OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Botigues de Mar

Les Botigues de Mar és un barri del municipi de Creixell protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Barriada marinera amb edificacions populars que, en els segles xviii i xix ocupava la primera línia de mar. Actualment el barri ha quedat absorbit per la urbanització del Port Romà.

## Referències

* ↑ «Botigues de Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2018].
* ↑ «Les Botigues de Mar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* ↑ Jesús Giralt. Atles comarcal i municipal de Catalunya. Volum 5. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2006. ISBN 978-84-412-1429-3.
# Joan Malgosa Riera

Joan Malgosa Riera (mort el novembre de 2017) fou un preparador físic que va estar molts anys al FC Barcelona, i és especialment recordat durant la seva etapa al Dream Team, a les ordres de Johann Cruyff. Fou el primer recuperador específic especialitzat en la recuperació de futbolistes lesionats, sota la seva tutela a la primera plantilla blaugrana.
Malgosa va ingressar al Barça a l'octubre de 1978 com a preparador físic del futbol base blaugrana. Nou anys més tard, va ser reclamat pel primer equip per a la temporada 1987-88. Va exercir les seves funcions fins a l'any 2001. El seu gran treball el va convertir en imprescindible en el quadre tècnic, i va ser una persona molt apreciada pels jugadors. El FC Barcelona va anunciar la seva mort el 13 de novembre de 2017.

## Referències

* ↑ «Mor Joan Malgosa, expreparador físic del primer equip del Barça». 324.cat. [Consulta: 13 novembre 2017].
* ↑ «Muere Joan Malgosa, el primer recuperador físico del Barça» (en castellà). La Vanguardia, 13-11-2017. [Consulta: 13 novembre 2017].
* ↑ «Mor Joan Malgosa, primer recuperador específic del FC Barcelona». web del FC Barcelona. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Y Bala

Y Bala (en anglès: Bala) és un poble mercat i una comunitat del comtat gal·lès de Gwynedd. El poblat va ser originalment un districte urbà i forma part del districte històric de Merionethshire. Es troba al nord del llac Bala (Llyn Tegid), 27 km al nord-est de Dolgellau, i té una població de 1.974 habitants segons les dades del cens de 2011. Y Bala compta amb un carrer ample principal, Stryd Fawr (lit. "Gran Carrer"), el qual sol ser ser molt visitat pels turistes durant els mesos d'estiu.
D'acord amb les dades del cens de 2011, Y Bala tenia el vigéssim percentatge més alt de parlants de gal·lès del país per circumscripció electoral. Segons les dades d'aquell any, el 78,5% de la població d'Y Bala podia parlar gal·lès.

## Etimologia

La paraula galesa bala es refereix a un «vessament d'un llac».

## Referències

* ↑ ONS. «Area: Bala. Key Figures for People and Society: Population and Migration» (en anglès). [Consulta: 16 abril 2018].
* ↑ Stats Wales. «Welsh speakers by electoral division, 2011 Census» (en anglès). [Consulta: 16 abril 2018].
* ↑ ONS. «Area: Bala. Welsh Language Profile, 2011 (KS208WA)» (en anglès). [Consulta: 16 abril 2018].
* ↑ Geiriadur Prifysgol Cymru. a–baldog. Universitat de Gal·les, 2006, p. 648. Arxivat 2005-12-03 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Informació sobre Bala Arxivat 2009-01-30 a Wayback Machine. (en anglès)
# Dinajpur

Dinajpur és una ciutat de Bangladesh, capital del districte de Dinajpur i de la subdivisió de Dinajpur. Està situada a la riba esquerra del riu Purnabhaba, just molt poc després de la confluència amb el riu Dhapa. Té rang de municipalitat la qual està formada per dotze juntes i 80 seccions o mahalles amb una superfície d'uns 20,6 km².
La població de la ciutat al cens de 1998 era de 157.343 habitants. El 1901 la població era de 13.430 habitants i el 1881 de 12.560 habitants.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Sant Ponç de Prades

Sant Ponç de Prades és l'església parroquial del nucli de Prades, al municipi de la Molsosa (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, sent el temple actual del segle xvii.

## Situació

El nucli de Prades i la seva església es troben a l'extrem de llevant del municipi, al nord-oest de la serra de Castelltallat. Per anar-hi cal prendre la carretera asfaltada que surt del km. 8,2 de la carretera de Calaf a Vallmanya (41° 46′ 36″ N, 1° 30′ 36″ E﻿ / ﻿41.776746°N,1.509979°E﻿ / 41.776746; 1.509979) en direcció a la Molsosa i Castelltallat. Està indicat. Prades està a 6,4 km.

## Descripció

Església de dues naus, una de tradició romànica i l'altra del segle xvii, que es comuniquen a través de grans arcades. La torre del campanar és de planta quadrada i data de l'any 1878.
Són notables els tres retaules del segle xvii que es conserven a l'interior de l'església: l'altar major amb el retaule dedicat a Sant Ponç, el de Sant Abdó i Sant Senén i el del Roser, datat l'any 1679.

## Referències

* 1 2 3 «Església de Sant Ponç de Prades de la Molsosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juny 2015].
* ↑ Antoni Bach i Riu. Consell Comarcal del Solsonès. Masies del Solsonès, abril 1995, p. 101. D.L. L-418/95.
# Jilin (Prókhorovka)

* Per a altres significats, vegeu «Jilin (Rússia)».
Jilin - Жилин (rus) - és un poble (un khútor) de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 13 habitants. Pertany al districte (raion) de Prókhorovka.

## Referències

* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ «Avdeyevka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-02-04. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ Бобов А. Начало заселения района / А. Бобов //Истоки. – 2001. – 10 янв.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 4 febrer 2022].
# Botines

Botines és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 132 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Botines tenia 132 habitants, 40 habitatges, i 35 famílies. La densitat de població era de 5,9 habitants per km².
Dels 40 habitatges en un 40% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 77,5% hi vivien parelles casades, en un 7,5% dones solteres, i en un 12,5% no eren unitats familiars. En el 10% dels habitatges hi vivien persones soles el 10% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,3 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,57.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 34,8% tenia menys de 18 anys, un 6,8% entre 18 i 24, un 25% entre 25 i 44, un 29,5% de 45 a 60 i un 3,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 104,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.643 $ i la renda mediana per família de 48.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 16.875 $ mentre que les dones 0 $. La renda per capita de la població era d'11.994 $. Aproximadament el 8,3% de les famílies i el 25,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Botines». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Botines». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Locomotora de Vapor 040-2019

La Locomotora de vapor 040-2019 "Vilanova" és una locomotora fabricada per l'empresa Sharp & Steward a Manchester, al Regne Unit el 1879 - 1967 i que es troba conservada actualment al Museu del Ferrocarril de Catalunya, amb el número de registre 00014 d'ençà que va ingressar el 1981, com una donació de la companyia Tarragona a Barcelona y Francia; adquirida per MZA i posteriorment per Renfe.

## Història

Aquest tipus de locomotora no era gaire comuna a Europa, tot i que es va estendre molt per Espanya, cosa lògica en un país de relleu abrupte. En tenir tots els eixos motrius (units per bieles), tot el pes de la màquina és adherent.
Amb la seva adherència i una potència elevada, s'aconseguia una locomotora adient per al remolc de trens de mercaderies en qualsevol perfil. Naturalment, aquestes característiques tenien la contrapartida de sacrificar la velocitat.
La sèrie, les línies austeres de la qual delaten el seu origen britànic, fou adquirida per la companyia Tarragona a Barcelona y Francia (TBF) que passaria a la xarxa catalana de MZA. A partir de 1949, fou assignada al dipòsit de vapor de Vilanova i la Geltrú, on romangué fins que fou donada de baixa el 1967.

## Conservació

El seu estat de conservació és bo. El 1990-1991 es va fer una restauració integral de xapa i pintura.

## Referències

* ↑ Museu del Ferrocarril, 2004: pp.26-59

## Bibliografia

* museu del ferrocarril de vilanova i la geltrú. catàleg.. 2004. vilanova i la geltrú: museu del ferrocarril del vilanova i la geltrú. fundación de los ferrocarriles españoles, 2004. b-10890-04. ISBN 84-95968-37-1.
* fundacion de los ferrocarriles espanoles; museu del ferrocarril de vilanova i la geltrú. museu del ferrocarril: guia. museu del ferrocarril, 1 de juliol de 1997. ISBN 9788488675408 [Consulta: 4 juny 2011].
* ddaa. 20 anys del museu del ferrocarril. vilanova i la geltrú: museu del ferrocarril, novembre de 2010. ISBN 978-84-92745-27-2.

## Enllaços externs

* Web oficial del Museu del Ferrocarril de Catalunya
# Yolyn Am

Yolyn Am (mongol: Ёлын Ам, Vall del Trencalòs) és un congost profund i estret a les muntanyes de Gurvan Saikhan al sud de Mongòlia. La vall rep el nom del Trencalòs, que es diu Yol en mongol. El Trencalòs és un voltor del Vell Món, d'aquí que el nom es tradueix sovint a Vall dels voltors o Vall de les àguiles.
La vall es troba dins del parc nacional de Gobi Gurvansaikhan.
Yolyn Am es troba a la subcategoria Zuun Saikhanii Nuruu (la bellesa oriental) de les muntanyes Gurvan Saikhan. La zona, com a part del desert de Gobi, té poca precipitació. No obstant això, Yolyn Am destaca per un camp de gel profund. El camp de gel arriba a uns quants metres de gruix a finals de l'hivern i fa diversos quilòmetres de llarg. En els últims anys es va mantenir durant tot l'any, però el camp de gel modern tendeix a desaparèixer al setembre.

## Fauna salvatge

A part del trencalòs, al congost es poden trobar tant el voltor de l'Himàlaia com el cinereu. Altres ocells que viuen al congost són el gall de neu d'Altai, el pela-roques i el pinsà mongol. Els mamífers que viuen a la vall inclouen l'argalí, la cabra de Sibèria i el lleopard de les neus.

## Referències

* 1 2 3 Sundev, G. Birds of Mongolia. Bloomsbury Publishing, 2019, p. 57 (Helm Field Guides). ISBN 978-1-4729-4949-3.
# Resolució 171 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 171 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada el 9 d'abril de 1962 després d'un informe del Cap de Gabinet de l'Organisme de les Nacions Unides per la Vigilància de la Treva a Palestina (UNTSO) relatiu a activitats militars a la zona de llac Tiberiades, juntament amb declaracions dels representants de Síria i Israel, el Consell va condemnar a ambdues parts per les seves accions i va determinar que Israel havia violat flagrantment les resolucions de l'ONU.
El Consell va demanar llavors que ambdues parts compleixin les seves obligacions en virtut de les resolucions de les Nacions Unides, la Carta de les Nacions Unides i els acords d'armistici de 1949 i cooperin amb el cap d'estat major. El Consell també va fer seva la recomanació del Cap de l'Estat Major per a l'enfortiment del TSO.
La resolució es va aprovar amb deu vots; França es va abstenir.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 101 a la 200 (1953 - 1965)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Sant Ponç del Papiol

Sant Ponç del Papiol és una capella del municipi de l'Arboç protegida com a bé cultural d'interès local. És un edifici d'origen romànic del segle xiii que ha patit moltes reformes. Des del 1070 està documentat el nucli del Papiol com una de les possessions del castell de Castellet.

## Descripció

La capella, d'una sola nau i coberta amb un embigat de dues vessants, presenta una portalada de punt rodó i campanar de cadireta de dos cossos. Damunt la portalada hi ha un escut de pedra, on veiem un corn de banya i un lleó rampant. El mur lateral està sostingut per una sèrie de contraforts.

## Història

El 1304, Sant Ponç de Papiol era l'església parroquial de l'Arboç. El 1343 feu testament Pere Aymerich, senyor del castell del Papiol, pel qual es decretava que ell, la seva muller i els seus dos fills fossin enterrats a l'església de Sant Ponç. Posteriorment (1429) es produïa, per decret episcopal, la unió de l'església de Sant Ponç i la de Banyeres, per raó d'un terratrèmol que enrunà la casa rectoral; malgrat tot, el rector de Banyeres hi havia de celebrar missa el dia de Sant Ponç i cada quinze dies.

## Referències

* ↑ «Capella de Sant Ponç (El Papiol)». Poblesdecatalunya.cat. Pobles de Catalunya. [Consulta: 10 març 2014].
* 1 2 «Sant Ponç del Papiol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Sant Ponç del Papiol». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Joan Vilanova

Joan Vilanova és el nom dels següents personatges:
* Joan Vilanova Montañà (Reus 1890 - 1954) advocat i polític
* Joan Vilanova i Piera (València 1821 - Madrid 1893) geòleg i paleontòleg
* Joan Vilanova i Roset (Manresa 1908 - 1990) dibuixant i il·lustrador
* Joan Vilanovaorganista i mestre de capella català
# Posets

El pic de Pocets, també conegut com a punta de Llardana, amb 3.375 m d'altitud, és el segon cim més alt dels Pirineus, després de l'Aneto (tots dos a la província d'Osca, comunitat autònoma d'Aragó). Amb una prominència de 1.125 m, al bell mig del massís, la vista que ofereix el fa un objectiu desitjable per a molts alpinistes.
Sembla que el nom de Pocets prové d'uns pous (posets, en benasquès) que hi ha al seu vessant occidental, i és com es diu el pic a la zona de Gistain (Chistau); mentre que, a Estòs i mont d'Astos (França), el cim es diu Llardana ('cremat'), per l'aridesa de la seva cara est. Segons el lingüista Joan Coromines, aquesta etimologia remet a Ilerditana, al límit septentrional de la terra dels ilergets.

## Primera ascensió

Va ser el 6 d'agost del 1856, després de l'Aneto. El primer alpinista que arribà al cim fou el britànic H. Halkett. Varen haver de passar quasi vint-i-cinc anys per a la primera ascensió hivernal, que la van fer Roger de Monts i Célestin Passet.

## Ruta Reial

És la ruta més coneguda. Des del pont d'Espiantosa (1.505 metres) a la vall de Benasc, es pot anar en devers 1h 45' fins al refugi Àngel Orús (2.095 m). Des del refugi, s'ha de partir cap al nord-oest seguint un caminoi molt ben marcat. En menys d'una hora, es travessa el torrent i s'arriba a una pleta. Un poc més amunt, el camí es bifurca. Agafant el de la dreta, s'entra a la canal Fonda, en què quasi tot l'any hi ha gel. Convé dur grampons i piolet.
Abans de tres hores, s'és als peus de la Dent de Llardana (a la qual s'hi pot pujar). Seguint per la pedrera primer i per la cresta de blocs fàcils, després, arribarem al cim en devers 4 hores (des del refugi).
Per davallar pel mateix camí, es triga devers 3 hores fins al refugi.

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Semir, Ramon de. Posets - Perdiguero, Esc. 1:25.000. 1a edició. Granollers: Editorial Alpina, 1977 (E-25). ISBN 84-7011-038-1 [Consulta: 19 setembre 2017]. Arxivat 2019-05-01 a Wayback Machine.
* ↑ Coromines, Joan. Onomasticon Cataloniae, 1989.
# Mont Rausu

El Mont Rausu (en japonès 羅 臼 岳, Rausu-dake) és un estratovolcà de la península de Shiretoko, a l'illa de Hokkaidō, Japó. El cim s'aixeca fins als 1.660 msnm i les viles més properes són Shari i Rausu. Forma part del Parc Nacional de Shiretoko des de la seva creació, el 1964, i Patrimoni de la Humanitat des del 2005.
El volcà es formà durant l'Holocè. Es creu que en els darrers 2200 anys el mont Rausu ha tingut tres erupcions, amb una erupció pliniana fa uns 1400 anys i un flux piroclàstic fa uns 500 anys.
El cim, al qual per accedir-hi requereix la necessitat d'una grimpada, és una ruta habitual entre els excursionistes.

## Referències

* ↑ «Shiretoko National Park». Ministry of the Environment (Japan). Arxivat de l'original el 2011-03-22. [Consulta: 1r desembre 2010].
* ↑ «Cruising Tour of Shiretoko, Newly Registered Natural World Heritage». Hiragana Times. YAC Planning Inc, 01-11-2005. Arxivat de l'original el 23 de novembre 2010. [Consulta: 1r desembre 2010].
* ↑ «Rausu». Global Volcanism Program. Smithsonian National Museum of Natural History. [Consulta: 22 juliol 2008].
* ↑ 神沼克伊,小山悦郎 日本の火山を科学する　日本列島津々浦々、あなたの身近にある108の活火山とは？ ソフトバンククリエイティブ 2011. ISBN 978-4797361308
* ↑ Hunt, Paul. Hiking in Japan: An Adventurer's Guide to the Mountain Trails. First. Tòquio: Kodansha International Ltd., 1988, p. 11, 201. ISBN 0-87011-893-5.
# Josep Calduch i Almela

José Jesús Calduch Almela (Vila-real, 9 de març de 1900 - 23 d'octubre de 1996) va ser un farmacèutic valencià i el fundador del Vila-real Club de Futbol.
Calduch va nàixer i es va criar al si d'una família benestant de comerciants i llauradors. Després dels seus estudis secundaris a Castelló de la Plana, als setze anys va anar a Barcelona per a estudiar Farmàcia, seguint la tradició familiar, a la qual ja estaven participant els seus tres germans Vicent, Àlvar i Manuel Calduch i Almela. Va ser allà on es va aficionar a la pràctica del futbol, sent a més un entusiasta seguidor del FC Barcelona.
En acabar els estudis i tornar el 1920 a Vila-real, on va regentar l'establiment farmacèutic heretat de son pare, Vicente Calduch Solsona, al carrer Major de la ciutat, i el 1923 va promoure les partides de l'esport que estava a la moda i la fundació del CD Villarreal, predecessor del Vila-real Club de Futbol i la construcció del camp esportiu El Madrigal, en uns terrenys que va adquirir a la família Beltrán: deu fanecades (8.312 m2) de garroferes a prop de l'antic Calvari de la població, comprades a tres euros la fanecada. El terreny de joc, d'unes dimensions de 92 per 47,5 metres, va ser inaugurat el 17 de juny de 1923. L'equip Club Deportivo Villarreal va jugar allí el seu primer partit el 21 d'octubre d'aquell any.
En la postguerra, Calduch va ser condemnat en Consell de Guerra Sumaríssim pel Tribunal de Responsabilidades Políticas per haver estat militant del Partit Republicà Radical i afiliat al sindicat socialista UGT, però la declaració de l'alcalde republicà Manuel Usó Jarque li va permetre la presó atenuada al seu domicili i la llibertat al març del 1940. Dos anys després l'Ajuntament va adquirir per 36.000 pessetes (216 euros) els terrenys del camp esportiu, aleshores enrunat, que havien passat a la seua propietat per tal de convertir-lo en camp municipal d'esports. Calduch va ser també promotor als anys 1940 del primer equip de bàsquet de Vila-real i de la pràctica del tennis a la localitat.
Com a farmacèutic va crear diversos i populars medicaments, com ara el "Liniment Calduch" (loció tonificant per a la pràctica esportiva), unes pastilles per a la tos o la "Denticina", un calmant de la dentició dels xiquets; altrament, mantenia la producció a la ciutat del ja popular ungüent Suavina, creat pel seu pare. Durant 46 anys va ocupar el càrrec oficial de Cap Local de Sanitat i, exercint com a tal, va efectuar una gran tasca hospitalària als anys de la postguerra, assistint els malalts ingressats amb tracoma.
# Jaroslav Krombholc

Jaroslav Krombholc (Praga, 30 de gener de 1918 - 16 de juliol de 1983) fou un director d'orquestra txec.
Krombholc va néixer en una família de músics. Va estudiar al Conservatori de Praga (1937-1940) i amb Václav Talich fins al 1942. Després va esdevenir director de diversos teatres. Va fer diversos enregistraments d'òperes txeques per a Supraphon, notablement Kàtia Kabànova de Janáček, i Julietta de Martinů. Va succeir com a director a Václav Talich al Teatre Nacional de Praga.
La seva muller era la soprano Maria Tauberová.

## Referències

* ↑ Obituary
* ↑ The Gramophone, Christopher Stone - 2003 "Krombholc was an outstanding Janáček conductor - his stereo Supraphon recording of Káťa Kabanová had no rivals until Decca launched its award-winning series of the five great operas under Charles Mackerras - and he rarely relaxes the ...
* ↑ The rough guide to opera ed Matthew Boyden, Nick Kimberley
# Bietschhorn

El Bietschhorn (El rei del Valais) és un dels més alts i coneguts cims dels Alps bernesos, forma part de la llista del Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, amb el nom de Jungfrau-Aletsch-Bietschhorn.
El 13 d'agost de 1859 l'anglès Leslie Stephen va aconseguir pujar fins al cim i es va convertir en la primera persona a escalar-la. Va estar recolzat per les seves guies de muntanya Anton Siegen, Johann Siegen i Joseph Ebene.
Com els dits d'una mà, en el costat sud del Bietschhorn es troben diversos valls com el Bietschtal o el Baltschiedertal que fa part del pis baix alpí i que es dirigeix cap a la vall del Roine que marca un aire més aviat mediterrani, mentre que al nord el Löschental forma la frontera del massís del Bietschhorn.
Per aprofitar la insolació de la qual gaudeixen les pendents de la vall, es va desenvolupar des de l'antiguitat un complex sistema d'irrigació canalitzada en fusta per poder desenvolupar l'activitat agrícola.

## Enllaços externs

* Tourenbericht über eine Besteigung des Bietschhorns Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine.
* Fotos Bietschhorn
# Jaume Biscarri

Jaume Biscarri és el nom dels següents personatges:
* Jaume Biscarri i Busom de Saga (1837-1877), músic i compositor
* Jaume Biscarri i de Fortuny (1876-1951), músic i compositor, fill de l'anterior
* Jaume Viscarri i Sadurní (1841-1899), mestre d'obres i agrimensor