OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giovanni Francesco Straparola

Giovanni Francesco «Gianfrancesco» Straparola (ca. 1480 – ca. 1557) fou un escriptor italià i col·leccionista de contes de fades de Caravaggio. Ha estat qualificat com el progenitor de la forma literària del conte de fades. Mentre que el seu nom gairebé segur que fos "Giovanni Francesco", el cognom "Straparola" no és pas plausible. No és típic d'un nom familiar d'aquella època i lloc, i el significat literal que té («xarlatà») sembla un malnom de l'escriptor.
L'obra principal de Straparola és la col·lecció de dos volums Le piacevoli notti (Les nits agradables), amb 75 històries. Basat en el Decameró, té participants d'una festa de 13 nits a l'illa de Murano, prop de Venècia, els quals s'expliquen històries que varien des de fantàstiques fins a obscenes. Conté les primeres versions escrites conegudes de molts contes de fades. Entre els contes s'inclouen els següents:
* El rei Porc
* Costantino Fortunato, la variant antiga més coneguda d'El gat amb botes
* Ancilotto, rei de Provino, la variant antiga més coneguda de L'aigua dansaire, la poma cantaire i l'ocell parlant
* Biancabella i la serp
* Mestre Lattantio i el seu aprenent Dionigi
* Guerrino i l'home salvatge, la variant antiga més coneguda de Joan de Ferro
* Fortunio
* Costanza / Costanzo
Venècia fou el primer lloc d'Europa en el qual el públic comprador de llibres inclogué nombres considerables d'artesans literats, cosa que explica la predominància del tema de l'ascens social en les històries de Straparola

## Referències

* ↑ Jack Zipes, The Great Fairy Tale Tradition: From Straparola and Basile to the Brothers Grimm, p 841, ISBN 0-393-97636-X (anglès)
* ↑ W. G. Waters, "The Mysterious Giovan Francesco Straparola", Jack Zipes, ed., The Great Fairy Tale Tradition: From Straparola and Basile to the Brothers Grimm, p 877, ISBN 0-393-97636-X (anglès)
* ↑ Jack Zipes, The Great Fairy Tale Tradition: From Straparola and Basile to the Brothers Grimm, p 841, ISBN 0-393-97636-X (anglès)
* ↑ Steven Swann Jones, The Fairy Tale: The Magic Mirror of Imagination, Twayne Publishers, New York, 1995, p 38, ISBN 0-8057-0950-9 (anglès)
* ↑ Paul Delarue, The Borzoi Book of French Folk-Tales, p 384, Alfred A. Knopf, Inc., New York 1956 (en anglès)
* ↑ See Ruth Bottigheimer: Fairy tales, old wives and printing presses. History Today, 31 desembre 2003. (anglès)

## Enllaços externs

* SurLaLune Fairy Tale Pages: The Facetious Nights of Straparola Arxivat 2011-12-05 a Wayback Machine. (anglès)
# Grup Àgata

Grup Àgata és una associació creada el 1995 que neix de la necessitat d'agrupar a Catalunya les dones afectades de càncer de mama i també els seus familiars.
Té com a finalitat que les dones es puguin ajudar mútuament per tal de superar els problemes, que van més enllà del camp estrictament mèdic, per aconseguir una plena integració en la vida quotidiana.
A més, la component del Grup Àgata Núria Nogueras va ser la precursora d'una campanya per legalitzar l'ús terapèutic del cànnabis, campanya que va continuar el grup després de la seva mort per càncer de mama.
Editen la revista Àgata.

## Premis

El 2004 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona i el 2005 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «Grup Àgata, Associació Catalana de Dones amb Càncer de Mama». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 19 març 2014].
* 1 2 «Entitats Guardonades. Creus de Sant Jordi 2005». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2014].
* ↑ «Medalles d'honor de Barcelona 2004» p.12. Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 19 març 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina del Grup Àgata Arxivat 2007-09-11 a Wayback Machine. (català) (castellà)
# Govern regional en el Perú

En la política del Perú, el govern a nivell regional (sic) és la conducció de la gestió pública que es fa en cadascuna de les regions i departaments del país. Aquesta funció es porta a terme en cadascuna d'aquestes circumscripcions pel seu respectiu Govern Regional, persona jurídica de dret públic amb autonomia política, econòmica i administrativa en els assumptes de la seua competència.
Aquest nivell de govern va ser introduït a la legislació peruana amb l'entrada en vigor de la Constitució del 79, però va iniciar la seua activació en la forma que en l'actualitat té a partir dels anys 2000, en modificar-se la constitució per a afegir-la. En el procés que es contempla en ella i en l'ordre jurídic peruà, tots els departaments del país han d'integrar-se per a conformar regions mitjançant referèndum] fins que la totalitat del territori es trobe regionalitzat, excepte la Província Constitucional del Callao i la Província de Lima, territori últim el qual compte amb autonomia regional per ser la seu de la cabdal, Lima, puix que la Municipalitat té tant funcions de Govern Regional com de Municialitat Provincial.

## Enllaços externs

* Presidents Regionals Arxivat 2010-07-24 a Wayback Machine. (castellà)
# Habitatge a l'avinguda Catalunya, 73 B (Tàrrega)

Habitatge a l'Avinguda Catalunya, 73 B és una casa de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, entre mitgeres, bastit l'any 1940. La seva estructura és dividida en planta baixa i una primer, a més d'un coronament central en forma de glorieta. Tota la façana presenta un estil eclèctic però alguns dels seus elements són d'inspiració purament classicista. La façana presenta ús de diversos materials, a la planta baixa s'observa llargs aplacats de pedra que revesteixen el mur. En canvi, a la primera planta utilitza maons pel mur i pedra treballada per l'emmarcament de les obertures.
A la planta baixa hi ha tres obertures. A banda i banda hi ha dues enormes portes idèntiques allindades i motllurades. Aquestes duen a magatzems de l'habitatge. A la part central, entre una i l'altra hi ha la porta d'accés la qual destaca per les seves influències del món clàssic. Hi ha una porta allindanada emmarcada per dos majestuosos pilars acanalats, adossats al mur i dotats d'un basament i un capitell corinti.
A la primera planta hi ha una clara simetria pel que fa a les obertures. Una finestra central amb una balconada balustrada fa de punt d'unió de quatre finestres (dues a cada banda) de similars característiques. Aquesta finestra central es diferencia pel guardapols superior, també classicitzant, que cada una d'elles té. La central és de formes arrodonides i a la resta, en canvi, és triangular. Cada una d'aquestes obertures descansen en dues mènsules situades a la part baixa.
Una gruixuda cornisa de pedra motllurada cobreix tota la casa. Damunt d'aquesta però, a la part central, es forma un coronament de poca alçada en forma de glorieta. La seva coberta és plana, amb teula àrab, la qual protegeix una estructura oberta a l'exterior mitjançant arcades bessones de mig punt sostingudes per columnes.
Tot l'edifici és eclèctic però amb una clara influència d'elements brunelleschians i alhora classicitzants.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Habitatge a l'Avinguda Catalunya, 73 B». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# BioInformàtics Barcelona

BioInformàtics Barcelona (BIB) és una institució catalana creada el 2015 per 25 institucions per impulsar la investigació en bioinformàtica.
En concret, l'objectiu és ser un catalitzador d'iniciatives d'investigació avançada, transferència de coneixement i desenvolupament de programes de formació. Les institucions consitutives de l'entitat són administracions, universitats, centres de coneixement, empreses i societat civil.
La primera junta directiva estava formada por la presidenta, Ana Ripoll (UAB); el secretari, Arcadi Navarro (UPF), i el tresorer, Alfons Nonell (Mind the Byte). La primera iniciativa va ser el disseny de programes de formació en informàtica amb orientació bioinformàtica a partir del curs 2015-2016 i el primer grau interuniversitari en informàtica a partir del curs 2016-2017.

## Referències

* 1 2 «25 centros de referencia impulsan la asociación Bioinformatics Barcelona» (en castellà). El Periódico, 07-07-2015. [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «Constituyen asociación para impulsar Barcelona como capital bioinformática». [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «La URL, miembro de la nueva Asociación Bioinformatics Barcelona (BIB)», 08-07-2015. [Consulta: 6 juliol 2019].
# Sagartis

Els sagartis (llatí: sagartii, elamita Aš-šá-kar-ti-ia, babiloni kurSa-ga-ar-ta-a-a, grec sagartía, sagártioi) foren un poble un poble nòmada indoari establert durant el primer mil·lenni abans de Crist a la regió que del nom d'aquest pobla va ser anomenada Sagàrtia, i fou després una de les satrapies perses aquemènides, la XIV. Les seves terres se suposa que anaven entre Pàrtia cap a l'oest fins a Arbela. Ptolemeu els situa a la Mèdia a la regió de les Portes dels Zagros (Hulwan). Esteve de Bizanci esmenta una península de la mar Càspia anomenada Sagàrtia. Com que eren nòmades els seus territoris segurament variaven de temps en temps.
Heròdot esmenta que portaven roba de colors vius i que les seves botes arribaven fins al genolls. I que lluitaven amb llaç escorredor. No se sap si podrien ser els kur/lūZi-kir-ta-a-a esmentats en una inscripció de Sargon com habitants al nord dels Zagros (segle VIII aC) i el rei dels quals es deia Mi-ta-at-ti kurZi-kir-ta-a-a. Segurament van rebre de Ciaxares les terres d'Arbela per la seva ajuda en la conquesta de Nínive.
El cap sagarti Ciça(n)-taxma (elamita Ṣi-iš-šá-an-tak-ma), que deia ser d'ascendència meda de la línia de Ciaxares, fou derrotat per Darios I el Gran que fou empalat a Arbela.

## Referències

* ↑ Heròdot. Sagarcis. Exèrcit de Xerxes contra Grècia. Llaços escorredors.(català)
# Wendover (Utah)

Wendover és una població dels Estats Units a l'estat de Utah. Segons el cens del 2000 tenia 1.537 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Wendover tenia 1.537 habitants, 432 habitatges, i 327 famílies. La densitat de població era de 92,3 habitants per km².
Dels 432 habitatges en un 54,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,9% hi vivien parelles casades, en un 11,6% dones solteres, i en un 24,1% no eren unitats familiars. En el 16,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,56 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,1.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 39,9% tenia menys de 18 anys, un 13% entre 18 i 24, un 30% entre 25 i 44, un 13,2% de 45 a 60 i un 3,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 24 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.196 $ i la renda mediana per família de 29.722 $. Els homes tenien una renda mediana de 18.417 $ mentre que les dones 20.682 $. La renda per capita de la població era de 10.794 $. Entorn del 24,7% de les famílies i el 26,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Wendover». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Wendover». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# La Source des femmes

La Source des femmes (literalment en català, ‘La font de les dones’) és una pel·lícula francesa de 2011 dirigida pel director francès d'origen romanès Radu Mihăileanu, i protagonitzada per Leïla Bekhti i Hafsia Herzi. La història és una adaptació de la comèdia grega Lisístrata.

## Argument

Situada en un poblet remot de l'Àfrica del Nord, a la vall del riu Urika, narra la història de les dones del llogaret que s'embarquen en una vaga sexual per aconseguir que els homes comparteixin amb elles la tasca d'anar a buscar aigua a una deu de la muntanya.
Tot i que el tema principal de la pel·lícula és la condició de la dona en front de la tradició patriarcal, es tracten altres qüestions com els matrimonis concertats, la virginitat, la contracepció, la violència masclista i la violació, l'islamisme polític, la interpretació de l'Alcorà i l'ús del hijab.

## Referències

* ↑ Abellán, Javier. «Lisístrata rediviva: mujeres en huelga dentro y fuera del cine». Cuadrivio, 14-03-2018. Arxivat de l'original el 16 d'abril de 2018. [Consulta: 16 abril 2018].
* ↑ La Source des femmes. Glénat, 2021-08-16.
* ↑ Insausti, Mikel. «La fuente de las mujeres: Aristófanes, por el feminismo árabe». Gara, 09-12-2011. [Consulta: 16 octubre 2021].
* ↑ «"La Source des femmes" : un conte féministe au pays de nulle part» (en francès). Le Monde.fr, 01-11-2011.
# Affeltrangen

Affeltrangen és un municipi del cantó de Turgòvia (Suïssa), situat al districte de Münchwilen.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# La Venus maldita

La Venus maldita és una pel·lícula coproducció de l'Argentina i Mèxic filmada en color dirigida per Alfredo B. Crevenna segons el guió de Rafael García Travesi sobre l'argument de Marcos Bronenberg que es va estrenar l'11 de maig de 1967 a Mèxic i no es va exhibir a l'Argentina. Va tenir com a protagonistes a Libertad Leblanc, Guillermo Murray, Héctor Godoy i Bertha Moss.

## Producció

Va ser rodada íntegrament al Perú, la majoria de les escenes a Lima i algunes en Ancón i Cuzco. Alfredo B. Crevenna, el nom veritable del qual era Alfredo Bolóngaro Crevenna va ser un prolífic director de cinema que va néixer a Frankfurt am Main, Alemanya el 22 d'abril de 1914, degué sortir del seu país amb l'ascensió del nazisme al poder, va continuar la seva carrera a Mèxic i va morir el 30 d'agost de 1996 en Mèxic D.F. arran d'un càncer.

## Sinopsi

Després d'haver-se casat amb el jove milionari malalt al qual li toca cuidar, una infermera s'enamora del millor amic del seu marit i planegen matar-lo.

## Repartiment

Van intervenir en la pel·lícula els següents intèrprets:
* Libertad Leblanc
* Guillermo Murray
* Héctor Godoy
* Bertha Moss
* Luis Álvarez
* Edwin Mayer
* Alicia Maguiña
* Cuchita Salazar
* Los Golden Boys

## Referències

* ↑ mi.tv. «La venus maldita (Película) | Programación de TV en México | mi.tv» (en spanish).
* ↑ «INFOARTES – La venus maldita» (en castellà).
* ↑ Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995). Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2001, p. 609. ISBN 950-05-0896-6.
* ↑ Alfredo B. Crevenna. Acceso 25-5-2014
* ↑ Clarín.com. «Libertad Leblanc: el regreso del último mito erótico» (en castellà).

## Enllaços externs

* Informació sobre La Venus maldita aCinenacional.com
* La Venus maldita a YouTube
# La Comella de Palau

La Comella de Palau és una masia barroca de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta baixa i dos pisos. Les finestres són de secció rectangular de llindes planes de pedra, i la majoria presenten balcó amb barrots de ferro forjat amb ornamentació.
La façana principal s'obre a un pati o lliça, delimitat per un mur de pedra en el qual se situa la porta d'accés, formada per dues grans pilastres de pedra i una porta de ferro forjat treballada.
Substitueixen els porxos un terrat delimitat per uns pilarets decorats amb figures esculpides de pedra, adossat a la façana principal.

## Història

S'inicia la construcció durant el segle xiii, però es refà durant el XVIII i es modifica i restaura al segle xx.
Queden alguns vestigis del segle xiii, com les voltes de la part baixa de la masia, però estan bastant amagades per la construcció actual.
Es tracta bàsicament d'una casa senyorial, amb unes estructures i una tipologia pròpies del segle xviii català.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «La Comella de Palau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Adolf Jäger

Adolf Jäger (31 de març de 1889 - 21 de novembre de 1944) fou un futbolista alemany de la dècada de 1910. Va morir durant la Segona Guerra Mundial a Hamburg en un bombardeig.
Fou 16 cops internacional amb la selecció alemanya amb la qual participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1912. Pel que fa a clubs, defensà els colors de SC Union 03 Altona i Altonaer FC von 1893 de 1907 a 1927.

## Referències

* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 24 juliol 2018].
* ↑ «German Soccer Personalities». abseits-soccer.com. Arxivat de l'original el 2008-12-22. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ Adolf Jäger a National-Football-Teams.com (anglès)
# Agustín Mantilla

Agustín Mantilla (Lima, 10 de desembre de 1944 - ?, 20 de novembre de 2015) va ser un economista, sociòleg i polític peruà. Va estudiar Economia en la Universitat Nacional Mayor de San Marcos i Sociologia en la Universitat Inca Garcilaso de la Vega.
En 1965 es va inscriure en l'APRA. Entre 1992 i 1995 es va exercir en la secretaria general d'aquest partit. Així mateix, va ser secretari privat d'Alan García Pérez des de 1979 fins a 1985.
El 13 de març de 2000 va rebre 30 mil dòlars de mans de Vladimiro Montesinos amb la finalitat de donar suport a la reelecció d'Alberto Fujimori, la qual cosa va quedar registrat en un dels vladivideos. Per això, en 2002 va ser condemnat a sis anys de presó pel delicte de corrupció de funcionaris.
Ha estat acusat de dirigir la matança en el penal del Frontón en 1986 i d'estar vinculat al Comando Rodrigo Franco. En el Primer Govern d'Alan García Pérez exercí com a Ministre de la Presidència i Ministre de l'Interior.

## Referències

* ↑ La República. «Vladimiro Montesinos a Mantilla després de lliurar-li 30 mil dòlars "Don Agustín... això que», 07-02-2001. Arxivat de l'original el 2015-08-22.
* ↑ " Diari 16". Lima, 23 de gener de 2013, p.3
* ↑ La República.pe. «Citen a Mantilla per matança en El Frontó», 15-08-2009. Arxivat de l'original el 2013-06-30.
* ↑ Cessar Romero. «Fiscalia demana 25 anys de presó per Mantilla i grup Rodrigo Franco». La República.pe, 06-08-2012. Arxivat de l'original el 2013-06-30.
# Agustín Marina Pérez

Agustín Marina Pérez (Oviedo, 28 de desembre de 1943 - Castelldefels, 16 de febrer de 2015) va ser un polític català. Va ser alcalde de Castelldefels pel PSC entre 1979 i 2002. Posteriorment, sempre al si del mateix partit, va ocupar els càrrecs de diputat per la Diputació de Barcelona i de vicepresident de la Corporació Metropolitana de Barcelona.

## Biografia

Va deixar la militància en les joventuts comunistes i amb posterioritat es va afiliar al PSOE el 1963 en el que es postulà en la línia del guerrisme.

## Alcalde de Castelldefels

En 1979 va ser triat el primer alcalde democràtic de Castelldefels, en les llistes del PSC. Va ser-ho en total en sis ocasions seguides fins que va abandonar el càrrec al maig de 2002 per motius personals, sent substituït per Antonio Padilla Reche.
Com a alcalde de Castelldefels, les seves prioritats van ser dotar d'aigua i llum als barris que no gaudien d'aquests serveis i anar escometent a la xarxa de clavegueram i enllumenat de tota la ciutat, pràcticament inexistent. Es va preocupar que tots els carrers de la ciutat tinguessin arbrat, la qual cosa fa de Castelldefels una de les ciutats amb més arbres urbans per metre quadrat. Durant el seu mandat es va instal·lar el Canal Olímpic de les Olimpíades de Barcelona de 1992 i es va gestionar la implantació de la UPC en el Parc Mediterrani de la Tecnologia.

## Diputat a la Diputació de Barcelona

Va ser diputat de la Diputació de Barcelona sota el mandat de Josep Tarradellas i Francesc Martí i Jusmet. Va ser vicepresident de la Corporació Metropolitana de Barcelona (amb posterioritat Àrea Metropolitana de Barcelona) al costat de Mercè Sala, i amb Narcís Serra i Pasqual Maragall com a Presidents. Va ser fundador el 1984 de l'associació mundial de grans ciutats, Metropolis, en representació de la Corporació Metropolitana i es va mantenir en l'organització fins al 2002.

## Referències

* ↑ «L'alcalde de Castelldefels, Agustín Marina, anuncia que no es presentarà a la reelecció». Anuaris.cat. [Consulta: 15 abril 2011].
* ↑ «Agustín Marina Pérez, alcalde socialista de Castelldefels des del 1979, dimiteix del seu càrrec al·legant motius personals». Anuaris.cat. [Consulta: 15 abril 2011].
# Ainhoa Pagola Álvarez

Ainhoa Pagola Álvarez (Tolosa, Guipúscoa, 14 de novembre de 1984) era una ciclista basca que s'especialitzà en el ciclisme en pista. Es va proclamar diversos cops campiona d'Espanya. Professionalment és arquitecta tècnica.

## Palmarès

* 2002
** Campiona d'Espanya en 500 metres
* 2003
** Campiona d'Espanya en 500 metres
* 2004
** Campiona d'Espanya en 500 metres
* 2006
** Campiona d'Espanya en 500 metres
* 2009
** Campiona d'Espanya en Velocitat per equips (amb Ana Usabiaga)

## Referències

* ↑ «Ainhoa Pagola, una arquitecta técnica bañada en el oro de Palma». , 16-02-2009 [Consulta: 16 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclebase.nl
# Ajuntament de Valls

L'Ajuntament de Valls és un edifici del municipi de Valls (Alt Camp) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un edifici de pedra entre mitgeres amb planta baixa i dos pisos. A la planta baixa de la façana s'obren 4 arcs de mig punt. Les obertures dels pisos són de llinda recta. Els motius ornamentals de la façana són típics de l'eclecticisme. Hi ha diversitat de motius clàssics sense definició clara en l'estil: columnes, cornises, motllures i d'altres. A l'interior, una escala noble dona accés a les plantes superiors, en les quals es troben algunes mostres barroques. Conté la galeria de vallencs il·lustres, amb retrats de Casas de Valls, Francesc Galofre Oller i Lorenzale.

## Història

L'edifici del segle xvi allotja la Casa de la Vila. El 1593 es van aixecar els plans a càrrec del mestre d'obres Monter, que estava fent la Casa del Comú d'Alcover. El mestre Francesc Rosell va ser el constructor de l'edifici de pedra, el qual es va acabar l'any 1595. En 1726 es construí la Sala Capitular, segons la inscripció que es troba damunt la porta de l'esmentada sala. L'actual façana de l'edifici es començà a construir l'any 1895, i les obres duraren dos anys. Posteriorment, les destrosses causades per la guerra civil van fer necessària una reconstrucció, que es va realitzar entre els anys 1943 i 1946.

## Referències

* 1 2 «Ajuntament de Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].
# Aixecament de gener

L'Aixecament de gener va començar el 22 de gener de 1863 com una protesta espontània dels joves polonesos contra el reclutament en l'Exèrcit de l'Imperi Rus, i aviat s'hi van sumar els oficials d'alt rang de Polònia-Lituània i polítics diversos. La revolta es va escampar pels territoris de l'antiga Confederació de Polònia i Lituània (les actuals Polònia, Lituània, Belarús, Letònia, i parts d'Ucraïna, l'oest de Rússia) i va durar fins que els darrers insurgents van ser capturats el 1865.

## Referències

* ↑ Leslie, R. F.. Reform and insurrection in Russian Poland, 1856 - 1865. 1. Greenwood reprinting. Westport, Conn: Greenwood Press, 1969. ISBN 978-0-8371-2415-5.
* ↑ Zyzniewski, Stanley J. «THE RUSSO-POLISH CRUCIBLE OF THE 1860's: A REVIEW OF SOME RECENT LITERATURE». The Polish Review, 11, 2, 1966, pàg. 23–46. ISSN: 0032-2970.