OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Triària

Triària (en llatí Iunia Calvina Milonia Caecena Alba Terentia o Triaria) va ser una dama romana que va viure al segle I. Tàcit l'anomena "ultra feminam ferox" (una dona molt feroç).
Va ser la segona dona de Luci Vitel·li el Jove, que s'havia casat abans amb Júlia Calvina, germana de Triària i se n'havia divorciat l'any 49. Quan Corneli Dolabel·la va tornar a Roma després de la mort de l'emperador Otó, va ser denunciat com a traïdor al prefecte de la ciutat Flavi Sabí per un romà de nom Marc Planci Var. El prefecte el volia deixar lliure però Triària, va imposar que el condemnessin, i que el prefecte no posés en perill l'emperador.
Quan els partidaris de Vespasià van capturar la ciutat de Terracina que el seu marit estava defensant, van ser capturats tos dos. Triària va ser acusada de portar una espasa de soldat i de comportar-se amb crueltat insolent (superbe saeveque). Les tropes de Vespasià els van executar.

## Referències

* ↑ Tàcit Història II,63,2
* 1 2 Smith, William (editor). Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III. Londres: John Murray, 1876, p. 1172.
* ↑ Tàcit Història III,77,3
# Tyson

«Tyson» té aquests significats:
* Cicely Tyson (Harlem, Nova York, 1924), actriu estatunidenca
* Glàndula de Tyson
* Mike Tyson (Nova York, 1966), boxejador estatunidenc retirat
* Neil deGrasse Tyson (Nova York, 1958), astrònom i divulgador científic estatunidenc
* Nicola Tyson (Londres, 1960), pintor britànic que viu a Nova York
# Triplophysa yunnanensis

Triplophysa yunnanensis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba a Yunnan (Xina).

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Proudlove, G.S. 1997. A synopsis of the hypogean fishes of the world. p. 351-354. A Proceedings of the 12th International Congress of Speleology, La Chaux de Fonds, Suïssa. vol. 3.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Yang, J.-X. 1990. Nemacheilinae (Cypriniformes: Cobitidae). pp. 12-63. A: Chu, X. & Chen, Y. [eds.]. The fishes of Yunnan, China. Part 2. Science Press, Beijing. Fish. Yunnan: 1-312.
# Tughra

Tughra o tugra (turc otomà: طغراء) és el signe o signatura individual dels sultans de l'Imperi Otomà, compost a partir del seu nom i utilitzat per aquests com a segell.
La firma de la imatge de la dreta pertany al soldà Mahmut II i reprodueix, superposadament, el seu nom en turc otomà, Mahmud-Han ibn Abdülhamid Mudhaffar Daima.
Els tughra servien per a un propòsit similar a la cartel·la en l'antic Egipte o el Royal Cypher dels monarques britànics. Cada sultà otomà va tenir el seu tughra individual.

## Exemples de tughra de diversos sultans otomans

* El primer tughra, d'Orhan I (1326).
* Tughra de Solimà el Magnífic (1520).
* Tughra de Mehmet IV (1683).
* Tughra de Selim III (1789).
* Tughra de Mahmut II (1808).
* Tughra d'Abdul Hamid II (1876).
* Tughra d'Abdul Hamid II en un segell postal otomà de 1901.
* Tughra de Mehmet V (1909-1918) en una insígnia de guerra (Estrella de la batalla de Gal·lípoli).
* Tughra a l'Entrada de la Felicitat, al Palau de Topkapı.
* Tughra sobre el portal d'entrada al port, a Belgrad.

## Notes

* ↑ Catherine Eagleton, Jonathan Williams. Historia del Dinero. Editorial Paidós, novembre 2009, p. 95–. ISBN 9788449322945 [Consulta: 30 maig 2011].
* ↑ «Tughra of Suleiman the Magnificent». The British Museum, 14-05-2010. Arxivat de l'original el 2010-09-18. [Consulta: 5 juny 2010].
# Tugidak

Tugidak és una illa deshabitada de l'arxipèlag Kodiak, a l'estat d'Alaska, Estats Units. Es troba al sud-oest de l'illa Kodiak, a la part occidental del golf d'Alaska, dins del grup de les Illes Trinitat. L'illa de Sitkinak es troba a l'est. Forma part del Refugi de fauna marítima d'Alaska.
La seva superfície és de 173,142 km², amb 31 km de llargada i 7,3 km d'amplada. La característica més destacada de l'illa és la gran llacuna d'aigües poc profundes prop del seu extrem nord-est. Històricament l'illa ha estat coneguda com un lloc de nidificació de foques i moltes espècies d'aus marines.

## Referències

* ↑ Tugidak Island: Block 1018, Census Tract 1, Kodiak Island Borough, Alaska United States Census Bureau
* ↑ Tugidak Island Critical Habitat Area Alaska Department of Fish and Game
# Turó dels Pins del Samuntà

El Turó dels Pins del Samuntà és una muntanya de 451 metres que es troba al municipi de Sant Martí Sarroca, a la comarca de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Txomin Larrainzar Santamaria

Txomin Larrainzar Santamaría (nascut 8 de setembre de 1969 a Pamplona) és un ex futbolista navarrès que actuava en la posició de defensa. En els seus inicis va ser conegut com a Larrainzar I, al coincidir en el primer equip d'Osasuna amb el seu germà Iñigo Larrainzar, Larrainzar II. A Sadar és on va desenvolupar la major part de carrera esportiva, tant a Primera com a Segona Divisió. Va recuperar la màxima categoria a les files del Màlaga, tot i que no va ser dels fixes del club andalús.

## Clubs

| Club | Any |
| Osasuna Promesas | 1988-1990 |
| Osasuna | 1988-1996 |
| Màlaga CF | 1996-2002 |
| Llevant UE | 2002-2003 |
# Valzeina

Valzeina és un municipi del cantó dels Grisons (Suïssa), situat al districte de Prättigau/Davos.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Valvàtides

Els valvàtides (Valvatida) són un ordre d'equinoderms asteroïdeus. Es tracta d'un grup molt divers que sovint presenten evidents ossículs marginals.

## Famílies

Inclou unes 981 espècies repartides en 17 famílies:
* Família Acanthasteridae Sladen, 1889 (2 espècies)
* Família Archasteridae Viguier, 1879 (3 espècies)
* Família Asterinidae Gray, 1840 (154 espècies)
* Família Asterodiscididae Rowe, 1977 (21 espècies)
* Família Asteropseidae Hotchkiss & Clark, 1976 (6 espècies)
* Família Chaetasteridae Sladen, 1889 (4 espècies)
* Família Goniasteridae Forbes, 1841 (466 espècies)
* Família Leilasteridae Jangoux & Aziz, 1988 (3 espècies)
* Família Mithrodiidae Viguier, 1878 (7 espècies)
* Família Odontasteridae Verrill, 1899 (30 espècies)
* Família Ophidiasteridae Verrill, 1870 (104 espècies)
* Família Oreasteridae Fisher, 1908 (62 espècies)
* Família Podosphaerasteridae Fujita & Rowe, 2002 (6 espècies)
* Família Poraniidae Perrier, 1894 (22 espècies)
* Família Solasteridae Viguier, 1878 (53 espècies)
* Família Sphaerasteridae Schöndorf, 1906 † (3 espècies)
* Família Stauranderasteridae Spencer, 1914 † (18 espècies)

## Referències

* ↑ Altaba, C. R., 1991. Invertebrats no artròpodes. Història Natural dels Països Catalans, 8. Fundació Enciclopèdia Catalana, Barcelona.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species». [Consulta: 1r juny 2020].
# Venus Victrix

Venus Victrix és una pel·lícula francesa escrita per Irène Hillel-Erlanger, dirigida per Germaine Dulac i estrenada el 28 d'agost de 1917. Aquesta pel·lícula s'ha perdut.
Aquesta és la seva tercera pel·lícula, en la qual ja brilla el seu interès per la mística oriental, que esdevé predominant en diverses de les seves pel·lícules posteriors. Una inspiració per a aquesta pel·lícula va ser Ida Rubinstein.
Dulac associa l'orientalisme i l'hinduisme amb l'alliberament de la dona.

## Sinopsi

Un propietari d'un teatre benestant té el pla de deixar la seva dona per una ballarina d'estil hindú, Djali, interpretada per Napierkowska. Tot i que el protagonista és un home, la pel·lícula se centra en el desenvolupament i la realització de personatges femenins.

## Repartiment

* Stacia Napierkowska : Djali
* Yvonne Villeroy : Régine Frény
* Jacques Volnys : Marquis de San Silvio
* Marcel Verdier : Bernard Belmont

## Fonts

* Tami Michelle Williams, Beyond Impressions: The Life and Films of Germaine Dulac from Aesthetics to Politics, ProQuest, 2007, 366 pages. Google books

## Notes

* ↑ Irène Hillel-Erlanger. Voyages en kaléidoscope. Editions Allia, 1919, p. 183. ISBN 978-2-911188-00-8. .
* ↑ Tami Williams, Germaine Dulac: A Cinema of Sensations, University of Illinois Press, 2014-07-15 - 296 pages, p.136.
* 1 2 Williams, p. 97.
* ↑ Williams, pàg. 173.
* ↑ Williams, pàg. 23.
* ↑ Williams, pàg. 88.

## Enllaços externs

* Venus Victrix al web Ciné-Ressources (Cinemateca francesa)
# Ubiz Cabs

Ubiz Cabs és un servei de taxi africà dirigit exclusivament per dones. Fundat per la congolesa Patricia Nzolantima l'any 2019, aquest servei de taxi té com a objectiu empoderar i generar llocs de feina per les dones al Congo. Els taxis d'Ubiz Cabs estan pintats de rosa com a senya distintiva per quan circulen per la capital Kinshasa, i actualment ja disposa d'unes 100 conductores. EL servei Ubiz Cabs permet oferir un transport més segur per les dones congoleses, a més de tenir un ambient més confortable en possibilitar que les dones pugui contractar els serveis exclusivament d'altres dones, a més que els vehicles ofereixen serveis com accés a Wifi, tauletes tàctils, aperitius i begudes al llarg del trajecte, a més d'un sistema de geolocalització GPS per localitzar els vehicles, i també la possibilitat de pagament electrònic.

## Referències

* ↑ «Ubiz Cabs, A Female-Only Driven Taxi in Africa.». Hyperlink Africa, 25-04-2021 [Consulta: 3 abril 2022].
* ↑ «DR Congo taxi service puts women in the driver's seat». France 24, 07-03-2020 [Consulta: 3 abril 2022].
* ↑ Emma Wilson, Cecilia «Ubiz Cabs the 100% female taxi in Kinshasa». Cecilia Emma Wilson, 05-11-2019 [Consulta: 3 abril 2022]. Arxivat 9 April 2021$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# Vellans

Vellans (amb diverses variants ortogràfiques: Vallans, Avellans; Betllans en francès) és un poble a l'oest de Conat, municipi al qual pertany, a la riba esquerra de la Ribera de Noedes, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.

## Etimologia

Hom ha suggerit que el topònim podria procedir del mot llatí avellanus (avellaner); Joan Coromines es decanta per Vallans, del germànic Bagilans.

## Història

Vellans és el que genèricament s'ha anomenat la vall de Conat, que a l'edat mitjana (segle xii) era una baronia en mans, primer, de la família Sautó de Conat, i que a la fi del segle dotzè passà als Paracolls de la veïna vall de Molig. Després de ser durant un temps possessió del bisbat d'Elna (ho era el 1258), el senyoriu esdevingué un domini reial en temps de Jaume I el Conqueridor. Al segle xiv, Pere Julià de Vilafranca feia homenatge pels delmes de Vallans, Eroles (l'església de Sant Serní d'Eroles és a la veïna comuna de Rià) i "Riutort" (sembla difícil que sigui Riutort (Puigbalador), al Capcir, o "Ritort", a prop de Prats de Molló, molt distants dels altres dos llocs).
La primera menció documentada de Vellans és el 1312, quan Guillem d'En regeix en nom de Sanç I de Mallorca els delmes del poble de Vallans, el cens d'Arletes i unes bordes al poble d'Orbanyà. El lloc és esmentat novament en el fogatge del 1378, que registra 5 focs (a 4,5 persones de mitjana per foc serien entre 20 i 25 persones); el 1424 s'hi registren 6 focs, ço és, entre 25 i 30 habitants i al fogatge del 1515 ja tan sols hi consten dos focs. En un document del 1603, L'état des lieux des vigueries de Roussillon et de Conflent, en què s'esmenten també Noedes i Orbanyà, Vallans hi surt com un annex de Conat, i així continua d'aparèixer el 1764, al Dictionnaire géographique d'Expilly.
La vall, i Vellans de retruc, esdevingueren al segle XV de la família dels Cardona abans de ser de Jaume d'Alemany el 1532 i tornar posteriorment al poder reial. La corona hi investí diversos procuradors, com la família Llupià i la d'Ortafà (Antoni d'Ortafà, 1763). La Revolució Francesa portà la confiscació de la vall, que va ser privatitzada el 1792.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «43 - Conat i Vellans». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Conat». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Descripció, història i fotografies (francès)
# Vallis Capella

El Vallis Capella és una vall localitzada sobre la cara visible de la Lluna. La seva traça, considerablement rectilínia, té uns 106 km de longitud, inclòs els gairebé 50 km en els quals travessa el cràter Capel·la, del que pren el nom.
Les coordenades selenogràfiques del seu centre són -7.39 Sud i 35.04 Est.
La seva disposició és pràcticament simètrica pel que fa al centre del cràter Capella, que travessa de costat a costat, depassant el seu contorn uns 25 km en direcció nord-oest i altres 25 km en adreça sud-est. Cap al nord-oest finalitza abans d'aconseguir el cràter satèl·lit Isidor I, mentre que cap al sud-est finalitza sense arribar a incidir-hi en Capel·la B. La vall presenta un aspecte similar al d'una catena de cràters, per la qual cosa molt probablement es va generar a conseqüència de l'impacte que va formar el cràter Capel·la.

## Vegeu també

* Geologia de la Lluna
* Selenografia

## Referències

* ↑ "Vallis Capella". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)

## Enllaços externs

* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2018].
# Vicente Feliú

Vicente Feliú Miranda (L'Havana, 11 de novembre de 1947 – 17 de desembre de 2021) va ser un músic, cantant, guitarrista i cantautor.
Va aprendre del seu pare a tocar la guitarra. El 1972 va fundar amb en Pablo Milanés, en Silvio Rodríguez i d'altres, el moviment de la Nueva Trova Cubana.

## Discografia

* Créeme (1978)
* No sé quedarme (1985)
* Artepoética (1990),
* Aurora (1995),
* Ansias del alba - amb en Santiago Feliú (1997),
* Guevarianas (1997)
* Colibrí (2000).

## Enllaços externs

* Pàgina d'en Vicente Feliú a trovacub.net Arxivat 2008-10-07 a Wayback Machine.
* "Web amb totes les lletres de les cançons de Vicente Feliu"
* "Che, Guía y Ejemplo", cançó d'en Vicente Feliú dedicada al Che Guevara Arxivat 2006-04-27 a Wayback Machine.
# Verner Panton

Verner Panton (nascut a Gentofte el 13 de febrer del 1926, mort el 5 de setembre del 1998 a Copenhaguen) va ser un arquitecte i dissenyador danès. Va ser un dels primers a introduir el pop art al món dels mobles.
És conegut, entre d'altres, per a la seva cadira de polipropilè, d'una sola peça injectada en un torn sense qualsevol muntatge posterior, creada el 1959/60. La seva producció industrial en sèrie per la fàbrica Vitra de Weil am Rhein va començar el 1967 i continua fins avui. Continua sent considerada una obra d'art de la decoració interior i exterior. De les seves altres obres destaca la cantina de l'antic edifici de la redacció del setmanari Der Spiegel a Hamburg, transferida al Museum für Kunst und Gewerbe el 2011.

## Referències

* ↑ «Verner Panton» (en anglès). Danish Furniture. Arxivat de l'original el 2013-06-06. [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ «50 Aniversari Panton Chair». Equip, Tecno Oficina SL, 14-04-2014. [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ Espelt i Estopà, Guim «Vist i no vist». Diagonal, número 28, 28-07-2011.
* ↑ «Panton Chair» (en alemany). Vitra, 1999. [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ Julián, F.; Espinach, X.; Verdaguer, N.; Tresseras, J. «Altres tendècnies». A: Tendències en el disseny de productes. Girona: Universitat de Girona, p. 96. ISBN 978-84-8458-257-1. Arxivat 2022-05-23 a Wayback Machine.
* ↑ Simon, Ulrike «Spiegels neues Zuhause» (en alemany). Frankfurter Rundschau, 28-10-2011.
# Vil·la José (Sant Joan Despí)

Vil·la José és una casa de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una torre de planta quadrada fent de mitgera amb la número 12 del mateix passeig i del mateix arquitecte. Està voltada en la resta per un jardí tancat amb una tanca d'obra d'un metre aproximadament, decorada amb trencadís i pedra i al damunt una reixa, en la qual s'instal·len els elements verticals presents en tota l'obra de Mas. Així la casa també té un sentit vertical que en el seu acabament (terrat) està rematada per elements semblants, tots ells d'alçada desigual. Té influències islàmiques a les finestres. Tota la part inferior de la façana és també decorada amb trencadís i destaca el fort desnivell aconseguit en l'angle lliure de l'edifici, tot seguint el desnivell del vial.

## Història

Com la veïna Vil·la Elena, la casa és coneguda també amb el nom de Casa Anzizu pel promotor de l'obra Josep Mª Anzizu i Morell, domiciliat a Barcelona al carrer de Balmes número 16. Sol·licita la llicència municipal d'obres l'11-11-1909.
El conjunt d'ambdues cases també és conegut com a Cases Auriga.

## Referències

* 1 2 «Vil·la José». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ «Vil·la Elena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ «Vil·la Elena». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Vil·la José». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Vilela

Els vilela o vileles (també uakambalelté o shinpi) són un poble indígena de l'Argentina, els descendents del qual viuen actualment a la rodalia de la ciutat de Resistencia i a la Colonia Aborigen Chaco, a la província del Chaco, barrejats amb els tobes (o qom'lek). Una altra comunitat es troba al departament Moreno de la província de Santiago del Estero.
El nom uakambalelté o waqha-umbael-te vol dir "els que parlen waqha". L'idioma dels vileles, anomenat waqha està subdividit en tres dialectes, chinipi, sinipi i ocol que és l'únic supervivent actual amb uns pocs parlants.
Juntament amb l'ètnia afí i veïna dels lules, els vileles tenien característiques intermèdies, no eren clarament pàmpids, huàrpids, ni andids. Cap al segle xv estaven establerts al nord de les províncies de Tucumán i Santiago de l'Estero, i l'est i sud-est de la província de Salta, i possiblement van arribar a la província de Jujuy. Eren nòmades, caçadors i recol·lectors. Caçaven principalment el pecarí (o "chancho de muntanya") i recol·lectaven garrofes i mel.
Després de la conquesta espanyola del Tucumán es van desplaçar cap a l'est, ocupant l'oest i sud-oest de la regió del Gran Chaco. En aquesta època es subdividien en les parcialitats chunupí (no confondre amb chulupí), pazaine, atalala, omoampa, yeconoampa, buida, chole, ipa i yooc o guamalca.
Durant els segles xvii i XVIII, els guaycurús van reeixir en domesticar el cavall, utilitzant-lo per a la caça, el transport i la guerra, amb el que van aconseguir una certa expansió de la seva àrea d'influència. En conseqüència, gran part dels vileles es van traslladar més a l'est, arribant fins a la rodalia del riu Paraná. L'últim cacic vilela, anomenat "Leoncito", va viure a la rodalia de la ciutat de Resistència a mitjan segle xix.
Al cens nacional de l'any 2010 van ser censades 519 persones que van declarar pertànyer a l'ètnia vilela. No parlen la seva llengua original, que han reemplaçat per l'idioma castellà, i ocasionalment per la llengua qom.
Dades importants de la història dels pobles vilelas estan plasmats en l'obra de cinc toms Història sagrada del pueblo Qom en el país chaqueño, de l'escriptor argentí Flavio Dalostto.

## Referències

* ↑ «Censo Nacional de Población, Hogares y Viviendas 2010; resultados definitivos, tomo 1». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 16 novembre 2015].
# Vilella (Sarroca de Bellera)

Vilella és un poble del municipi de Sarroca de Bellera, a la comarca del Pallars Jussà. Formava part del terme primitiu de Sarroca de Bellera.
Està situat a menys de 500 metres en línia recta al nord del seu cap de municipi, però uns cent metres més enlairat. S'hi arriba per una pista rural asfaltada que en 2,5 km de recorregut puja fins al poble.
És un poble clos molt característic, ja que la major part dels seus dos carrers interiors transcorren per dessota de les mateixes cases. Tres portals permetien d'accedir-hi. Les parets exteriors, que formen un contínuum quasi circular són de força alçada, sobretot pel costat que mira a Sarroca de Bellera. Vilella té una capella dedicada a sant Esteve. Actualment està caiguda, i, fora de les quatre parets mestres, és un munt de ruïnes. Una part dels elements conservats, però, fan pensar que una part de l'església era romànica.

## Història

El 1381, en un fogatjament, Vilella tenia 5 focs (uns 25 habitants), que havien passat a ser 10 el 1981, i 8 el 2005.
A principis del segle xxi, i des d'alguns anys abans, de les poques cases que ja tenia Vilella, només n'han quedat dues d'habitades: Casa Sellent i Casa Jaume.
Elements del clos del poble :
| Portal nord-oest | Carrer per sota de les cases | Portal sud, sota Casa Sallent |

## Bibliografia

* Barbal, Maria. «Vilella». A: Camins de quietud. Barcelona: Edicions 62, 2002 (3a edició) (No ficció, 6). ISBN 84-297-4894-6.
* BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Vilella". Dins Pallars Jussà, IV. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 34). ISBN 84-7935-755-X
* CASTILLÓ, Arcadi i LLORET, T. "Sarroca de Bellera", a El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Vildá

VILDÁ o Vildá és una banda finlandesa de música world formada el 2016 per la cantant sami Hildá Länsman i l'acordionista finlandesa Viivi Maria Saarenkylä. El nom del grup és la combinació dels noms de les dues artistes, i a més vilda significa salvatge en sami septentrional.
El 2019 Vildá va llençar el seu primer disc Vildaluodda (Impremta salvatge), que combinava el joik amb música tradicional finesa amb influències de pop, jazz i tango, amb lletres principalment en sami septentrional. A més de noves cançons compostes per Länsman i Saarenkylä, l'àlbum incloïa una adaptació de la cançó Goaskinviellja de Mari Boine. Vildaluodda va entrar en el world music charts d'Europa del 2019.
El duo ha fet concerts en diferents països, i el 2019 va gravar la cançó Eymün weke che en llengua mapudungún juntament amb l'Ensamble Transatlántico de Folk Chileno. L'any 2021 va rebre el premi Music Moves Europe Talent de la Comissió europea.

## Discografia

* 2019 Vildaluodda

## Referències

* 1 2 «Christina Martin Interview with Vildá for Global Music Match». Entrevista de Christina Martin. [Consulta: 24 novembre 2020].
* ↑ «The Year 2019». World Music Charts 2019. Arxivat de l'original el 7 de desembre 2020. [Consulta: 24 novembre 2020].
* ↑ «VILDÁ». WOMEX. [Consulta: 24 novembre 2020].
* ↑ López, María Graciela «Músicos de Chile y el mundo se reunieron para interpretar "Suma Qamaña", canción inédita en aymara». bibliochile, 07-07-2020 [Consulta: 15 gener 2021].
* ↑ «Vildá duo bálkkašuvvui eurohpalaš Music Moves Europe Talent -gilvvus». Yle, 15-01-2021 [Consulta: 15 gener 2021].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Villares de Órbigo

Villares de Órbigo és un municipi de la província de Lleó a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca d'Esla-Campos.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2002 | 2004 |
| 1.050 | 1.028 | 890 | 904 | 858 |