenc, i un dels inventors de la píndola anticonceptiva.
Investigador a Oxford i Harvard, va començar la seva recerca per a un anticonceptiu oral gràcies a l'impuls de Margaret Sanger (qui també va convèncer Katharine McCormick de donar una important sumar per sufragar les despeses dels experiments). La seva recerca es va veure atacada per grups conservadors i per altres col·legues que pensaven que era un medicament contraproduent per al cicle hormonal de la dona i amb molts efectes secundaris. La píndola, però, es va comercialitzar arreu del món en diverses versions millorades i va suposar una revolució per al control de la natalitat.
# Can Palau

«Can Palau» té aquests significats:
* Can Palau (Agullana)
* Can Palau (Darnius), mas a l'oest del poble de Darnius (l'Alt Empordà)
* Can Palau (Mataró)
* Can Palau (la Riera), casa de Mataró
* Can Palau (Tàrrega), edifici amb elements barrocs a Tàrrega (l'Urgell)
* Can Palau (Vilobí d'Onyar), mas a mig camí dels nuclis de Vilobí i Franciac (la Selva)
* Can Palau de la Guitarra, masia prop de l'aqüeducte romà de Can Cua damunt d'un turó a la banda esquerra de la Riera de Pineda
* Can Palau del Sot, edifici al terme de Pineda de Mar (el Maresme)
# Cisternes (Ascó)

Les Cisternes és una obra d'Ascó (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es localitzen en moltes feixes de conreu del municipi. Dipòsits circulars realitzats a la roca o al terra, revestits de material impermeable (ciment o rajola), destinats a recollir l'aigua de pluja de la teula de la barraca, cabana o mas, o senzillament de la mateixa terra. Generalment es troben dins de construccions de pedra seca o d'obra. Sovint tenen una porta per a protegir l'aigua emmagatzemada, així com una pica de pedra propera, que era utilitzada per a abeurar el bestiar.

## Referències

* ↑ «Cisternes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].
# Enrique García (futbolista)

Enrique García, conegut com a Chueco García, (Santa Fe, 20 de novembre de 1912 - Santa Fe, 23 d'agost de 1969) fou un futbolista argentí de la dècada de 1930.
Destacà futbolísticament als clubs Rosario Central i Racing Club de Avellaneda. Disputà 233 partit per "La Academia" entre 1936 i 1944, marcant 78 gols.
També jugà 35 partits amb la selecció argentina entre 1935 i 1943. Disputà la Copa Amèrica dels anys 1937 i 1941, on fou campió, i 1942.

## Palmarès
### Argentina

* Copa Amèrica de futbol: 1937, 1941

## Referències

* ↑ Racing Club idols Arxivat 2009-02-19 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Radio El Espectador profile Arxivat 2011-05-31 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ «Futbol Factory profile». Arxivat de l'original el 20 d’octubre 2007. [Consulta: 27 gener 2021]. (castellà)
* ↑ Copa Amèrica 1937 a RSSSF.com
* ↑ Copa Amèrica 1941 a RSSSF.com
* ↑ Copa Amèrica 1942 a RSSSF.com
# Glacera Fedtxenko

La Glacera Fedtxenko (rus: Ледник Федченко) és una enorme glacera de la serralada Yazgulyam a les muntanyes del Pamir. Es troba a la part nord-central de la província Gorno-Badakhxan del Tadjikistan. La glacera és llarga i estreta, actualment estenent-se sobre 77 km i cobrint més de 700 km quadrats de superfície. És la glacera més llarga del món fora de les regions polars. El gruix màxim de la glacera és de 1,000 metres, i el volum de la Fedtxenko i les seves dotzenes d'afluents és de 144 quilòmetres cúbics—representant per exemple una tercera del volum del Llac Erie.

## Trajectòria i ubicació

La glacera segueix generalment la direcció nord a l'est del pic Garmo (6,595 m). La glacera comença a un alçada de 6,200 m sobre el nivell del mar, i acaba al riu Balandkiik prop de la frontera amb Kirguizstan a un alçada de 2,909 m. Les seves aigües alimenten els rius Muksu, Surkhob, Wakhsh, i Amudarià que desemboquen al Mar d'Aral.
A l'oest de la glacera es troba la serralada Acadèmia de Ciències, Mont Garmo, Pic Ismail Samani, Pic Korjenévskaia i les fonts dels rius Vanj i Yazgulyam. Al seu sud es troba el Pic Independència, a l'est el Pic Gorbundov (6,025 m), i al nord l'Altyn Mazar.

## Descoberta

La glacera fou descoberta el 1878 però no fou plenament explorada fins a l'arribada el 1928 d'una expedició alemano-soviètica sota Willi Rickmer Rickmers. Rep el nom de l'explorador rus Alexei Pavlovitx Fedtxenko (que no va descobrir la glacera, però). El 1910-1913 la glacera es va expandir 800–1000 m, blocant l'any següent el riu Balyandlik cap amunt. Es va enretirar en el període 1928-1960, aturant-se la rebuda d'aigua del Kosinenko, Ulugbeck, Alert i molts d'altres.

## Notes

* ↑ Al Karakoram, la glacera Siachen té 76 km, la glacera Biafo 67 km, i la glacera de Baltoro 63 km. La Bruggen o la glacera de Pio XI al sud de Xile té 66 km de longitud. La glacera del sud d'Inyltxek al Kirguizstan té 60,5 km de longitud. Les mesures provenen d'imatges recents, generalment amb cartografia topogràfica russa a escala 1: 200.000 com a referència, així com el mapa d'esbossos orogràfics de 1990: Karakoram: Fulls 1 i 2, Fundació Suïssa per a la Recerca Alpina, Zuric.
* ↑ «Field research of glaciers and glacial lakes located in Karatag, Vakhsh and Zeravshan river basin.». Meteo. [Consulta: 13 maig 2012].

## Referències

* "Fedchenko Glacier". Encyclopædia Britannica Edició en línia.
* "The First National Communication of the Republic of Tajikistan under the United Nations Framework Convention on Climate Change". Republic of Tajikistan Ministry for Nature Protection. Dushanbe: 2002.
* "Tajikistan 2002: Vital Maps and Graphics on Climate Change". Servei de Meteorologia del Tadjikistan
* "Tadjikistan - Topografia i Drenatge". Departament de Defensa dels EUA. Divisió de Recerca Federal de la Biblioteca de Congrés.

## Enllaços externs

* Mapa de glaciació a les muntanyes del Pamir Arxivat 2006-05-15 a Wayback Machine.
* Foto de satèl·lit de Google Maps de la Glacera Fedtxenko (la línia blanca sòlida que corre aproximadament verticalment pel centre de la imatge)
# Can Pere de la Plana (masia)

Can Pere de la Plana és una obra de Sant Pere de Ribes (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Hi ha una urbanització homònima a la zona.

## Descripció

Es tracta d'una masia situada entre el Puig del Vilar i la Urbanització Pineda Park. És un edifici aïllat de planta rectangular i quatre crugies. Consta de planta baixa i pis i té la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. S'hi accedeix per un portal descentrat en el frontis, d'arc de mig punt adovellat, que incorpora una creu i la inscripció "AVE MARIA 1782" gravada a la clau. Al seu voltant s'hi distribueixen de forma aleatòria diverses finestres d'arc pla arrebossat, així com un rellotge de sol rectangular força desdibuixat. La crugia de llevant es correspon amb el celler, al qual s'accedeix per un portal d'arc escarser ceràmic amb brancals de pedra, sobre el qual hi ha una finestra d'arc pla arrebossat. Aquest espai queda cobert amb volta catalana. La part de ponent de la façana, a tocar del portal, queda tapada per un cos quadrangular que presenta a llevant un interessant portal d'arc de mig punt adovellat datat del "1577", que es correspon amb l'antiga portalada de la capella, situada en un extrem de la façana de tramuntana. Seguint el cos adossat al frontis, trobem un antic corral obert amb pòrtics d'arc de mig punt de pedra, que queda clos per un baluard. Darrere d'aquest hi ha diversos cossos adossats que es prolonguen fins a la façana posterior, que es destinaven a la producció de vi, pel que encara són visibles els cups. La façana de tramuntana queda tancada per la capella que hem esmentat anteriorment i un volum rectangular que també tenia funcions vitícoles, formant un espai central on hi ha el pou. Al volum s'observen dos arcs de mig punt cecs on hi ha fixats els suports de pedra que havien allotjat les premses de vi, avui inexistents. Des d'aquí s'ascendeix per una escala de pedra fins al pati de ponent. L'acabat exterior és de restes de morter de calç. A pocs metres a migdia del volum principal hi ha dos volums aïllats que constituïen annexes agrícoles.

## Història

Segons consta en el llibre d'Apeo de l'any 1847, la masia pertanyia a Francisco Raventós.

## Referències

* 1 2 «Can Pere de la Plana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 febrer 2019].
# Françoise Gilot

Françoise Gilot (Neuilly-sud-Seine, França, 26 de novembre de 1921 – 7 de juny de 2023, Manhattan, EUA) fou una pintora, crítica d'art i escriptora francesa. El 1973 fou nomenada directora d'art de la revista acadèmica Virginia Woolf Quarterly. El 1976 entrà en la junta del Departament de Belles Arts de la Universitat del Sud de Califòrnia. Va rebre la medalla de la Legió d'Honor, una de les majors distincions franceses. Se la coneix també per haver sobreviscut a deu durs anys de relació amb Pablo Picasso.
Fou filla d'Emile i Madeleine Renoult-Gilot. Son pare era empresari i sa mare aquarel·lista. El pare, molt estricte, volia que Gilot fé estudis d'advocada, però sa mare, quan va manifestar el seu interés per l'art, li ensenyà a pintar. Va estudiar filosofia i literatura anglesa a la Universitat de Cambridge i a l'Institut de la Universitat de Londres a París. El seu pare la instà perquè acabara els estudis de llei internacional a Rennes. Gilot no acudia a les classes per poder dedicar aquest temps a estudiar art, i als dinou anys va abandonar la carrera definitivament per dedicar-se a pintar.

## Obra literària

* Vida amb Picasso (amb Carlton Lake), McGraw-Hill, 1964, ISBN 9788493803483 9788493803483 9788493803483
* Sur la Pierre (poems and lithographs), Montcalm Gallery, 1972
* Le Regard et son Masque, Calmann-Levy, 1975, ISBN 978-2702100929 978-2702100929 978-2702100929
* The Fugitive Eye (poems and drawings), Premsa Aeolia, 1976, ISBN 978-0893630249 978-0893630249 978-0893630249
* Interface: The Painter and the Mask, Premsa de la Califòrnia State Univertsity, 1983, ISBN 978-0912201030 978-0912201030 978-0912201030
* An Artist's Journey, The Atlantic Monthly Press, 1987, ISBN 978-0871132154 978-0871132154 978-0871132154
* Matisse & Picasso, A Friendship in Art, Doubleday, 1990, ISBN 978-0747507604 978-0747507604 978-0747507604
* 1946, Picasso et la Mediterranee retrouvee (amb Maurice Frechuret), Gregoire Gardette Editions, 1996, ISBN 978-2909767086 978-2909767086 978-2909767086
* Françoise Gilot. Monographie 1940-2000 (amb with Mel Yoakum, Tesi Doctoral), Acatos, 2000, ISBN 978-2940033362 978-2940033362 978-2940033362
* Dans L'Arene avec Picasso (amb Annie Maillis), Editions Indigene, 2004, ISBN 978-2911939471 978-2911939471 978-2911939471
* Françoise Gilot - treballs 1984-2010, ArtAcatos, 2011

## Referències

* ↑ Faughnan, Ally «Eight female artists who should be as celebrated as their artist partners» (en anglès). , 03-06-2019 [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ «Françoise Gilot» (en castellà). [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ Brown, Mick «Françoise Gilot, la única mujer que 'sobrevivió' a Picasso» (en castellà). , 19-03-2019 [Consulta: 3 novembre 2019]. Arxivat 2019-11-02 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-11-02. [Consulta: 28 novembre 2019].
* ↑ Pulido, Natividad «Françoise Gilot, la única mujer que huyó de Picasso» (en castellà). , 14-08-2019 [Consulta: 3 novembre 2019].

## Enllaços externs

* Web Oficial Françoise Gilot
* "Una hora amb la pintora francesa Françoise Gilot" (anglés), Charlie Rose, 13 de febrer de 1998
* Francoise Gilot (1921)
* Françoise Gilot
# Phenacobius uranops

Phenacobius uranops és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 12 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba als Estats Units: Kentucky, Virgínia, Tennessee, Geòrgia i Alabama.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eli Gordón Rodríguez

Eli Gordón Rodríguez (Granollers, Vallès Oriental, 31 d'agost de 1986) és una corredora de muntanya catalana.
Llicenciada en Ciències de l'Activitat Física i l'Esport a l'INEFC de Barcelona, procedent del món del karate (2006 campiona Junior de karate a la Copa del Món de Conferderacions), començà a córrer en muntanya el 2013. La corredora natural de Granollers, resident a Montornès del Vallès, l'any 2017, després d'obtenir la victòria a l'OCC (Orsières-Champex-Chamonix) de 55 quilòmetres, deixà de ser una atleta desconeguda, i començà a ocupar un lloc important en el món del trail i a trepitjà podis. Gordón es proclamà campiona de l'Skyrunning National Championship SkyMarathon de la ISF (Federació Internacional d’Skyrunning) al guanyar la Marató de Muntanya de Borriol, una cursa, de 42 quilòmetres amb 2.550 metres de desnivell positiu, la segona prova de la Copa d'Espanya de Carreres de Muntanya FEDME. Aquest mateix any, es convertí també en campiona d'Espanya de Curses de Muntanya.
L'any 2019 fou reconeguda com a millor esportista en el marc de la XVIII Nit de l'Esport de Montornès.

## Referències

* ↑ Arroyo, Natàlia «“Després d’anys en un lloc tancat, volia aire lliure”». Diari Ara, 28-09-2018 [Consulta: 2 setembre 2022].
* ↑ Sanabria, Daniel «Eli Gordón: “El día que gané la OCC cambió mi vida”». Trail Run, 23-11-2017 [Consulta: 2 setembre 2022].
* ↑ «Eli Gordón, de l’elit del karate al més alt de l'Skyrunning. La montornesenca s'ha fet amb el títol de campiona nacional d’Skymarathon, el primer important de la temporada d'Skyrunning. Eli Gordón va ser la guanyadora diumenge de la Marató de Muntanya de Borriol». Ajuntament de Montornés del Vallès, 05-04-2017 [Consulta: 2 setembre 2022].
* ↑ «Eli Gordón, campiona d'Espanya de Curses de Muntanya». La Xarxa de Comunicació Local, 21-01-2018 [Consulta: 2 setembre 2022].
* ↑ «Reconeixement pels millors esportistes a la XVIII Nit de l'Esport de Montornés». Punt Vallès, 23-12-2019. [Consulta: 2 setembre 2022].
# CBN

CBN té els següents significats:
* Cancioneiro da Biblioteca Nacional, cançoner medieval galaicoportuguès, anomenat també Cancioneiro Colocci-Brancuti
* Commission on Biochemical Nomenclature, una de les comissions de nomenclatura química de la IUPAC
* Chronicle Broadcasting Network, un dels grups fundadors del conglomerat empresarial de comunicació filipí ABS-CBN
* Nitrur de bor cúbic (del nom en anglès Cubic Boron Nitride), varietat del nitrur de bor de propietats semblants al diamant
# Globus d'Or a la millor banda sonora original

El Globus d'Or a la millor banda sonora original s'atorga des de l'any 1948.
La data del premi és la de l'any següent a la seva estrena.

## Premiats

| 1948: Max Steiner, La vida amb el pare (Life with Father) 1949: Brian Easdale, The Red Shoes 1950: John E. Green, The Inspector General 1951: Franz Waxman, Sunset Boulevard 1952: Victor Young, September Affair 1953: Dmitri Tiomkin, Sol davant el perill (High Noon) 1954-59: No es van donar premis 1960: Ernest Gold, L'hora final 1961: Dmitri Tiomkin, The Alamo 1962: Dmitri Tiomkin, The Guns of Navarone 1963: Elmer Bernstein, To Kill a Mockingbird 1964: No es van donar premis 1965: Dmitri Tiomkin, The Fall of the Roman Empire 1966: Maurice Jarre, Doctor Zhivago 1967: Elmer Bernstein, Hawaii 1968: Frederick Loewe, Camelot 1969: Alex North, Les sandàlies del pescador 1970: Burt Bacharach, Butch Cassidy and the Sundance Kid 1971: Francis Lai, Love Story 1972: Isaac Hayes, Shaft 1973: Nino Rota, El Padrí 1974: Neil Diamond, Jonathan Livingston Seagull 1975: Alan Jay Lerner, The Little Prince 1976: John Williams, Jaws 1977: Kenny Ascher, Ha nascut una estrella 1978: John Williams, Star Wars Episodi IV: Una nova esperança 1979: Giorgio Moroder, L'Exprés de Mitjanit 1980: Carmine Coppola, Apocalypse Now 1981: Dominic Frontiere, The Stunt Man 1982: No es van donar premis 1983: John Williams, ET, l'extraterrestre 1984: Giorgio Moroder, Flashdance | 1985: Maurice Jarre, Passatge a l'Índia 1986: John Barry, Out of Africa 1987: Ennio Morricone, La missió 1988: David Byrne, The Last Emperor 1989: Maurice Jarre, Gorillas in the Mist 1990: Alan Menken, The Little Mermaid 1991: Richard Horowitz i Ryuichi Sakamoto, The Sheltering Sky 1992: Alan Menken, Beauty and the Beast 1993: Alan Menken, Aladdin 1994: Kitaro, Heaven & Earth 1995: Hans Zimmer, The Lion King 1996: Maurice Jarre, A Walk in the Clouds 1997: Gabriel Yared, El pacient anglès 1998: James Horner, Titanic 1999: Philip Glass i Burkhard Dallwitz, The Truman Show 2000: Ennio Morricone, The Legend of 1900 2001: Hans Zimmer i Lisa Gerrard - Gladiator 2002: Craig Armstrong - Moulin Rouge! 2003: Elliot Goldenthal - Frida 2004: Howard Shore - El senyor dels anells: El retorn del rei 2005: Howard Shore - L'aviador 2006: John Williams - Memòries d'una geisha 2007: Alexandre Desplat - El vel pintat 2008: Dario Marianelli - Expiació 2009: A. R. Rahman - Slumdog Millionaire 2010: Michael Giacchino - Up 2011: Trent Reznor i Atticus Ross - La xarxa social 2012: Ludovic Bource - The Artist 2013: Mychael Danna - Life of Pi 2014: Alex Ebert - All Is Lost 2015: Jóhann Jóhannsson – The Theory of Everything 2016: Ennio Morricone – The Hateful Eight | 2017: Justin Hurwitz - La La Land 2018: Alexandre Desplat - The Shape of Water 2019: Justin Hurwitz - First Man 2020: Hildur Guðnadóttir - Joker |

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
# Can Perejoanet

Can Perejoanet és una masia de Gelida (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de planta rectangular, coberta a dues vessants, de planta i pis, amb uns grans cellers construïts a finals del segle xix annexos, i una era i corrals. Cal destacar la gran quantitat de pedra tallada a portals, finestres i parets, les motllures de la finestra principal, l'espiell de damunt el portal dovellat principal i el rellotge de sol. L'interior, molt deteriorat, consta d'entrada i menjador-cuina, i una escala que condueix al pis superior on hi existeixen portals amb motllures enguixades de tradició gòtica, d'entrada a les habitacions.

## Referències

* ↑ «Can Perejoanet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Cisterna àrab de Quart de Poblet

La Cisterna àrab de Quart de Poblet és un antic dipòsit d'aigua situat a la plaça de l'Església de Quart de Poblet. És bé d'interès cultural des de l'1 de juny de 1981

## Descripció

L'edifici es divideix en dues parts amb funcions diferents. Per una banda, hi ha una escala que dona accés a la font en la qual es carregava l'aigua. Per altra banda, està el dipòsit pròpiament dit, el qual és una sala rectangular coberta per volta de canó i amb dues obertures per a l'entrada de l'aigua.
El dipòsit estava revestit amb calç, revestiment que es renovava, per motius higiènics, anualment a l'estiu. El conjunt està excavat i sota el nivell del carrer. Arriba a set metres sota la plaça de l'Església. L'escala és de 20,85 m de longitud, de 2 a 2,5 d'ample i 2,7 de llum. Les dimensions de la cisterna són 15,25 per 6,5 metres, i set metres d'altura. Tant l'escala com el dipòsit estan coberts per una volta de canó. El terra de les escales i la cisterna estan construïts amb maó de fang cuit. A l'inici del segle xxi hi ha una nova obertura que connecta la cisterna amb l'exterior per permetre el seu ús com sala d'exposicions.

## Història

L'origen de la cisterna s'atribueix segons diferents fonts als visigots (segle vii) o als musulmans.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 4 5 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=164
* ↑ 46.14.102-002 i registre ministerial RI-51-0004506 d'1 de juny de 1981
* 1 2 3 Blanco Freijeiro, Antonio «Cuaderno 1». Boletín de la Real Academia de la Historia, 179, 1982, pàg. 177.
* ↑ «Ajuntament de Quart de Poblet». Arxivat de l'original el 2010-09-23. [Consulta: 28 agost 2013].
* ↑ «Valenciaterraimar.org». Arxivat de l'original el 2012-06-29. [Consulta: 28 agost 2013].
# Gegants Guerrers de la Pedrera

En Badalot i en Forjat són uns gegants que neixen per defensar el rei Gaudí i la reina Pedrera, les figures que encapçalen la comparsa de la Casa Milà. Per això representen guerrers preparats per a lluitar: en Badalot porta una porra llarga amb punxes i en Forjat té un drac alat en forma de ceptre que està a punt d'atacar. Són unes figures de fesomia gaudiniana que porten al·legories de la mar i la muntanya, com ara reixes de pescar, gotims de raïm o petxines.
La història d'aquests gegants comença el 1998, quan l'Obra Social de la Caixa de Catalunya, després d'haver restaurat la Casa Milà d'Antoni Gaudí, coneguda popularment amb el nom de la Pedrera, decideix de construir un conjunt de figures que representin l'edifici en esdeveniments culturals i festius.
La construcció de la comparsa, formada pels guerrers, els reis i dos capgrossos, s'encarregà al mestre geganter Toni Mujal, que l'enllestí el 1998 mateix i de seguida es pogué estrenar amb motiu de la festa de la restauració a fons de la Pedrera. A partir d'aquell moment, les figures comencen a participar en cercaviles i trobades del barri, com també en les festes de la Mercè i les de Santa Eulàlia.
L'any 2002 va néixer la gegantona Crespinella, que representa la filla del rei Gaudí i la Reina Pedrera i és la gegantona de la Coordinadora de Geganters de Barcelona
L'any 2011, després d'estar tancats més de sis anys, els gegants tornen a veure la llum restaurats també per Toni Mujal, que els repinta, els canvia de vestit i els fa més portables. Aleshores, la Fundació Catalunya Caixa els cedeix a la Coordinadora de Geganters de Barcelona, encarregada encara avui de treure'ls i fer-los ballar en festes populars, de custodiar-los i de fer-ne el manteniment. Quan no surten, es troben exposats permanentment a la seu del Districte Municipal de l'Eixample.
Els Gegants de la Pedrera tenen ball propi, amb una música que és obra de Joan Amargós i una coreografia ideada per Abel Plana, Maurici Arias, Josep Maria Blanes, Miquel Burgès i Nicolás Alonso, membres de la Coordinadora de Geganters de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Gegants Guerrers de la Pedrera». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).