OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alberto Castigliano

Alberto Castigliano (1847-1884) va ser un matemàtic italià conegut pels teoremes que porten el seu nom.

## Vida i Obra

Els pares de Castigliano tenien una botiga de verdures a la zona de les torres dels tres reis i que era força humil. En acabar l'escola elemental el 1862, va ingressar a l'Institut Tècnic d'Asti fundat aquest mateix any, combinant els seus estudis amb feines administratives per alguns comerciants i professionals de la ciutat. El 1866 va assistir a un curs de tres mesos al Reial Museu Industrial de Torí que el va acreditar com a professor i, l'any següent, va ser nomenat professor del Institut de Terni (Umbria). Durant els quatre anys que hi va romandre, es va dedicar infatigablement a l'estudi de les matemàtiques pel seu compte.
El 1870 va retornar a Torí i va obtenir el seu ingrés a la universitat de Torí, en la que es va graduar l'any següent. Va continuar els seus estudis a l'Escola d'Enginyers ne la que va fer la seva dissertació el 1873, estudiant els sistemes elàstics seguint els treballs de Menabrea.
Després de titular-se va ser contractat per la companyia dels ferrocarrils del Nord d'Itàlia en la que treballa la resta de la seva vida: primer a Alba, després a Torí i, finalment, a Milà.
Els seus últims anys van ser especialment trists: després de les morts de dos fills seus, Carlo el 1883 amb pocs mesos i Emilia (1884) amb tres anys, va contraure una pneumònia de la que va morir el octubre de 1884.
A part de la seva obra de text Manuale pratico per gli ingegneri, que va deixar inacabat i va ser publicat parcialment de forma pòstuma (quatre volums, de 1882 a 1888), les seves aportacions més importants van ser els seus treballs sobre l'equilibri de les estructures elàstiques. En aquest tema va desenvolupar els coneguts com teoremes de Castigliano (1875) que relacionen la força i el desplaçament dels cossos elàstics. Els anys 1879 i 1880 va publicar els dos volums del seu treball sobre el tema: Théorie de l'équilibre des systèmes élastiques et ses applications.

## Referències

* ↑ Nascé, 1984, p. 5.
* ↑ Nascé, 1984, p. 6.
* ↑ Capecchi i Ruta, 2015, p. 37.
* ↑ Capecchi i Ruta, 2015, p. 214.
* ↑ Capecchi i Ruta, 2015, p. 215.
* ↑ Capecchi i Ruta, 2015, p. 216.
* ↑ Rivera Amores, 2014, p. 328.

## Bibliografia

* Capecchi, Danilo; Ruta, Giuseppe. Strength of Materials and Theory of Elasticity in 19th Century Italy (en anglès). Springer, 2015. ISBN 978-3-319-05523-7.
* Nascé, Vittorio «Alberto castigliano, railway engineer: His life and times» (en anglès). Meccanica, Vol. 19, Supl. 1, 1984, pàg. 5-14. DOI: 10.1007/BF01558448. ISSN: 0025-6455.
* Rivera Amores, Juan José. Mecànica de materials i càlcul d'estructures. Oficina de Publicacions acadèmiques de la UPC, 2014. ISBN 978-84-9880-453-9.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Alberto Castigliano» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Boley, Bruno A. «Castigliano, (Carlo) Alberto». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 5 gener 2018]. (anglès)
# Aiboa

Aiboa és un barri del municipi de Getxo, al territori històric de Biscaia. Està situat entre Algorta i Neguri

## L'estació

Aiboa és coneguda per la majoria dels habitants de localitats contigües per la boca de metro de Bilbao que es troba en el centre de la localitat i que porta el seu mateix nom, estació d'Aiboa. En aquesta parada tres encaputxats van col·locar un artefacte incendiari que va explotar causant greus danys materials el 27 de novembre de 2009 en un acte de kale borroka.
A més, l'estació d'Aiboa ha marcat l'estètica de la localitat després de la construcció d'un ascensor extern per facilitar l'accés als nombrosos usuaris d'aquest transport públic.

## Referències

* ↑ Reabierta la estación de metro de Aiboa tras el ataque de esta noche a El Correo
# Aicha Duihi

Aicha Duihi (Al-Aaiun, segle XX) és un activista de drets humans sahrauí, presidenta de l'Observatori de la Pau, la Democràcia i els Drets Humans del Sàhara que ha defensat els camps del Front Polisario a la província de Tindouf, al sud-oest d'Algèria, a la frontera del Sàhara Occidental. Concretament, Duihi és portaveu de les persones segrestades i capturades detingudes als camps del Polisario i tracta de combatre la propaganda i la desinformació dirigida a dones vulnerables. El 2019 va obtenir el Premi Europeu al Lideratge Internacional de les Dones al Parlament Europeu.

## Activisme

Com a presidenta de l'Observatori, Duihi s'encarrega de coordinar amb altres ONG les àrees de preocupació i interès al Sàhara Occidental. Amb la Xarxa Independent de Drets Humans i la Lliga Sàhara per a la Democràcia i els Drets Humans, Duihi va emetre un comunicat condemnant el silenci internacional sobre l'estat dels camps del Front Polisario a Tindouf i Lahmada, posant èmfasi sobretot en els processos arbitraris i detencions de periodistes i activistes dels drets humans.
Duihi també ha pressionat al Consell de Seguretat de les Nacions Unides perquè tracti la desigualtat i discriminació de les dones a en el procés de pau a la regió. Amb aquest objectiu, ha ajudat a la creació de nombroses iniciatives i projectes ciutadans amb l'objectiu de millorar la qualitat de vida dels nens, així com iniciatives per frenar el tràfic de persones.

## Referències

* 1 2 A.E.K.. «Aïcha Duihi: Le Polisario aggrave la situation des femmes dans les camps» (en francès). Libération. [Consulta: 8 març 2021].
* 1 2 Abbou, Adnane. «Aicha Duihi, la militant qui sillone le monde pour plaider la cause des séquestrés a Tindouf» (en francès). Atlas Info, 08-03-2020. [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ M.A.P.. «Le climat de terreur instauré par le "Polisario" à Tindouf suscite l'indignation des ONG des droits de l'Homme» (en francès). Al Bayane, 15-06-2020. [Consulta: 8 març 2020].
# Aiaveg

Aiavej o Aiyaveg fou un petit principat de l'Índia al Kathiawar, a la presidència de Bombai, Agència de Kathiawar Oriental. El formaven només dos pobles i pagava dos tributs: un al gaikowar de Baroda i un al nawab de Junagarh. La capital era el poble d'Aiaveg.

## Referències

* Aquest article incorpora text de la Imperial Gazetteer of India, Oxford, Clarendon Press, 1908-1931
# Alexander Dalrymple

Alexander Dalrymple (New Hailes, Midlothian, Escòcia, 14 de juliol de 1737 — Londres, 19 de juny de 1808) fou un geògraf i botànic escocès.

## Biografia

Germà del jurisconsult escocès David Dalrymple, s'incorporà de jove a la Companyia Britànica de les Índies Orientals. Va realitzar diversos viatges d'exploració a l'arxipèlag indonesi i altres destinacions, documentant cartes nàutiques de les costes. La Companyia el va nomenar hidrògraf. Les seves observacions van contribuir a l'èxit del primer viatge de James Cook al voltant del món.
Va publicar el 1767 i el 1768 sengles llibres sobre les seves observacions a l'oceà Pacífic. El 1769, va publicar un pla per estendre el comerç de Gran Bretanya en aquesta regió. També compilà i traduí relats de viatges de navegants espanyols el 1770, compilació que es traduirà en versió abreujada al francès el 1774.
Va estar embarcat en la recerca d'un continent meridional i es va sentir amargament decebut quan van seleccionar a Cook i no a ell com a comandant de l'expedició que eventualment trobaria Austràlia, el 1770.
Durant la seva vida va produir milers de cartes nàutiques detallant per primera vegada un nombre notable dels mars i dels oceans existents, que van contribuir perceptiblement a la seguretat de la navegació.
Quan Dalrymple va publicar la seva col·lecció Històrica dels diversos viatges i descobriments en l'oceà Pacífic del sud, entre 1770 i 1771, va despertar un gran interès la seva hipòtesi de l'existència d'un continent desconegut. Això va portar a Cook a emprendre un altre viatge cap al Pacífic sud.

## Referències

* ↑ «Alexander Dalrymple» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 2003.

## Enllaços externs

* Alexander Dalrymple
# Aliança Federal Democràtica del Sudan

L'Aliança Federal Democràtica del Sudan AFDS (The Sudan Federal Democratic Alliance SFDA) és un partit polític sudanès de base fur. Fou fundat el 5 de febrer de 1994 pel fur Ahmed Ibrahim Diraige, antic membre del l'Umma, parlamentari a l'assemblea constituent (1965-1969), ministre de Treball i Cooperatives (1966-1967), governador de la regió del Darfur (1980-1983), que fou perseguit per Gaafar al-Nimeiry després de 1983 i es va haver d'exiliar, fins al 1985. Després del cop d'estat d'al-Bashir va treballar contra el règim i el 1994 va formar el grup que va ingressar a l'Aliança Nacional Democràtica.
Diraige es declarava liberal i demòcrata, i radicalment oposat al govern del Front Nacional Islàmic considerant legitima qualsevol opció per acabar amb el règim d'Omar al-Beshir, proposant pel país una estructura federal àmpliament descentralitzada en la que els partits tradicionals no haurien de tenir cap paper. Disposava de forces limitades al "sector central". Les seves accions es van anar quedant reduïdes al Darfur. El 2003 va fer un pacte amb el Front d'Alliberament de Darfur que no va tenir aplicació. El 2006 el Moviment d'Alliberament del Sudan de Minni Mindawi, un dels llavors dos grups principals del Darfur, de majoria fur, va signar a Abuja un acord de pau amb el govern (5 de maig) i els altres dos grups que operaven sobre el terreny (el Moviment de la Justícia i la Igualtat MJI -de majoria zaghawa- i l'Aliança Federal Democràtica del Sudan) es van aliar en contra i van formar a Asmara el Front Nacional de Redempció (NRF o FNR) el juny del 2006, al que també va entrar Khamis Abdalla Abakr, dissident del Moviment d'Alliberament del Sudan. Ahmed Diraige en fou designat president. El document fou signat per Khalil Ibrahim del MJI, Khamis Abdalla pel MAS-Abdalla i Ahmed Ibrahim Dirage i Sharif Harir per la AFDS. L'Aliança no va durar gaire però Diraige seguia com a president el 2010 i sembla que l'AFDS havia esdevingut el braç militar i el FNR en braç polític.

## Referències

* Sudan-Darfur Arxivat 2011-10-11 a Wayback Machine.
* UNHCR
# Aliança Foral Navarresa

Aliança Foral Navarresa va ser un partit polític espanyol, l'àmbit del qual d'actuació era Navarra. Es definia com a partidari dels furs i contrari a qualsevol forma d'integració de Navarra al País Basc i defensor de la tradició catòlica. Registrat el 7 de març de 1977, va propugnar el no a la Constitució espanyola de 1978 per considerar-la atea, marxista i perillosa per a la unitat d'Espanya. Va ser presidida per Javier Nagore Yárnoz i va rebre el suport d'Amadeo Marco Ilincheta, en aquells moments vicepresident de la Diputació Foral de Navarra.
A les eleccions generals espanyoles de 1977 va formar coalició amb Aliança Popular, i va obtenir 21.900 vots a Navarra (8,49 %).
A les eleccions generals espanyoles de 1979 no va presentar candidatures; alguns dels seus membres es van integrar en la recentment fundada Unió del Poble Navarrès. Posteriorment es va integrar en Aliança Popular que en 1982 a Navarra va formar coalició amb UPN per a les eleccions generals i en 1983 va presentar pel seu compte candidatures a les eleccions al Parlament de Navarra i als ajuntaments.
Una dels seus caps visibles va ser en el seu moment Jose Ignacio Palacios Zuasti, posteriorment conseller dels governs d'UPN i que va exercir càrrecs en AFN com a President de Joventuts (1977-1979) i com a Secretari General d'Aliança Foral Navarresa (1979-1983), a més de diversos càrrecs en Aliança Popular a Navarra.

## Referències

* ↑ Alianza Foral de Navarra a la Gran Enciclopèdia de Navarra
* ↑ Próxima presentación de Alianza Foral de Navarra, "El País" (16 de febrer de 1977)
* ↑ Elecciones de 1979, Gobierno de Navarra
* ↑ Boicot a un acto de Alianza Foral Navarra, Informaciones, 03/06/1977. Pàgina: 1. Paràgraf: 2
# Aleksandar Petrović (basquetbol)

Aleksandar Petrović (Šibenik, Iugoslàvia, actualment Croàcia, 16 de febrer de 1959) és un entrenador i exjugador de bàsquetbol croat. Com a jugador destaca la seva etapa a la Cibona de Zagreb, club amb el qual va guanyar dues Copes d'Europa consecutives, els anys 1985 i 1986, juntament amb l'estrella de l'equip, el seu germà petit Dražen Petrović. Com a entrenador va passar per nombrosos clubs i seleccions, entre ells el Lleida Basquetbol.

## Jugador

El 1982 va guanyar amb la Cibona de Zagreb el seu primer títol europeu, la Recopa d'Europa contra el Reial Madrid (96-95). El 1985, ja amb el seu germà Dražen a l'equip, van conquerir la Copa d'Europa, altre cop derrotant el Reial Madrid (87-78). L'any següent, el 1986, van tornar a aconseguir la màxima competició europea de clubs, en aquest cas contra el Žalgiris Kaunas d'Arvydas Sabonis (84-82). Tanmateix, aquest mateix any el KK Zadar va guanyar la lliga iugoslava i la Cibona va haver de jugar la Recopa la temporada 1986-87, que va aconseguir derrotant l'Scavolini de Pesaro (89-74). Precisament va ser al club de Pesaro on Aleksandar Petrović va jugar la temporada 1987-88, per després retornar a la Cibona.

## Entrenador

Aleksandar Petrović va començar la carrera d'entrenador a la Cibona de Zagreb el 1991, on s'hi va estar fins al 2001, amb el parèntesi de dues temporades, entre el 1995 i el 1997, en què va entrenar el Caja San Fernando de Sevilla. Amb l'equip sevillà va arribar el 1996 a la final dels play-offs de la lliga ACB on va ser superat pel FC Barcelona. Després va entrenar molts altres equips, entre aquests el Caprabo Lleida la segona part de la temporada 2003-04 i la primera part de la següent, en què l'equip, que ara es deia Plus Pujol Lleida, acabaria en darrer lloc a la Lliga ACB, amb només 8 partits guanyats, i perdria la categoria. Amb la Cibona va guanyar tres lligues de Croàcia (1992, 1995 i 1998) i una amb el KK Zadar (2008).
Petrović va ser seleccionador de Croàcia en diverses etapes al llarg de la seva carrera: la primera el 1995, quan va aconseguir la medalla de bronze a l'Eurobasket de Grècia en derrotar en el partit pel tercer lloc els amfitrions (73-68). La segona etapa entre 1999 i 2001, i la tercera els anys 2016 i 2017, en el primer dels quals va aconseguir classificar Croàcia pels Jocs Olímpics de Rio 2016. També va ser seleccionador de Bòsnia i Hercegovina i del Brasil.

## Referències

* ↑ «Recopa 1981-1982 - Final. CIBONA ZAGREB - REAL MADRID». Youtube. [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «1985 Cibona - Real Madrid 87-78 (Finale)». Youtube. [Consulta: 2 maig 2020].
* ↑ «1986 FIBA European Champions Cup Final: Zalgiris Kaunas vs Cibona Zagreb». Youtube. [Consulta: 2 maig 2020].
* ↑ «finale coppa coppe 1986-1987 scavolini pesaro - cibona zagabria». Youtube. [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «Aleksandar Petrovic». Wikicaja. [Consulta: 7 maig 2020].
* ↑ «Caprabo Lleida 2003-04». BDBasket. [Consulta: 8 maig 2020].
* ↑ «Plus Pujol Lleida 2004-05». BDBasket. [Consulta: 8 maig 2020].
* ↑ «1995 Eurobasket 3rd Place final greece-croatia». Youtube. [Consulta: 7 maig 2020].
# Aleksandar Pantić

Aleksandar Pantić (Alfabet ciríl·lic serbi: Александар Пантић) (Aranđelovac, República Federal de Iugoslàvia, 11 d'abril de 1992) és un futbolista professional serbi, que ocupa la posició de defensa central i també la de lateral dret. Es va formar a les categories inferiors del FK Partizan, i actualment és jugador del Doxa Katokopias.

## Trajectòria

Es va formar en les categories inferiors del Partizan. Va debutar en la Superlliga sèrbia amb l'FK Rad l'any 2011.

### Estrella Roja de Belgrad

L'estiu del 2012 va fitxar per l'Estrella Roja, amb qui va disputar tretze partits i va marcar un gol en la Superlliga 2012/13 sota la direcció de Robert Prosinečki.

### Vila-real CF

El 7 de juliol del 2013 es va fer oficial el seu fitxatge pel Vila-real CF. Va arribar amb la carta de llibertat i va firmar un contracte de tres anys. La seua presència en l'equip groguet va ser molt limitada durant la seua primera temporada. De fet, a l'equador de la Lliga 2013-14, només havia disputat un partit, va ser en la divuitena jornada contra el Rayo Vallecano, quan va entrar al camp a la segona meitat substituint a Chechu Dorado. Pantić va acabar el seu primer any al Madrigal havent disputat 606 minuts de Lliga en 9 partits.

#### Cessió al Córdoba CF

Davant la falta de minuts amb l'equip groguet el jugador serbi va marxar cedit al Córdoba. Amb l'equip andalús va debutar en la primera jornada de Lliga en la derrota 2–0 contra el Reial Madrid. El jugador va ser una peça important en l'eix de la defensa andalusa, ja que va disputar 29 dels 38 partits de Lliga, tot i això no va poder evitar el descens del seu equip.

#### Cessió a la SD Eibar

L'estiu del 2015 va ser cedit novament, en aquest cas a l'Eibar.

#### Cessió a l'Alavés

El 4 d'agost de 2016, Pantić fou cedit novament, aquest cop al Deportivo Alavés.

### Dinamo Kiev

Durant el mercat d'hivern de la temporada 2016–2017 el jugador va acabar la cessió amb l'Alavés, on no havia acabat de triomfar. A més a més, també es va desvincular de l'equip groguet i així va fitxar pel Dinamo de Kiev ucraïnès.

## Referències

* ↑ «El Villarreal ficha a Aleksandar Pantic» (en castellà). Marca. [Consulta: 8 juliol 2013].
* ↑ «Aleksandar Pantic jugará en el Villarreal las próximas tres campañas» (en castellà). Vila-real CF. Arxivat de l'original el 2013-07-11. [Consulta: 8 juliol 2013].
* ↑ «Rayo Vallecano 2-5 Vila-real» (en castellà). Soccerway, 06-01-2014. [Consulta: 12 febrer 2014].
* ↑ «Real Madrid 2-0 Córdoba CF» (en castellà). Soccerway, 25-08-2014. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ «Pantic, presentado con el Eibar» (en castellà). Diari AS, 21-08-2015. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ «Aleksandar Pantic, polivalencia para la defensa albiazul» (en castellà). Deportivo Alavés, 04-08-2016. [Consulta: 4 agost 2016].
* ↑ «Pantic ficha por el Dinamo de Kiev» (en castellà). Marca, 01-02-2017. [Consulta: 15 juny 2017].

## Enllaços externs

* Estadístiques a Soccerway (castellà)
# Alejandro Mancuso

Alejandro Mancuso (4 de setembre de 1968) és un exfutbolista argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1994.

## Referències

* ↑ Alejandro Mancuso a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ (castellà) Argentine Primera statistics
# Alejandro María Estivill

Alejandro María Estivill, més conegut com a Nené Estivill, (Pontevedra, 1926 - Palma, 30 de març de 2011) fou un autor de còmics gallec, creador de personatges com Agamenón i La terrible Fifí.
Va començar la seua carrera com dibuixant professional durant els anys 50, en revistes gallegues com Camino o Potosí, per a les quals va crear les seues primeres sèries: El malvado Doctor Cianuro y su ayudante Panduro i Cañete Camarón, deportista de afición. En 1956 va ser contractat per Editorial Valenciana, i en el setmanari Jaimito, d'aquesta editorial, va publicar una nova sèrie, La Bola, així com nous lliuraments de les aventures de Cañete Camarón.
En 1958 comença a treballar per als setmanaris d'Editorial Bruguera, primer amb acudits solts, i després amb les historietes La terrible Fifí (a Pulgarcito) i Silvano Mengano (a Can Can). La primera va tenir un gran èxit i es va publicar en diverses de les revistes de còmics de Bruguera.
En 1961 apareix altre dels seus grans personatges: Agamenón, en la segona etapa de la revista Tío Vivo. Va ser una de les poques historietes de Bruguera que es va mostrar un ambient rural.
Va continuar treballant com historietista fins als anys 70.

## Referències

* ↑ Vallés, Elena «Muere el trazo de ´Agamenón´» (en castellà). Diario de Mallorca, 04-04-2011 [Consulta: 19 desembre 2020].
# Alonso de Vozmediano

Alonso de Vozmediano (Madrid, segle XV - Madrid, 1540) va ser un noble i financer castellà.
Pertanyia a una família d'hidalgos de Sahagún, establerta a Madrid a mitjans de segle XV. Fill segon d'Alonso de Vozmediano i de Juana Hurtado, senyora de la vila de Frías.
Va estar vinculat a les finances de l'emperador Carles V, i va ascendir gràcies al suport del seu germà Juan, a més d'estar vinculat al comptador Alonso Gutiérrez de Madrid. Així, el 1518 va ser nomenat escrivà de cambra del consell reial castellà, i el 1519 va passar a la lloctinència del comptador general, en un moment en què va haver un canvi de titularitat. A banda de les obligacions del seu càrrec, va intervenir en diverses juntes i comissions. Va intervenir de manera important en la venda dels béns confiscats als comuners condemnats i en el finançament de l'exèrcit que va combatre els francesos a Hondarribia de 1523 a 1524. Entre 1529 i 1530 va patir una malaltia que gairebé va fer perdre-li el càrrec, però el president del Consell de Castella, el cardenal Juan Pardo de Tavera, va mantenir-lo fins a la seva mort el 1540.
En l'àmbit personal es va casar amb María de Mena, amb la qual va fundar un ric majorat a Madrid, afavorit per la seva activitat financera vinculada amb la monarquia, que disposava de cases al barri de la parròquia de Santa Maria de l'Almudena, on van fundar una capella per al seu enterrament dedicada a la Concepció de la Verge. Va tenir dues filles, María i Beatriz, casades amb Alonso Coello i Gutierre de Sotomayor, respectivament.

## Referències

* 1 2 Moreno Hurtado, Antonio. Egabrenses en Índias (en castellà). Cabra: Ajuntament de Cabra, 2010, p. 182. ISBN 978-84-936789-6-8.
* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 22-23.
* 1 2 3 4 Carlos Morales, Carlos Javier de. «Alonso de Vozmediano» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 12 abril 2023].
* 1 2 3 Guerrero Mayllo, Ana «Apunte biográfico del regidor madrileño D. Gaspar Coello (1571-1587)». Studia Historica. Historia Moderna, vol. 6, 1988, pàg. 424-425.
* ↑ Rivarola, Juan Feliz Francisco de. Monarquía Española, blasón de su nobleza (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta de Alonso de Mora, 1736, p. 374.