OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Central tèrmica de Sagunt

La Central tèrmica de Sagunt és una instal·lació de tipus termoelèctric de cicle combinat. Funciona amb gas natural o fuel. Ubicada en l'àrea industrial del Port de Sagunt (Camp de Morvedre).

## Projecte i construcció

El Projecte de la Central de Sagunt va ser redactat per l'empresa Siemens AG i va ser executat per l'empresa catalana Carbonell-Figueras SA, amb direcció d'obra per Siemens AG.
En el projecte de la Central presentat el 2001 a la premsa, preveia un cost de construcció i posada en funcionament de 471,7 milions d'euros. La potència màxima proporcionada és de 1.200 MW (megawatts). Les obres de construcció van tenir l'interval temporal: setembre 2.005 – març 2.007

## Posada en marxa i operació

La posada en marxa de cadascun dels tres grups generadors va ser esgraonada. La primera inicià l'activitat l'agost de 2007, la segona l'octubre de 2007 i la tercera desembre de 2007. El cost final va ascendir a 478 milions d'euros. La tèrmica de Sagunt està operada íntegrament per la seva propietària, l'empresa Gas Natural Fenosa.

## Característiques tècniques

* Turbina de gas: Siemens V94-3A
* Turbina de vapor: Siemens HE
* Rendiment energètic: 57,4%
* Refrigeració en circuit tancat amb aigua de mar mitjançant torres de refrigeració de circulació forçada.
Consum anyal de gas: 14.000 GWh (mesura de l'energia que proporciona el total de gas).
L'energia elèctrica produïda per la Central es transforma (puja la tensió elèctrica) a l'Estació de Morvedre, que connecta a la xarxa elèctrica d'alta tensió.

## Referències

* ↑ «Carbonell-Figueras. Obres executades.». Carbonell-Figueras SA. [Consulta: 11 gener 2018].
* ↑ «La futura central térmica de Sagunto quemará fuel cuando falte gas» (en castellà). El País digital - Comunitat Valenciana, 27-03-2001. [Consulta: 11 gener 2018].
* ↑ «La central de ciclo combinado de Sagunto abastece a casi un millón de hogares en 2008» (en castellà). Las Provincias - Diari digital, 17-01-2009. [Consulta: 11 gener 2018].
# La estanquera de Vallecas

La estanquera de Vallecas és una pel·lícula espanyola de 1987 dirigida per Eloy de la Iglesia. Basada en l'obra teatral homònima de José Luis Alonso de Santos es tracta d'una de les pel·lícules més populars i recordades del director basc.

## Sinopsi

Leandro (José Luis Gómez), un paleta en atur, i Tocho (José Luis Manzano), un xaval amic seu, entren en un estanc del barri madrileny de Vallecas amb intenció de perpetrar un atracament sense tenir els coneixements, experiència ni perícia adequada. La inesperada reacció de la senyora Justa (Emma Penella), propietària de l'estanc, que es troba a l'interior al costat de la seva neboda Ángeles (Maribel Verdú) frustra l'atracament. Els veïns del barri, en l'exterior, en adonar-se del que succeeix criden i amenacen als assaltants als qui no els queda més remei que atracar la porta del local. Alertada pels veïns arriba la policia i, després de desallotjar la plaça, aquesta pren posicions tot esperant esdeveniments. A l'interior de l'estanc l'enfrontament entre els dos amics i els seus "ostatges", la estanquera i la seva neboda, va relaxant-se. Una incipient simpatia sorgeix entre ells mentre en l'exterior la tensió va en augment.

## Repartiment

* José Luis Gómez - Leandro
* José Luis Manzano - Tocho
* Emma Penella - Doña Justa
* Maribel Verdú - Ángeles
* Fernando Guillén - Maldonado
* Jesús Puente - El Comissari
* Antonio Gamero - El Sergent
* Antonio Iranzo - Don Julián
* Tina Sainz - Cunyada
* José Luis Fernández "Pirri" - Veí jove al balcó
* Simón Andreu - Governador

## Banda Sonora

La pel·lícula inclou el passodoble Suspiros de españa interpretat per Lolita Sevilla i el tema Vallecas compost per l'actor i músic Patxi Andion.

## Referències

* ↑ , <http://www.rtve.es/alacarta/videos/historia-de-nuestro-cine/historia-nuestro-cine-estanquera-vallecas/3137101/>
* ↑ «35 años después de La Estanquera de Vallecas: la crisis que no cesa - Canino» (en castellà). , 09-12-2016 [Consulta: 1r agost 2017].

## Enllaços externs

* La estanquera de Vallecas a la Revista Fotogramas
# Haplochromis sauvagei

Haplochromis sauvagei és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al llac Victòria (Àfrica oriental).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* van Oijen, M.J.P., J. Snoeks, P.H. Skelton, C. Maréchal i G.G. Teugels, 1991. Haplochromis. p. 100-184. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ferenc Mészáros

Ferenc Mészáros (hongarès: Mészáros Ferenc) (Budapest, 11 d'abril de 1950 - 9 de gener de 2023) va ser un futbolista hongarès de les dècades de 1970 i 1980 i entrenador de futbol.
Fou 29 cops internacional amb la selecció d'Hongria, amb la qual disputà la Copa del Món de futbol de 1978 i la Copa del Món de futbol de 1982.
Va ser jugador de Vasas SC, Sporting Clube de Portugal, Farense, Győri ETO i Vitória Setúbal.
Un cop retirat fou entrenador a Vasas de Budapest.

## Referències

* ↑ «Former Sporting goalkeeper Ferenc Mészáros dies aged 72» (en anglès americà), 09-01-2023. Arxivat de l'original el 2023-01-09. [Consulta: 11 gener 2023].
* 1 2 Ferenc Mészáros a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Ferenc Mészáros Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ «Profile». footballzz.co.uk. [Consulta: 28 desembre 2013].
* ↑ «Profile» (en portuguès). foradejogo.net. [Consulta: 28 desembre 2013].
# Agustí Rodas i Llimona

Agustí Rodas i Llimona, o italianitzat Agostino Rodas (Barcelona, 1816 – 10 de juliol de 1883), fou un baix i professor de cant català.

## Biografia

Fou fill de Josep Rodas i Maria Àngela Llimona.
Obtingué bon èxit amb el seu repertori d'òperes, va cantar assíduament al Liceu de Barcelona i a diversos teatres d'Itàlia.
Al Gran Teatre del Liceu va estrenar l'òpera del compositor Nicolau Manent anomenada Gualtiero di Monsonís, el dia 23 de maig de 1857, en una representació en benefici d'aquest baix operístic.
Encara molt jove va ser contractat per l'empresa del primitiu Liceu de Barcelona, en el que aconseguí un satisfactori èxit, i el 1841 passà a Milà per a continuar els seus estudis, cantant el mateix any I puritani a Pavia. Després cantà a Milà i més tard a Pàdua i Venècia; quan ja havia adquirit a Itàlia una solida reputació d'excel·lent baix, passà a Viena, tornant més tard a Itàlia on es feu aplaudir a Torí i Nàpols, i nou anys més tard tornava a Catalunya, portant a terme una lluïda campanya, primer al Liceu i després en el Teatre Principal de la ciutat comtal. Marxà altra volta a Itàlia i el 1859 se'l troba de nou a Barcelona i el 1870 a Madrid.
El 1879 la premsa va informar que havia patit un "atac cerebral" i que es trobava en estat greu. No obstant, va continuar amb la seva tasca de professor de cant.
Rodas interpretà amb gran mestressa no sols els rols de baix sinó també molts de baríton, en la major part del repertori corrent en la seva època.
Es va casar amb Josepa Anglés, de qui havia enviduat quan va morir l'any 1883, a causa d'una pneumònia.

## Referències

* ↑ «El Diluvio: diario político de avisos, noticias y decretos: No.192 (11 de julio de 1883).Ed.mañana. Pàg.14.», 11-07-1883. [Consulta: 3 abril 2019].
* 1 2 Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1883, número de registre 5162.
* ↑ «Companyia lírica italiana al Liceu». Diari de Barcelona, 1873.
* ↑ «Barcelona 26 de mayo». La Zarzuela, 01-06-1857, pàg. 6.
* ↑ «Crònica local». El Diluvio, 30-12-1879, pàg. 3.
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 51, pàg. 1176. (ISBN-84-239-4551-0)
* ↑ «Crònica local». El Diluvio, 11-07-1883, pàg. 1.
# Cava de Don Miguel

La cava de Don Miguel (o cava d'En Miquel) és un pou de neu que es troba en la cresta septentrional de la Serra de Mariola, al nord del Mas dels Arbres, a 1.050 metres d'altura, en el terme del municipi valencià de Bocairent (la Vall d'Albaida), tocant amb el d'Alfafara (el Comtat).
L'aspecte extern de la cava destaca per la presència d'un basament de vora 40 m d'amplitud reforçat amb huit contraforts, necessaris per a elevar l'altitud del depòsit, el qual, a diferència d'altres caves, no és subterrani o ho és només en part, degut al fet que el substrat calcari en dificultava l'excavació.
L'interior de la planta és circular, revestit de maçoneria i morter. En les zones inferiors s'observa la roca tallada amb senyals de les perforacions de barrinat. Té un diàmetre de 14,50 metres i una altura de 10,20 metres. La cava té tres boques d'accés situades a diferents nivells: per la més baixa al sud-est, s'accedix a la base del pou a través d'un passadís; l'accés al nivell mitjà sud-oest presenta una estança contigua o refugi amb restes d'un banc i una ximenera, el sostre voltat de la qual apareix mig afonat; la superior (NW), és una estança voltada de planta atrompetada.
Dos de les portes són d'arc deprimit convex i la del nivell mitjà amb llinda plana formada per una sola peça. El sostre és voltat. Les restes de la coberta permeten distingir l'inici d'una falsa volta amb un aparell de lloses pedra i morter.
A 130 metres de la cava, en direcció sud, hi ha un aljub que aprofitaria per a arreplegar les aigües del desgel del depòsit.
En un carreu exterior es pot llegir part d'una inscripció on s'aprecia «…de…1780 / l'Any 1792». Segons fonts documentades, es va construir en la primera mitat del segle xvii per la ciutat de Xàtiva.
Es pot accedir a la cava únicament a peu, a través del sender de petit recorregut PR-CV 370.

## Referències

* ↑ Membrado Tena, Joan Carles. La Universitat de València i els seus entorns (en valencià). Universitat de València, p. 279. ISBN 978-84-9133-034-9.
* ↑ «Cava d'En Miquel». Associació Serra Mariola. [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ «Les Caves en la Serra de Mariola». ajuntament de Bocairent.

## Enllaços externs

* «Sender PR-CV 370 Agres – Cava don Miguel». Federació d'Esports de Muntanya i Escalada de la Comunitat Valenciana.
# Hanni Ossott

Hanni Ossott (Caracas, 14 de febrer de 1946 - 31 de desembre de 2002) poeta, traductora, crítica i professora veneçolana. Es va llicenciar a la Universidad Central de Venezuela, d'on també va ser professora de l'Escola de Lletres. Va traduir obres del Rilke o de l'Emily Dickinson.

## Bibliografia

* Hasta que llegue el día y huyan las sombras (1983)
* El reino donde la noche se abre (1986)
* Plegarias y penumbras (1986)
* Cielo, tu arco grande (1989)
* Casa de agua y de sombras (1992)
* El circo roto (1993).

## Premis

* Premio José Antonio Ramos Sucre.
* Premio Lazo Martí.
# Usclats d'Erau

Usclats d'Erau (en francès Usclas-d'Hérault) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Festival Internacional de Cinema Independent d'Elx

El Festival Internacional de Cinema Independent d'Elx és una trobada cultural que se celebra a la ciutat d'Elx (Baix Vinalopó, País Valencià) on s'exposen els millors curtmetratges realitzats durant l'any anterior de l'esfera nacional i internacional. Les projeccions són a l'aire lliure i es desenvolupen simultàniament en l'Hort del Xocolater, un hort del palmerar històric de la ciutat i en una de les platges il·licitanes d'Arenals del Sol.
Celebrat per primera vegada en 1978, és un dels festivals de curtmetratges amb més prestigi i antiguitat del país i, no en va, ha rebut en l'edició de 2007 més de 700 curts a concurs, de més de quaranta països i els cinc continents, dels quals se n'han seleccionat 93 per a la seua projecció en l'hort del Xocolater. Està patrocinat des dels seus inicis per la Caixa Mediterrani.

## Referències

* ↑ «El Festival de Cine de Elche anuncia su programación oficial». [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ «[https://web.archive.org/web/20200325153141/https://www.festivalcineelx.es/ -Ponemos en marcha la máquina de sueños. Bienvenidos a la 43ª edición del FICIE –]» (en castellà). FICIE. Arxivat de l'original el 2020-03-25. [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «El Festival de Cine Independiente de Elche seleccionará dos cortos para los Goya» (en castellà). [Consulta: 30 abril 2020].
# Abrir puertas y ventanas

Abrir puertas y ventanas és una pel·lícula coproduïda per Argentina, els Països Baixos i Suïssa, dirigida per Milagros Mumenthaler, estrenada l'any 2011 al Festival de Locarno.

## Argument

Buenos Aires. En el marc d'una casa familiar, l'observació de les relacions entre tres joves germanes que, després de la mort de l'àvia, han, des d'aleshores, d'assumir les seves responsabilitats. El pas de l'adolescència a l'edat adulta.

## Repartiment

* María Canale: Marina
* Martina Juncadella: Sofia
* Ailín Salas: Violeta
* Julián Tello: Francisco

## Premis i nominacions

* Léopard d'or al 64è Festival de Locarno 2011
* Premi d'interpretació femenina al Festival de Locarno 2011 per a María Canale
* Premi a la millor pel·lícula al Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata el 2011.

## Al voltant de la pel·lícula

Però, és sempre a la casa familiar que s'opera la maduració i el canvi cap a l'edat adulta de tres adolescents en cerca de la seva pròpia identitat. La casa «és la representació metafòrica de l'àvia defallida de la qual la presència freqüenta encara els llocs».
«Tot el film se situa a l'estada familiar que funciona com un quart personatge. Volia que l'espectador, veient aquestes tres joves en un decorat que no els representa, sentis, des del començament, la falta d'alguna cosa », va dir Milagros Mumenthaler.
D'aquí la necessitat —com el suggereix el títol original– d'una obertura cap al món exterior. « Sortir de la sala, del marc, de la pantalla », conclou Marianne Fernandez. Milagros Mumenthaler descobreix això:
«El títol és una frase treta d'una obra de Federico García Lorca, La Casa de Bernarda Alba. Estava a punt de presenciar la representació i sento Bernarda dir :obriu les portes i les finestres. A continuació he pensat que això havia de ser el títol del meu film. Estimava aquesta idea d'inici, són joves que tenen tota una vida davant d'elles. »

## Referències

* ↑ «Abrir puertas y ventanas». Allociné.
* ↑ 26º Festival al lloc del Festival
* ↑ (blog Olivier Père, 17/07/2012)
* ↑ Entrevista amb Nicolas Bardot, FilmDeCulte, juliol 2012.
* ↑ a critikat.com, 18/07/2012.
* ↑ Entrevista amb N. Bardot.
# Birecik

Birecik (en arameu Birtha, en grec: Βίρθα Birha, després Macedonòpolis o Makedonopolis; llatí: Birtha; àrab; al-Bīrā البيرا; kurd Bêrecûg és una ciutat de la província de Şanlıurfa a Turquia, a la vora de l'Eufrates, que a partir d'aquest punt és navegable, després d'unes cascades.
Un pont de vaixells existia ja en època selèucida, amb una fortalesa que protegia el pas entre Zeugma a la riba dreta, fins a Birtha, sota els selèucides Apamea, a la riba esquerra. El pont va existir fins al segle xv. Birtha depenia inicialment de Zeugma però aquesta va desaparèixer mentre Birtha es va mantenir mercès a la seva fortalesa.
El 1099 va quedar en possessió del comtat d'Edessa, però després de la conquesta de la capital del comtat el 1144 els croats la van evacuar unc cins anys més tard, i la van deixar a mans dels romans d'Orient que poc després la van perdre davant l'emir ortúquida de Mardin. Apareix com a fortalesa i ciutat destacada vers el segle xiii quan era una possessió dels mamelucs contra els mongols. Sota el sultà Kaiy Bay la van defensar dels atacs dels Ak Koyunlu d'Uzun Hasan; Kait Bay hi va estar el 1477/1478 i les fortificacions foren reforçades el 1482. Hi ha inscripcions àrabs del temps dels mamelucs entre 1277 i 1483. El 1516 va caure en mans dels otomans i inclosa al sandjak d'Urfa que era al seu torn part de l'eyalat d'Alep. Els otomans hi van tenir un petit arsenal per la seva flota fluvial de l'Eufrates. Ibrahim Paixà d'Egipte hi va obtenir una victòria sobre els turcs força prop, a Nisibe, el 24 de juny de 1839. La seva població el 1945 era de 10.800 habitants.

## Referències

* ↑ «Birecik». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ William Smith, Dictionary of Greek and Roman Geography (1854)
# Partula guamensis

Partula guamensis és una espècie de gastròpode eupulmonat terrestre de la família Partulidae.

## Hàbitat

És terrestre.

## Distribució geogràfica

És un endemisme de la Micronèsia.

## Referències

* 1 2 O'Foighil, D. (2012). "Partula guamensis." 2012 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2012. [Consulta: 6 abril 2023]
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)

## Bibliografia

* Baillie, J. i Groombridge, B., 1996. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 1996. UICN, Gland, Suïssa.
* Groombridge, B. (ed.), 1994. 1994 IUCN Red List of Threatened Animals. UICN, Gland, Suïssa.

## Enllaços externs

* Specimen Search of the Malacology Collection at the Academy of Natural Sciences, Filadèlfia (anglès)
* A Blueprint for Conserving the Biodiversity of the Federated States of Micronesia (anglès)
# La fièvre monte à El Pao

La fièvre monte à El Pao és una pel·lícula franco-mexicana dirigida per Luis Buñuel Portolés, estrenada el 1959.

## Argument

Sota una dictadura d'Amèrica Central, el governador d'una illa on són enviats els presos polítics i els comuns, és assassinat en ple discurs. Ramón Vázquez, el seu secretari, d'idees liberals, el reemplaça temporalment. La dictadura, que desitja castigar el crim de manera exemplar, envia sobre el terreny un equip especial dirigit per Alejandro Gual. Aquest va ser un pretendent refusat d'Inés Rojas, la dona del governador, avui amant del seu secretari. Gual redacta un fals informe per implicar Vázquez, i forçar Rojas a cedir a les seves pretensions.

## Repartiment

* Gérard Philipe: Ramón Vázquez
* María Félix: Inés Rojas
* Jean Servais: Alejandro Gual
* Miguel Ángel Ferriz: El Governador Mariano Vargas
* Raúl Dantés: Tinent García
* Domingo Soler: Professor Juan Cárdenas
* Víctor Junco: Indarte

## Referències

* ↑ «La fièvre monte à El Pao». The New York Times.
# Henry Bence Jones

Henry Bence Jones (31 de desembre de 1813 - 20 d'abril de 1873), va ser un metge i químic anglès, nascut a Thorington Hall, Suffolk, fill d'un oficial de la Guàrdia de Dragons.
Va ser educat a Harrow i en el Trinity College de Cambridge. Posteriorment va estudiar medicina a l'Hospital St. George, i química en el University College de Londres. El 1841 se'n va anar a la Universitat de Giessen a Alemanya per treballar amb Justus von Liebig.
A més de convertir-se en membre i posteriorment censor sènior del Real col·legi de metges, i membre de la Royal Society, va exercir el càrrec de secretari de la Royal Institution durant molts anys. En 1846 va ser nomenat facultatiu de l'Hospital St George. Va morir a Londres el 20 d'abril de 1853.
Bence Jones va ser una reconeguda autoritat en malalties de l'estómac i els ronyons. Va escriure, a més de diversos llibres científics, diversos articles en publicacions científiques, com The Life and Letters of Faraday (1870). És especialment reconegut per la troballa d'una proteïna descoberta en l'orina de pacients de determinades malalties hematològiques i que porta el seu nom en honor del seu descobridor.

## Vegeu també

* Proteïna de Bence Jones

## Bibliografia

* Breu biografia del Dictionary of National Biography (1892)
* Rosenfeld L(1987). «Henry Bence Jones (1813-1873): the best "chemical doctor" in London» (PDF). Clin. Chem. 33 (9): 1687-92. PMID: 3304718.
# Agustín Argüelles Álvarez

Agustín Argüelles Álvarez (Ribadesella, Astúries el 28 d'agost del 1776 - Madrid, 27 de març del 1844). Fou advocat, polític del moviment lliberal espanyol i diputat i diplomàtic. Passà a la història amb els malnoms de: El Divino Argüelles i Arístides espanyol. També fou tutor de la reina Isabel II d'Espanya.
Era fill d'una bona família d'ascendència aristocràtica, establerta a Ribadesella, a la costa asturiana. De molt jove treballà com a secretari del bisbe de Barcelona, Monsenyor Pere Díaz Valdés.
Va estudiar a la universitat d'Oviedo (Asturies). S'establí a Madrid en 1800. Fou diputat per Oviedo a les Corts de Cadis. Participà en l'aprovació de les lleis com la llibertat d'impremta (premsa) i l'abolició del torment.
També destacà en la redacció del preàmbul de la primera constitució espanyola (1812), a la que anomenaven "La Pepa". No tardaria que el rei Ferran VII l'enviès a la presó quan el monarca instaurà l'absolutisme. El desembre de 1814 el rei ordenà el trasllat d'Argüelles a Alcúdia, (Mallorca), on restarà des de 1815 fins a 1820.
Fou ministre de Governació durant el trienni liberal (1820-1823), però va dimitir per desavinences amb el rei i marxà a Anglaterra, on treballà com a bibliotecari de lord Holland. A la mort de Ferran VII fou escollit procurador a les Corts de l'Estatut Reial i un dels redactors de la Constitució de 1837. En 1841 fou nomenat president del Congrés. Entre 1841 i 1843 Argüelles fou tutor de la reina Isabel II d'Espanya per desig de les Corts.
Destacà de la seva personalitat la improvisió, intel·ligència i la gran facilitat de paraula.

## Obres

* Catilinaria contra los reyes, papas, obispos, la Inquisición, etc. (Editorial Filadelfia, 1824)
* Apéndice de una sentencia pronunciada el 11 de mayo de 1825.
* Audiencia de Sevilla contra 63 diputados (Londres 1834)
* Exámen histórico de la reforma constitucional (Londres 1835)
* Discurso -20 de juliol de 1841- sobre la venta de los bienes del clero (Madrid 1841).

## Referències

* ↑ Ramos Argüelles, Antonio. Agustín Argüelles (1776-1844): padre del constitucionalismo español (en castellà). vol.1. Atlas, 1990, p. 32-33. ISBN 8436310802.
* ↑ Biografia al Congrés dels Diputats
# Federació d'Emirats Àrabs del Sud

La Federació d'Emirats Àrabs del Sud (àrab: اتحاد إمارات الجنوب العربي, Ittiḥād Imārāt al-Janūb al-ʿArabī, ‘Unió d'Emirats del Sud Àrab’) fou una entitat neocolonial britànica destinada a substituir el protectorat Occidental d'Aden. Fou creada l'11 de febrer de 1959 amb sis estats.

## Estats fundadors

* Emirat hashimita de Beihan
* Emirat amiri de Dhala
* Sultanat awdhali de Zarah
* Sultanat fadli de Zinjibar
* Sultanat yafi de Jaar (Baix Yafa)
* Sultanat awlaqi de Nisab (Alt Awlaqi)

## Noves incorporacions

L'octubre de 1959 s'hi va afegir el soldanat abdali de Lahej, i el febrer de 1960 s'hi van adherir dos estats més:
* Sultanat awlaqi d'Ahwar (Baix Awlaqi)
* Estat de Dathina

## Fi

La Federació va canviar el seu nom el 4 d'abril de 1962 a Federació d'Aràbia del Sud.
# Mill en Sint Hubert

Mill en Sint Hubert és un municipi de la província del Brabant del Nord, al sud dels Països Baixos. L'1 de gener del 2009 tenia 11.044 habitants repartits sobre una superfície de 53,08 km² (dels quals 0,91 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb Landerd, Grave i Cuijk i al sud amb Uden i Sint Anthonis.

## Centres de població

Mill, Langenboom, Sint Hubert i Wilbertoord.

## Ajuntament

* CDA 4 regidors
* Algemeen Belang 4 regidors
* VierKernenPartij 3 regidors
* PvdA 2 regidors
* Dorpslijst Langenboom 2 regidors

## Enllaços externs

* www.gemeente-mill.nl
# Serra de Palles

La Serra de Palles és una serra interna del municipi de Conca de Dalt, antigament del d'Hortoneda de la Conca, situada a la part nord i de llevant de l'antic terme. És, de fet, un contrafort de la Serra de Boumort.
El punt d'inici, al nord-oest, és l'Era de Penalta, de 1.658,8 m. alt., des d'on va ascendint cap al sud-est, fins a enllaçar amb la mateixa Serra de Boumort, a l'alçada de 1.836,1 m.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya