OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quadrat negre sobre fons blanc

Quadrat negre sobre fons blanc (o simplement Quadrat negre) és una pintura a l'oli de Kazimir Malèvitx de 1915.

## Història

El 1915, Kazimir Malèvitx exposa per primer cop trenta-nou obres suprematistes, d'entre els quals Quadrat negre a la Galeria Dobitxina en l'anomenada « Última Exposició Futurista de Pintures 0.10 ».
El quadre estava exposat a gran altura, en un racó de l'habitació on hi havia les obres de Malèvitx. Aquest lloc és el que s'anomena « bell racó », el lloc on són exposades les icones en les cases de camperols russes. El xoc és ambigu: tot i reivindicar un rol espiritual en l'obra, també actua com una provocació futurista al bon gust, les normes socials i les convencions artístiques.
Durant els anys 20, Malèvitx va fer més versions d'aquest quadre. La segona mesurava 106,2 × 106,5 cm, i s'exposa al Museu Rus de Sant Petersburg. En aquesta segona versió, el color negre del quadrat és més homogeni que en la versió original. La tercera versió, pintada el 1929, mesura 80 × 80 cm.

## Galeria

* Exposició 0.10 a Sant Petersburg, 1915
* Segona versió del quadre al Museu Rus de Sant Petersburg
* Edició del quadre de 1929
* Edició de 1932 a l'Ermitage de Sant Petersburg

## Referències

* ↑ De vegades es diu que aquesta obra va ser pintada el 1913. De fet, és una antedata feta pel mateix Malèvitx per tal d'atribuir-se l'anterioritat a altres pràctiques abstractes en curs durant l'època. Un examen minuciós de les seves obres de 1913 demostren que Quadrat negre sobre fons blanc no va poder ser pintat aquell any (veure: Jean-Claude Marcadé, « Kazimir Malévitch Quadrangle 1915 », art press, n° 111, fév. 1987, pp. 84-85)
* 1 2 Boersma, Linda S. 0,10 (zero - deu). Última Exposició futurista, 1997. ISBN 2-85025-553-X.

## Bibliografia

* Marcadé, Jean-Claude. Malévitch. París: Casterman/Nouvelles éditions françaises, 1990.

## Enllaços externs

* Obres d'art famoses del segle XX Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Quadrat negre sobre fons blanc de Malèvitx.
# Part Lies, Part Heart, Part Truth, Part Garbage 1982–2011

Part Lies, Part Heart, Part Truth, Part Garbage 1982–2011 és una compilació de grans èxits de la banda estatunidenca de rock alternatiu R.E.M.. Publicada l'11 de novembre de 2011, és la primera compilació de la banda que conté material del segell independent I.R.S. Records i la discogràfica en la qual estaven en aquell moment, Warner Bros. Records.
L'anunci de compilació es va fer coincidir amb l'anunci de la separació final de la banda, el 21 de setembre de 2011. El títol de l'àlbum provés d'una broma que va fer el guitarrista Peter Buck en una entrevista l'any 1988.
Amb la publicació de l'àlbum d'estudi Collapse into Now (2011), R.E.M. va concloure el seu contracte amb la discogràfica Warner Bros. Records, i des de llavors van començar a compondre cançons noves sense comptar amb cap segell però amb el productor Jacknife Lee a Athens. Llavors van decidir compilar tot el material que havien enregistrat anteriorment, i hi van afegir tres cançons noves que havien compost recentment.

## Crèdits

| R.E.M. Bill Berry – bateria, percussió, veus addicionals, baix, composició, producció Peter Buck – guitarra elèctric, guitarra acústica, mandolina, banjo, composició, producció Mike Mills – baix, veus addicionals, òrgan, piano, teclats, arranjaments, composició, producció Michael Stipe – cantant, composició, producció Tècnics Chris Bilheimer – disseny artístic Joe Boyd, Don Dixon, Don Gehman, Mitch Easter, Jacknife Lee, Scott Litt, Pat McCarthy – producció Jay Weigel – enllaç orquestra | Músics addicionals George Hanson – director d'orquestra Shamarr Allen, Leroy Jones – trompeta Kirk M. Joseph Sr. – sousàfon Deborah Workman – oboe David Arenz, Ellie Arenz, Denise Berginson-Smith, David Braitberg, Andy Carlson, Lommie Ditzen, Patti Gouvas, Dave Kempers, Sandy Salzinger, Sou-Chun Su, Judy Taylor – violí Reid Harris, Paul Murphy, Heidi Nitchie – viola Knox Chandler, Andrew Cox, Kathleen Kee, Daniel Laufee, Elizabeth Murphy – violoncel Ralph Jones – contrabaix Lenny Kaye – guitarra Peter Holsapple – guitarra acústica John Keane – guitarra d'acer amb pedal Nathan December – güiro Mark Bingham – arranjaments de corda John Paul Jones – arranjaments orquestrals Scott McCaughey – guitarra, teclats, veus addicionals, acordió Bill Rieflin – bateria, buzuki, teclats, guitarra Peaches, Kate Pierson – veus addicionals |

## Referències

* ↑ McKinley Jr, James C. «The End of R.E.M., and They Feel Fine» (en anglès). The New York Times, 21-09-2021. [Consulta: 25 novembre 2021].
# Arantxa Lazkano

Arantxa Lazkano (Zarautz, 23 d'abril de 1949) és una directora de cinema basca. Durant molts anys va treballar com a professora a una ikastola de Zarautz i no fou fins a la dècada del 1980 quan es va interessar professionalment pel cinema. El 1981 va començar a treballar en doblatge i el 1986 va estudiar a la Zine at Bideo Eskola d'Andoain. Com a treball de fi de carrera va fer el curtmetratge de 15 minuts Maider (1989), on una parella adopta la relació prostituta-client per revifar la seva passió. El 1993 aconsegueix realitzar el seu llargmetratge Urte ilunak/Los años oscuros, rodada en basc i en castellà, on mostra els anys de la repressió franquista al País Basc vistes des dels ulls d'una nena, i que fou nominada al Goya al millor director novell.

## Referències

* ↑ Pilar Martínez-Vasseur Arantxa Lazcano, los años oscuros, el otro espejo de Euskadi A: Hispanística XX, ISSN 0765-5681, Nº. 14, 1996 (Ejemplar dedicado a: Filmar en femenino: culture hispanique), págs. 137-162
* ↑ Los años oscuros al web dels Premis Goya
* ↑ El franquismo en el País Vasco en "los años oscuros", de Arantxa Lazkano per Santiago de Pablo
# Albéric Schotte

Albéric ("Briek") Schotte (Kanegem, Tielt, Flandes Occidental, 7 de setembre de 1919 - Kortrijk, 4 d'abril de 2004) va ser un ciclista belga.
"Briek" Schotte era anomenat L'home de ferro i fou professional entre 1940 i 1959. Guanyà el Campionat del Món de ciclisme dues vegades, el 1948 i el 1950, a banda de nombroses clàssiques, com ara el Tour de Flandes, la París-Brussel·les, la París-Tours o la Gant-Wevelgem. El 1938 guanyà la Challenge Desgrange-Colombo.
Quan es retirà del ciclisme passà a exercir de director esportiu, i junt amb Jean de Gribaldy dirigí diversos equips, com ara el Flandria, Sem-France Loire i el Mini-Flat-Isoglass.

## Palmarès

* 1939
** 1r al Circuit de l'Oest
** 1r del Gran Premi de Brussel·les
* 1941
** 1r al Campionat de Flandes
* 1942
** 1r del Tour de Flandes
* 1945
** 1r a la Nokere Koerse
** 1r a la Tielt-Anvers-Tielt
* 1946
** Campió de Bèlgica per clubs contrarellotge
** 1r a la París-Brussel·les
** 1r a la París-Tours
** 1r de la Volta a Luxemburg i vencedor de 2 etapes
** 1r del Circuit de les Regions Flamenques
** 1r del Circuit Mandel-Leie-Schelde
* 1947
** Campió de Bèlgica per clubs contrarellotge
** 1r a la París-Tours
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1948
** Campió del Món de ciclisme
** Campió de la Challenge Desgrange-Colombo
** 1r del Tour de Flandes
* 1949
** 1r al Gran Premi Stad Vilvoorde
* 1950
** Campió del Món de ciclisme
** 1r a la Gant-Wevelgem
** 1r del Circuit d'Aalst
* 1951
** 1r del Circuit dels 5 turons
* 1952
** 1r de la París-Brussel·les
** 1r del Circuit de les Muntanyes del Sud-oest
* 1953
** 1r a l'A través de Bèlgica
** 1r al Gran Premi de l'Alliberament
* 1954
** 1r al Campionat de Flandes
** 1r al Circuit de les 3 Províncies
* 1955
** 1r de la Gant-Wevelgem
** 1r a l'A través de Bèlgica i vencedor d'una etapa
** 1r al Grote Scheldeprijs
* 1956
** 1r al Circuit del Sarre i vencedor d'una etapa
** 1r al Critèrium de Bologne-sur-Mer
* 1957
** Campió de Bèlgica per clubs contrarellotge
* 1958
** Campió de Bèlgica per clubs contrarellotge

### Resultats al Tour de França

* 1947. 13è de la classificació general i vencedor d'una etapa
* 1948. 2n de la classificació general
* 1949. 33è de la classificació general
* 1950. 22è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Palmarès d'Albéric "Brik" Schotte (Bel)».
* ↑ «SCHOTTE Albéric "Briek"». [Consulta: 11 setembre 2023].
* ↑ «Palmarès d'Albéric "Brik" Schotte (Bel)». [Consulta: 11 setembre 2023].
* ↑ «Alberic Schotte», 2022.
* ↑ «Briek Schotte». procyclingstats.com, 10-10-2021. Arxivat de l'original el 30 novembre 2017.
* ↑ «Heroes: Joop Zoetemelk». Flandria Bikes, 22-02-2022. Arxivat de l'original el 22 desembre 2010.

## Enllaços externs

* Palmarès d'Albéric Schotte(francès)
# Pinehurst (Montgomery)

Pinehurst és una població dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 4.266 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pinehurst tenia 4.266 habitants, 1.464 habitatges, i 1.137 famílies. La densitat de població era de 182,4 habitants/km².
Dels 1.464 habitatges en un 38,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,5% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 22,3% no eren unitats familiars. En el 17,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,91 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,3.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,4% tenia menys de 18 anys, un 8,6% entre 18 i 24, un 29,5% entre 25 i 44, un 24,3% de 45 a 60 i un 8,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.946 $ i la renda mediana per família de 49.390 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.432 $ mentre que les dones 28.672 $. La renda per capita de la població era de 18.516 $. Aproximadament el 8% de les famílies i el 10,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pinehurst». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pinehurst». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Mapa geològic

Un mapa geològic és un mapa que té la intenció especial de mostrar les característiques geològiques. Les roques o estrats geològics es mostren mitjançant colors o símbols per a indicar on estan exposats a la superfície. Les planes i les característiques estructurals com la falles geològiques els plegaments, les foliacions i les alineacions es mostren amb símbols de ratlles i/o punts per a donar orientacions en tres dimensions.

## Història

El mapa geològic més antic que es conserva és el del Papir de Torí (1150 aC.), que mostra la localització de pedra per a la construcció i de jaciments d'or a Egipte.
El primer mapa geològic dels Estats Units el va fer William Maclure el 1809. El primer mapa geològic de la Gran Bretanya el va confeccionar William Smith el 1815.

## Referències

* ↑ Harrell, James A.; Brown, V. Max «The world's oldest surviving geological map—the 1150 BC Turin papyrus from Egypt». Journal of Geology, 100, 1, 1992, pàg. 3–18. JSTOR: 30082315.
* ↑ William Maclure. Observations on the Geology of the United States of America: With Some Remarks on the Effect Produced on the Nature and Fertility of Soils, by the Decomposition of the Different Classes of Rocks; and an Application to the Fertility of Every State in the Union, in Reference to the Accompanying Geological Map ..., 1817.
* ↑ Observations on the Geology of the United States (Maclure) - David Rumsey map collection
* ↑ Simon Winchester, 2002, The Map that Changed the World, Harper-Collins ISBN 0-06-093180-9

## Enllaços externs

* IGME 5000 International Geological Map of Europe and Adjacent Areas Arxivat 2015-11-25 a Wayback Machine. 1:5.000.000, Asch, K (2005), Bundesanstalt für Geowissenschaften und Rohstoffe (BGR), Hannover
* Geology of Britain viewer Arxivat 2016-12-02 a Wayback Machine. from the British Geological Survey, at 1:50,000 and 1:625,000 scales
* Geologic Maps Arxivat 2004-11-23 a Wayback Machine. from USGS National Park Service
* USGS National Geologic Map Database
# Asador Etxebarri

Asador Etxebarri és un restaurant basc ubicat a Atxondo, al País Basc, escollit com el tercer millor restaurant del món el 2019 per la revista britànica The Restaurant Magazine.
L'Asador Etxebarri és atès pel xef Bittor Arginzoniz, reconegut l'any 2016 amb el Premi Nacional de Gastronomia. Arginzoniz va néixer a la localitat d'Axpe Achondo i va treballar en una fàbrica de banderes durant molts anys abans d'inaugurar el restaurant el 1991.
La graella va ser ubicada a la tercera posició de la llista dels 50 millors restauants del món el 2019 i a la sisena posició el 2015. El restaurant ofereix diversos tipus de carns vermelles, peixos, mariscs i postres, i una àmplia carta de vins.

## Referències

* 1 2 Salas, Pilar «The World's 50 Best Restaurants 2019: El Asador Etxebarri, tercer mejor restaurante del año en unos 50 Best 2019 con marcado acento español». El Mundo, 26-06-2019 [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Fernández Guadaño, Marta «Los secretos de Bittor Arginzoniz para llevar su parrilla Etxebarri a ser el tercer mejor restaurante del mundo en la lista 50 Best». Expansión, 25-06-2019 [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Cristina, Jolonch «De carne y hueso: Bittor Arginzoniz: “Me siento solo y saturado. Muy saturado”. Su Asador vizcaíno Etxebarri acaba de convertirse en el tercer mejor restaurante del mundo, según The World's 50 Best». La Vanguardia, 30-06-2019 [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Cardenal, Juan Pablo; Sarabia, Jon «Bittor Arginzoniz, cocinero de tierra, mar y fuego». El País, 08-01-2018 [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ «Bittor Arginzoniz, el maestro del humo y los silencios». El Diario.es, 23-09-2019 [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ «Asador Etxebarri, tercer mejor restaurante del mundo. El Asador Etxebarri de Bittor Arginzoniz ha escalado a la tercera posición de la lista The World’s 50 Best Restaurants de 2019». XL Semanal, 26-06-2019 [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Almoguera, Paloma «Mirazur, Noma y Etxebarri, los mejores restaurantes del mundo The World's 50 Best publica la lista de los mejores establecimientos de 2019». El País, 25-06-2019 [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Fernández Guadaño, Marta «Lista 50 Best de los 50 mejores restaurantes del mundo en 2015». gastroeconomy [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Bravo, Victoria «“Asador Etxebarri”: Un sentimiento de unión… y uno de los tres mejores restaurantes que puedes visitar hoy Regenta el tercer mejor restaurante del mundo según The World’s 50 Best, pero a Bittor Arguinzoniz le define, por encima de todo, su conexión con el entorno natural, con el producto y con las brasas». Revista GQ, 28-02-2020 [Consulta: 7 juny 2024].

## Enllaços externs

* Asador Etxebarri
# Paquita Bosch i Capó

Paquita Bosch i Capó (Palma, 1929 – 9 de gener de 2017) fou una escoltista i activista cultural mallorquina. El 1949 va participar en els cursos de català clandestins a Can Sbert organitzats per Francesc de Borja Moll. Treballà en un taller artesanal de brodats i el 1951 es va casar amb Josep Maria Magrinyà i Brull. Entre 1966 i 1977 ambdós van impulsar l'escoltisme a Mallorca i el 1985 formaren part del nucli fundador del Grup Blanquerna, creat per promoure l'estudi i la reflexió sobre la realitat nacional de Mallorca, i la formació del jovent des d'una perspectiva cristiana i progressista.
El 1986 va formar part del secretariat a les Illes Balears del II Congrés Internacional de la Llengua Catalana i posteriorment va formar part de l'Obra Cultural Balear. El 1997 ella i el seu marit van rebre un dels Premis d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla i en 2003 va rebre el premi Maria Ferret i una menció d'honor en els premis 31 de Desembre.
Amb el seu marit va coordinar i elaborar el text de Converses sobre escoltisme (1981) que la Delegació Diocesana d'Escoltisme i Guiatge va editar per commemorar dels 25 anys del Moviment Escolta a Mallorca.

## Referències

* ↑ Fallece Paquita Bosch, impulsora del movimiento escolta en Mallorca, Última Hora, 10 de gener de 2017
* ↑ Mateu Cerdà L'escoltisme a Mallorca 1907-1995, p. 240
* ↑ En l'adéu de Paquita Bosch, Jaume Mateu i Martí, blocs.vilaweb
* ↑ Paquita Bosch i Capó i Josep M. Magrinyà i Brull Arxivat 2018-10-03 a Wayback Machine., Fundació Lluís Carulla
* ↑ Mor Paquita Bosch i Capó, impulsora del moviment escolta a Mallorca, ara.cat, 10 de gener de 2017
# Cervesa artesana

Les cerveses artesanes són cerveses sense additius ni conservants i sense pasteuritzar. Estan vives i són un producte evolutiu, que canvia cada dia una mica, amb presència de llevat viu (visible o no). És un procés natural a partir del gra, malt, sense utilitzar extractes ni productes diferents de l'aigua, llevat, llúpol i el cereal per fer el malt.
El sistema d'elaboració consta de cinc etapes bàsiques: maceració, cocció, refredament, fermentació (la primera en un fermentador i la segona en la mateixa ampolla) i envasat. Per garantir la qualitat del producte els lots de producció de cervesa artesana tenen un màxim de 7500 litres per caldera de cocció. No s'admet l'ús de calderes de gelatinització, amb l'objectiu d'obtenir fonts extres de sucres a partir d'ingredients com el blat de moro o l'arròs. La gasificació de la cervesa es fa de manera natural durant la segona fermentació.
El procés artesà ha de ser un procés «tot gra» que parteix del gra (maltejat o no). No s'admet cap tipus d'extracte (ni de malts ni de llúpols) per a l'obtenció del most de la cervesa. Tampoc no s'admet l'ús d'additius ni coadjuvants tecnològics (antioxidants, conservants, colorants, estabilitzants, etc.) sintètics. En algunes varietats la composició pot incloure també altres matèries primeres naturals per aromatitzar-les (sucres, espècies, fruites, etc.).

## Gremi d'Elaboradors de Cervesa Artesana i Natural

El Gremi d'Elaboradors de Cervesa Artesana i Natural és una associació de microcerveseries creada el 2011. Fundada per nou socis inicials, el 2014 ja en són 18. La GECAN té un doble objectiu: el reconeixement legal de la cervesa artesana i l'adequació dels impostos especials d'alcohol a les normatives europees respecte a les microcerveseries.

## Referències

* ↑ ; Metaute, Lorena «El boom de la cervesa artesana» (pdf). Lectura Segre, 788, 30-06-2013.
* ↑ Definició de cervesa artesana (PDF)
* ↑ «Definició procés artesà de la cervesa artesana». Arxivat de l'original el 2016-07-10. [Consulta: 22 abril 2014].
* ↑ Cordero, Dani «Cervesa feta art(esana)». El país, suplement Quadern, 09-04-2014.
* ↑ Proposta per reconèixer l'elaboració de cervesa artesana com activitat artesanal alimentària
* ↑ «Cervesa del Montseny es posiciona com a líder en la producció de cervesa artesana a Catalunya». Vilaweb, 06-02-2014.
# Pepe Marchena

José Marchena Rivera (Sevilla, 1941 - Màlaga, 23 Setembre de 2007), conegut amb el nom artístic de Pepe Marchena, va ser un coreògraf i ballarí de flamenc.
Amb només catorze anys va debutar al Teatre dels Camps Elisis de París on va actuar amb grans figures com Lola Flores. Poc després va actuar al Tablao el Duende de Pastora Imperio i al Canasteros, local propietat del llegendari cantant de flamenc Manolo Caracol.
Amb divuit anys va formar la seva pròpia companyia, amb la qual va realitzar nombroses gires per Espanya, i va recórrer Europa, Àfrica i la Xina. Establert a Màlaga, va treballar al Casino Torrequebrada de Benalmádena i va tenir molta amistat amb Imperio Argentina, qui en el seu 92 aniversari, només uns mesos abans de morir, va anunciar que volia tornar a pujar als escenaris i reunir companyes i al «millor bailaor del món, Pepe Marchena, en un gran espectacle».
Marchena va regentar un dels tablaos més emblemàtics de la Costa del Sol i va arribar a crear el seu propi ballet. En el moment de la seva mort feia anys que estava retirat i s'havia sotmès anteriorment a una intervenció quirúrgica de malucs.

## Referències

* ↑ La Vanguardia. «Muere el bailaor Pepe Marchena de una parada cardiaca» (en castellà), 23-09-2007. [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ El Arte de Vivir el Flamenco. «Pepe Marchena - Bailaores-» (en castellà). [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ España, La Nueva. «Muere el bailarín Pepe Marchena, célebre por su tablao en la Costa del Sol» (en castellà). [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ EFE. «Pepe Marchena, 'el mejor bailaor de flamenco'» (en castellà). El Mundo. [Consulta: 9 agost 2020].
# Chavaignes

Chavaignes és un municipi francès situat al departament de Maine i Loira i a la regió de País del Loira. L'any 2007 tenia 96 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Chavaignes era de 96 persones. Hi havia 36 famílies de les quals 12 eren unipersonals (12 homes vivint sols), 12 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 56 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 7 eren segones residències i 10 estaven desocupats. 55 eren cases i 1 era un apartament. Dels 39 habitatges principals, 26 estaven ocupats pels seus propietaris i 13 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 7 tenien dues cambres, 10 en tenien tres, 4 en tenien quatre i 19 en tenien cinc o més. 26 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 24 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Chavaignes el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 1 |
| 1 | 85 a 89 | 1 |
| 3 | 80 a 84 | 2 |
| 1 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 3 |
| 6 | 65 a 69 | 5 |
| 2 | 60 a 64 | 1 |
| 2 | 55 a 59 | 2 |
| 1 | 50 a 54 | 2 |
| 3 | 45 a 49 | 3 |
| 3 | 40 a 44 | 3 |
| 6 | 35 a 39 | 9 |
| 3 | 30 a 34 | 3 |
| 1 | 25 a 29 | 1 |
| 2 | 20 a 24 | 2 |
| 4 | 15 a 19 | 2 |
| 8 | 10 a 14 | 6 |
| 8 | 5 a 9 | 3 |
| 3 | 0 a 4 | 3 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 64 persones, 49 eren actives i 15 eren inactives. De les 49 persones actives 44 estaven ocupades (23 homes i 21 dones) i 5 estaven aturades (2 homes i 3 dones). De les 15 persones inactives 7 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 3 establiments que hi havia el 2007, 2 eren d'empreses de comerç i reparació d'automòbils i 1 d'una empresa de serveis.
L'any 2000 a Chavaignes hi havia 7 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Chavaignes a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Chavaignes a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.