OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantó de Rosan

El cantó de Rosan és un cantó francès del departament dels Alts Alps, situat al districte de Gap. Té 9 municipis i el cap és Rosan.

## Municipis

* Bruis
* Chanossa
* Montjai
* Moidans
* Ribeiret
* Rosan
* Sant Andreu de Rosans
* Santa Maria
* Sorbiers

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1961-1992 | Raymond Hugues | SFIO, després PS |
| 1992-2004 | Frédéric Pinet | UDF |
| 2004-2011 | Nicolas Rosin | PS |
| 2011- | Gérard Tenoux | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 924 | 1.178 | 1.095 | 1.079 | 1.083 | 1.087 | 1.113 |
# Carcastillo

Carcastillo és un municipi de Navarra, a la comarca de Ribera Arga-Aragón, dins la merindad de Tudela. Limita amb Murillo el Fruto, Gallipienzo i Cáseda al nord; Sos del Rey Católico (Aragó) i Sádaba (Aragó) a l'est; al sud, les Bardenas Reales i Mélida, i a l'oest, Santacara.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 844 | 827 | 822 | 814 | 791 | 785 | 754 | 762 | 762 | 766 | 785 |
| Fonts: Carcastillo i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||
# Carrutxa

Carrutxa és una associació cultural nascuda el 1980 a Reus dedicada a la recerca i la difusió del patrimoni etnològic i de les manifestacions de la cultura popular principalment al Baix Camp i al Priorat. Per a dur a terme el seu objectiu organitza jornades, estudis, i la publicació de llibres. S'oposà activament a l'Ordenança de Civisme de Reus el 2014 en considerar que tenia greus problemes d'interpretació i discriminava els actes associatius i festius al carrer. També criticà el consistori tarragoní en considerar un espectacle l'estudi de la mòmia del general Prim.

## Referències

* ↑ «Carrutxa fa 30 anys». Vilaweb, 01-07-2010 [Consulta: 30 juliol 2014].
* ↑ «Carrutxa parla de festa». Reusdigital, 31-05-2014 [Consulta: 30 juliol 2014].
* ↑ Borbonès, Natàlia «Bestiari fantàstic i arquitectònic». El Punt Avui, 03-01-2010 [Consulta: 30 juliol 2014].
* ↑ Borbonès, Natàlia «Carrutxa impulsa la presentació de quatre llibres aquest Sant Jordi». El Punt Avui, 11-04-2010 [Consulta: 30 juliol 2014].
* ↑ «Carrutxa crea un grupo de trabajo contrario a la ordenanza de civismo». Diari de Tarragona, 27-02-2014 [Consulta: 30 juliol 2014]. Arxivat 8 August 2014$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 30 juliol 2014].
* ↑ «Carrutxa lamenta que l'Ajuntament hagi optat per l'espectacle mediàtic amb l'estudi de Prim». La Revista de Reus, 03-10-2012 [Consulta: 30 juliol 2014]. Arxivat 19 August 2022$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* trentè aniversari
* Pàgina web de l'associació
# Caos tranquil

Caos tranquil (títol original en italià: Caos calmo) és una pel·lícula italiana dirigida per Antonio Luigi Grimaldi, estrenada l'any 2008. Ha estat doblada al català.

## Argument

Ha passat el temps i, després de la mort en el passat de la seva dona, Pietro, una alta executiva d'una empresa audiovisual, sent una estranya barreja de caos i calma alhora. Però no ha trobat la pau interior des que Lara va morir, de forma inesperada, un dia d'estiu en la qual ell no era a casa. Pietro porta la seva filla Claudia al col·legi i, durant dies, es queda al cotxe assegut, esperant, observant la gent.

## Repartiment

* Nanni Moretti: Pietro Paladini
* Valeria Golino: Marta
* Alessandro Gassman: Carlo Paladini
* Isabella Ferrari: Eleonora Simoncini
* Silvio Orlando: Samuele
* Blu Di Martino: Claudia Paladini
* Hippolyte Girardot: Jean-Claude
* Roberto Nobile: Taramanni
* Alba Rohrwacher: Annalisa
* Manuela Morabito: Maria Grazia
* Kasia Smutniak: Jolanda
* Beatrice Bruschi: Benedetta
* Sara D'Amico: Francesca
* Babak Karimi: Mario
* Tatiana Lepore: Mamma di Matteo
* Roman Polanski: Steiner

## Referències

* ↑ «Caos tranquil». Ésadir.cat. [Consulta: 24 maig 2022].
# Carretera de Tor

La Carretera de Tor és una pista particular d'ús restringit, propietat de la Comunitat de Copropietaris de la Muntanya de Tor, del terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà.
Té l'origen al nord de la vila d'Alins, on enllaça amb la carretera L-510. En surt cap a llevant i, fent nombroses girades a causa de l'alçada que ha de guanyar, de l'accidentat de l'orografia del lloc i dels revolts que forma la vall de la Noguera de Tor, que va resseguint majoritàriament per l'esquerra del riu, mena al poble de Tor en 11,8 quilòmetres. Del seu punt quilomètric 4,8 surt el trencall que, cap al nord, mena al poble de Norís en poc menys d'un quilòmetre. A partir de Tor té continuïtat per una pista de muntanya, també denominada Carretera de Tor cap a Andorra. En el darrer tram enllaça amb la Carretera de Pal, que mena al poble andorrà de Pal a través del Port de Cabús, en territori andorrà la carretera rep el nom de CG-4.
En els seus 11,8 quilòmetres de recorregut puja 404,3 m.

## Referències

* ↑ Tort, Marta; Lluch, Guillem. «La millora de la carretera entre Alins i Andorra, pendent del finançament i de l'entesa amb Tor». Ara. [Consulta: 17 octubre 2021].

## Enllaços externs

* La Carretera de Tor en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Carretera de la Coma

La Carretera de la Coma és una pista rural recentment (2009) asfaltada del terme municipal de Monistrol de Calders, a la comarca del Moianès.
Arrenca del Collet, al poble mateix de Monistrol de Calders, des d'on surt cap al nord deixant a la dreta els Pins del Feliu, i seguint a grans trets de forma paral·lela pel costat de llevant a la Golarda. Al cap de poc de deixar enrere el poble, troba a llevant de la carretera el Cementiri Municipal i a ponent, el Camp del Collet i tota una sèrie d'instal·lacions que no entraren mai en funcionament de l'empresa de jardineria que s'establí en aquest lloc. Deixa a ponent el Camp de Cardona i la resclosa de la Païssa, travessa el torrent de Colljovà, que procedeix del nord-est, i en l'inici de la pujada del Trull troba l'arrencada, cap al nord-oest, del Camí del Trull.
Després d'un tram de pujada, forta en alguns moments, arriba a Coll Girant, on hi havia les instal·lacions de tria i serra de la veïna Pedrera de Coll Girant, que queda damunt i al nord-est. Poc després, en un lloc on la carretera ha guanyat una notable alçada damunt de la Golarda, deixa a ponent, i a sota, els impressionants Gorgs Blaus. La carretera va fent girades, tot el seu recorregut, per tal d'adaptar-se al terreny accidentat que travessa, i, deixant a llevant la Baga de la Coma, travessa la Golarda. Des d'aquest lloc segueix de forma paral·lela a llevant el curs del torrent de la Baga Cerdana. Després d'una pujada on deixa sota i a ponent la Font Fresca, arriba a la Coma, deixant, just en arribar-hi, l'Estació de la Coma a llevant.

## Bibliografia

* ERILL I PINYOT, Gustau, GUAL I PURTÍ, Jordi (fotografies) i MANENT I ORISTRELL, Llibert (cartografia). Monistrol de Calders: El poble dels pagesos enginyers. Moià-Monistrol de Calders: Gràfiques Ister. Ajuntament de Monistrol de Calders, 2006. (Col·lecció Pedra i aigua, 1). DL. B-54.339/2006.
# Àngela Mármol

Àngela Mármol (Girona, 19 de juny de 2002) és una influenciadora catalana, molt popular a les xarxes socials com Instagram, TikTok o YouTube, que superen el milió de seguidors. És considerada una de les influenciadores adolescents de referència a Catalunya. El novembre de 2019 va publicar el llibre Sonríe aunque te cueste ('Somriu encara que et costi'), on narra la seva experiència com a víctima d'assetjament escolar.

## Referències

* ↑ Carceller Escuder, Rosanna. «De víctima del ‘bullying’ a un milió de seguidors a Instagram: la història de la gironina Àngela Mármol». RAC1, 18-11-2019. [Consulta: 19 desembre 2019].
* ↑ «Àngela Mármol, la catalana que ha passat de víctima de bullying a influencer d'èxit». Diari de Girona, 01-11-2019. [Consulta: 19 desembre 2019].
* ↑ TV3. «Àngela Màrmol», 06-07-2023. [Consulta: 7 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Àngela Mármol a AdolescentsiCat
# Capella de Sant Amanç (Sant Feliu de Guíxols)

La Capella de Sant Amanç és un edifici religiós barroc del municipi de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà) que està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una capella de reduïdes dimensions als afores de Sant Feliu. Petita construcció d'una sola nau amb planta rectangular i absis poligonal de més baixa alçada. Les parets gruixudes estan aguantades per contraforts laterals, no havent-hi cap obertura fora les de la façana. Aquesta té l'entrada emmarcada per un arc de mig punt adovellat i a cada banda una finestra rectangular de pedra (actualment només queda la del costat esquerre). Sobre la porta hi ha un rosetó de petites dimensions en forma circular i més amunt un campanar de paret o d'espadanya (on hauria d'haver-hi la campana) d'arc de mig punt amb frontó triangular. Està feta amb pedres regulars, no gaire polides, les cantonades estan reforçades amb pedres escairades molt més polides. Algunes parts de l'edifici conserven l'arrebossat. Ha perdut totalment la coberta.

## Història

En el mateix lloc hi ha documentada l'existència d'una anterior capella o ermita que s'hauria aixecat entre els segles IV i XIII; en un document de l'any 1063 se cita el sitjar (magatzem de collites construïdes al voltant d'una església) de Sant Amanç. Havia format part de les propietats del Monestir de Sant Feliu de Guíxols.
L'edifici actual fou beneït l'any 1649, en temps de l'abat Tarrats.
A finals de l'any 2005 s'inicià la restauració de l'edifici, obres que van finalitzar el novembre del 2009.

## Referències

* ↑ «Capella de Sant Amanç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
* 1 2 «Inauguració de la restauració de l'ermita de Sant Amanç». Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 2 novembre 2012].
# Casa Josep Urgell

La Casa Josep Urgell és un edifici de Sitges (Garraf) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos amb coberta de pedra a dues vessants. A la planta baixa hi ha dues obertures; nua d'elles, la d'accés, és d'arc deprimit còncau, i l'altra és una finestra d'arc escarser, separades per bandes de maó. L'edifici és corona amb una petita cornisa.
El conjunt es troba arrebossat i pintat, si bé a la planta baixa hi ha un sòcol de pedra vista.

## Història

Segons consta a l'Arxiu Històric Municipal de Sitges, el propietari de la finca, Josep Urgell, Va demanar permís a l'Ajuntament per tal de construir la casa el 29 de gener de 1912. Els plànols realitzats el mateix mes, porten la signatura de l'arquitecte, però aquesta resulta del tot il·legible. L'autorització va ser atorgada el 30 de gener de 1912.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Josep Urgell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Castell de Raïmat

Castell de Raïmat, o Castell de Raymat és un edifici de Raimat, al municipi de Lleida, declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Sobre un turó que domina les terres de Raïmat es troba aquest edifici de planta rectangular amb una torre circular en una cantonada. Consta de planta baixa i dos pisos. A la façana principal s'obren tres obertures: a un costat hi ha una porta d'arc de mig punt adovellada i al centre i l'altre costat dues grans finestres d'arc pla. Als pisos superiors s'obren 3 finestres per pis en els mateixos eixos que les obertures de la planta baixa. La teulada és a quatre vessants i d'una cantonada, en diagonal amb la torre, s'alça una petita torre quadrangular d'un pis més. A la façana posterior hi ha una construcció annexa de planta baixa i un pis.

## Història

El castell d'origen àrab de Raïmat fou atorgat a Guerau de Jorba (cavaller que acompanyà Ramon Berenguer IV). La primera referència n'és del 1157. Posteriorment, passà a la Pia Almoina de la Seu de Lleida. Després de la desamortització, el lloc de Raïmat s'incorporà a la ciutat de Lleida i, ja al segle xx, passà als Raventós-Codorniu. Entre 1932 i 1935 Rafael Masó va fer una intervenció, encarregada pel Jesús Raventós, que afectà la planta noble del Castell: el vestíbul, sala de pas i menjador on també hi va dissenyar la llar de foc i diversos mobles. L'edifici està en molt bon estat de conservació. L'actual propietària és l'Elena de Carandini Raventós, 16a generació dels Raventós- Codorniu.

## Referències

* 1 2 3 «Castell de Raïmat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].

## Enllaços externs

* Castellderaymat.com
* «Castell de Raïmat». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià.
* Castell de Raimat a la Fundació Rafael Masó.
# Casa Enric Cera

La Casa Enric Cera és una obra historicista de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La Casa Enric Cera està ubicada a l'illa del districte de Gràcia delimitada pels carrers Verdi, Perla, Torrijos i Or. Es tracta d'un edifici, projectat com a residència unifamiliar, que disposa de dues façanes exteriors afrontades al carrer Torrijos i Or. L'accés principal és per aquest carrer.
L'edifici es configura amb un cos principal exterior en forma de L, seguint l'orientació dels carrers, complementat per un cos rectangular interior i un pati tancat que originàriament deuria tenir sortida al carrer Torrijos.
L'estructura en alçat del cos exterior comprèn semisoterrani, tres plantes pis i coberta d'un sol aiguavés. Els angles que donen al carrer Torrijos presenten dues torres miradors amb una planta més, coronades per sengles pinacles piramidals recoberts per escates de pissarra.
La façana encarada al carrer Or no respon a un eix axial, disposa d'una torre mirador a la cantonada i el portal d'accés desplaçat vers la mitgera. La façana del carrer Torrijos és de composició simètrica i flanquejada per dos torres miradors, un dels quals és la torre de la façana al carrer Or. Les plantes són de gran alçada i estan diferenciades per impostes en les línies dels forjats.
El parament del sòcol és de pedra natural amb obertures rectangulars tancades per reixes de ferro forjat. La resta es caracteritza per un revestiment estucat on es dibuixa un fals carreuat. La decoració general de les obertures és de formes goticitzants molt poc estrictes i protegides per ampits de pedra artificial foradada. Les persianes són de llibret de fusta i les baranes dels balcons amb voladís són de ferro forjat. La darrera planta disposa d'una galeria d'arcs rebaixats. L'edifici està coronat per una potent ràfec on, a les mènsules que el suporten, apareixen grotescs caps humans i animals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Enric Cera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Enric Cera». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Casa Suanya (Manresa)

La Casa Suanya és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici d'habitatges entre mitgeres, amb dues façanes fent cantonada, de planta baixa i tres pisos. La façana principal dona al carrer Urgell, de composició regular. Obertures distribuïdes segons eixos verticals, amb disminució relativa en alçada, balcons amb llosanes i llindes treballades i baranes de forja. Els balcons del tercer pis semblen oberts posteriorment aprofitant les finestres de les golfes. Planta baixa molt reformada.
Sols resten dos portals originals, amb motllures, l'un d'ells d'accés, conté l'escala a un costat i al fons dona al pati del darrere. Coberta de teula.

## Referències

* 1 2 «Casa Suanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
# Castia gilos

El Castia gilos és una obra escrita en occità atribuïda al trobador català Ramon Vidal de Besalú. La narració comença quan un joglar entra a la cort del rei Alfons VIII de Castella i li explica unes noves que Ramon Vidal de Besalú converteix en un poema. Dona el seu nom al topos de castia gilos que també tenen el Roman de Flamenca i Las novas del papagay.

## Argument

Els personatges centrals de les noves explicades dins de la narració són 3:
* Alfons de Barbastre
* Elvira (muller d'Alfons)
* Bascol de Cotanda
La història que es desenvolupa entre els tres personatges és la següent: els lausengiers d'Alfons de Barbastre li comuniquen que la seva muller li és infidel amb el seu millor cavaller, Bascol de Cotanda. Alfons, desconcertat i aconsellat pels lausengiers decideix fer creure a la seva dona que se'n va a una guerra, tot i que el pretén en realitat és tornar a la nit i comprovar ell mateix si la dona li és fidel. A la nit, Alfons truca la porta d'Elvira dient que la ve a veure el seu amant, Bascol. Elvira que sospitava que el seu marit la posava a prova, decidí deixar-lo entrar i enmig de la foscor començà a apallissar-lo dient-li que ella era una dona casada i que el faria penjar per voler aprofitar-se d'ella; finalment tanca el seu propi marit a l'habitació i se'n va a buscar Bascol de Cotanda, el qual sempre havia estat enamorat de l'esposa del seu senyor. Elvira, per venjar-se, decideix passar la nit amb ell, mentre el seu marit resta tancat a l'habitació. L'endemà l'embolic és resolt i Alfons no s'assabenta mai del que la seva dona havia fet.
L'autor de la història vol advertir als cortesos sobre el vici de la gelosia (actitud psicològica que desfà completament el sistema amorós en què es basa l'ètica cortesana). Per tant, aquesta obra es podria considerar una burla de la tradició cortesa.

## Referències

* ↑ «Castia gilos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Castia gilos en la Enciclopedia británica». Arxivat de l'original el 2007-11-12. [Consulta: 28 agost 2016].
* ↑ F. R. P. Akehurst, Judith M. Davis. A Handbook of the Troubadours. University of California Press, 1995, p. 170.

## Enllaços externs

* Text en occità i català a xtec.cat
# Casa al carrer Canyelles, 70-74 (Roses)

La Casa al carrer Canyelles, 70-74 és un edifici situat al carrer Canyelles, número 70-74, del municipi de Roses, a la comarca catalana de l'Alt Empordà. Aquesta obra està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situat a l'est del nucli urbà de la població, a la franja costanera situada entre el mar i la carretera de Canyelles, a l'entrada de la platja de Canyelles Petites.
Es tracta d'un conjunt aïllat format per dos xalets aparellats de les mateixes característiques. Formats per diversos cossos adossats, les façanes principals es troben a peu de carretera, mentre que la resta de l'edifici està construït a un nivell inferior i a peu de platja. La planta de l'edifici està formada per un cos central rectangular i, a cada extrem, els dos habitatges, constituïts per uns cossos estructurals arrodonits que s'adapten a la franja costanera. Aquests habitatges estan formats per una planta baixa, situada al nivell de la carretera, i per una planta semisoterrada, que ocupa la part posterior de l'edifici. Les obertures presents a tots dos edificis són rectangulars i quadrades, sense cap element decoratiu a destacar. Interiorment, cada edifici està compost d'un garatge superior (situat a peu de la carretera de Canyelles), vestíbul, saló, vuit habitacions, tres banys, cuina, rebost i menjador - sala d'estar.
Exteriorment, totes les façanes es troben arrebossades i pintades de color blanc, donant un aspecte mediterrani al conjunt.

## Història

Xalets coneguts popularment com "El Submarí", amb una superfície total construïda de 150m2
en una parcel·la de 1200m2
Pelai Martínez i Paricio (Figueres 1898-1978). Arquitecte català. Titulat l'any 1920, va esdevenir l'arquitecte més jove d'Espanya. El 1925 va ser nomenat Catedràtic Auxiliar de Projectes de l'Escola de Barcelona i el 1942 en va obtenir la Càtedra. A l'Exposició Universal del 1929 va guanyar el concurs del Palau de les Arts Gràfiques i va dirigir les obres del Palau d'Agricultura.
Bona part de la seva obra la va realitzar a l'Alt i el Baix Empordà, a la Costa Brava i a la ciutat de Figueres, d'on va ser arquitecte municipal interí. També va exercir d'arquitecte municipal de la Bisbal d'Empordà durant diverses dècades. A la seva ciutat natal són remarcables l'escalinata del Parc Bosc, la Casa Cordomí/Canet a la Rambla i el monument a Pep Ventura.
A l'Arxiu Històric de Figures es conserva el fons que prové del despatx de l'arquitecte. Consta de 1069 projectes datats entre 1933 i 1976 juntament amb un fons de 160 fotografies en blanc i negre, i color.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Casa al carrer Canyelles, 70-74». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Castrofilippo

Castrofilippo (sicilià Castrufilippu) és un municipi italià, dins de la província d'Agrigent. L'any 2008 tenia 3.104 habitants. Limita amb els municipis de Canicattì, Favara, Naro i Racalmuto.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Salvatore Ippolito | Llista cívica |