OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emmen (Lucerna)

Emmen és un municipi del cantó de Lucerna (Suïssa), situat al districte de Hochdorf.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
# Endicott (Nova York)

Endicott és una població dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 13.038 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Endicott tenia 13.038 habitants, 5.996 habitatges, i 3.015 famílies. La densitat de població era de 1.603,2 habitants/km².
Dels 5.996 habitatges en un 24,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 32,4% hi vivien parelles casades, en un 13,3% dones solteres, i en un 49,7% no eren unitats familiars. En el 41,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,09 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,8% tenia menys de 18 anys, un 9,5% entre 18 i 24, un 30,6% entre 25 i 44, un 19,3% de 45 a 60 i un 18,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 26.032 $ i la renda mediana per família de 35.858 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.780 $ mentre que les dones 21.320 $. La renda per capita de la població era de 17.274 $. Entorn del 15,4% de les famílies i el 18,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Endicott». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Endicott». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Entresierras

Entresierras, també coneguda com a Alto Alagón i Las Bardas, és una comarca de la província de Salamanca (Castella i Lleó). Els seus límits no es corresponen amb una divisió administrativa, sinó amb una denominació històric-tradicional. Ocupa una superfície de 234,18 km².
Comprèn 8 municipis: Casafranca, Endrinal, Frades de la Sierra, Herguijuela, La Sierpe, Los Santos, Membribe de la Sierra i Monleón.
Limita amb el Campo de Salamanca al nord, amb Salvatierra a l'est, amb la Sierra de Béjar al sud i amb la Sierra de Francia a l'oest.

## Referències

* ↑ Llorente Maldonado, Antonio. Centro de Estudios Salmantinos. Las comarcas históricas y actuales de la provincia de Salamanca (en castellà), 1976, p. 157 [Consulta: 2 abril 2013]. «Los Santos, (...), Monleón, Endrinal se consideran serranos, según la encuesta, pero es evidente que la cosa no está clara, sobre todo por lo que respecta a Monleón i Endrinal, que yo incluiría en la comarca o subcomarca de Las Bardas, junto con la Alberguería, La Sierpe, Herguijuela del Campo, San Domingo y El Villar de Leche. Y los incluiría porque sus hábitos, modo de vida y paisaje son los mismos que encontramos en la comarca de Las Bardas o en lo que, de una manera vaga e indeterminada, se llama El Campo de la Sierra (así lo llama Lamano, sin identificar la comarca ni dar referencias que permitieran su localización). Pero la contraposición Sierra/Campo, está vigente todavía hoy en la conciencia popular, y sabemos que (...) llaman El Campo a La Huebra y al Curso Alto del Alagón, incluidas Las Bardas (...) en Pico Cervero, término de Escurial, y cuya sierra divide a la de Francia, del Campo (...) Los Santos no son propiamente Sierra pero sus habitantes se consideran serranos, y esto debe ser suficiente para encuadrar a este pueblo, aunque sus moradores no sean serranos típicos, y aunque Los Santos se halle realmente a caballo entre las comarcas de La Sierra de Francia y de La Sierra de Béjar (página 95) Pero como reliquias de los primeros tiempos, cuando los ojos asombrados de los salmantinos, que sólo conocían las llanuras (...) creyeron ver una gran sierra en el espinazo montañoso que tiene como principal eminencia a Peña Gudina, nos quedan una serie de topónimos que a mi siempre me han llamado la atención por su aparente incongruencia: Monterrubio de la Sierra, Frades de la Sierra, Cortos de la Sierra, Mora de la Sierra, Membribe de la Sierra, Frades de la Sierra, incluso, más al sur (página 52)»

## Enllaços externs

* Fitxa d'Entresierras a la web del Turisme del Regne de Lleó
# Escola d'Amsterdam

a
«Escola d'Amsterdam» té aquests significats:
* Escola d'Amsterdam (arquitectura), moviment arquitectònic.
* Escola d'Amsterdam (sociologia), anàlisi marxista transnacional.
# Escut d'Hèracles

L'escut d'Hèracles (Ἀσπὶς Ἡρακλέους, Aspis Hêrakleous) és un poema èpic grec atribuït a Hesíode.
L'argument és l'expedició d'Hèracles i Iolau contra Cicne, el fill d'Ares i presenta una minuciosa descripció de l'escut d'Hèracles fet per Hefest (a l'estil de la que es fa a La Ilíada de l'escut d'Aquil·les). L'obra, en 481 hexàmetres, imita l'estil homèric i des de l'antiguitat va ser atribuïda a Hesíode, tot i que actualment es pensa que és un segle posterior.

## Referències

* ↑ Janko, R. «The Shield of Heracles and the Legend of Cycnus» (en anglès). The Classical Quarterly, 36, 1986, pàg. 39 [Consulta: 14 febrer 2015].

## Enllaços externs

* The Shield of Heracles. Text electrònic (traducció anglesa de Hugh G. Evelyn-White, 1914)
* Richard Lattimore, Hesiod: The Works and Days, Theogony, and the Shield of Heracles (Ann Arbor) 1970.
* Apostolos Athanassakis, Hesiod: Theogony, Works and Days and The Shield of Heracles (1983) Traducció anglesa, introducció i comentaris.
# Epidexipteryx hui

Epidexipteryx hui és el nom informal d'un gènere de dinosaure teròpode maniraptor que va viure a la fi del període Juràssic o a principis del Cretaci, en el que és avui el Jaç Daohugou, Mongòlia Interior, Xina, però encara no ha estat formalment descrit i es considera nomen nudum. El fòssil es troba a la col·lecció de l'Institut de Paleontologia de Vertebrats i Paleoantropologia de Pequín, catalogat amb el número IVPP V 15471. L'1 d'octubre de 2008, es va donar a conèixer un manuscrit preliminar, on s'inclou el nom Epidexipteryx, actualment en revisió per la revista Nature.
# Epidiorita

Les epidiorites són roques basàltiques recristal·litzades per metamorfisme regional amb una possible textura ofítica relicta. També poden ser roques granades, en general de color verdós, procedents de l'alteració completa d'un gabre per sassuritització i uralitització. Segons la definició antiga proposada per Gümbel, eren diorites en les quals el piroxè s'ha transformat en hornblenda (amfíbol).

## Referències

* ↑ «Epidiorita». Diccionari de geologia. [Consulta: 9 novembre 2017].
# Església parroquial dels Monjos

L'església parroquial dels Monjos és un edifici de Santa Margarida i els Monjos (Alt Penedès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església parroquial dels Monjos, situada a l'interior del nucli urbà, al peu de la carretera, és un edifici de planta rectangular de tres naus amb absis semicircular i volta de canó seguit. La façana presenta porta d'accés centrada, amb arc tudor, rosassa i arquacions ogivals de llenguatge neogòtic al coronament, de dues vessants. El campanar, de planta quadrada, s'eleva sobre una de les naus laterals.

## Història

L'edifici va ser bastit al segle xix. El 1950-51 es va realitzar una reforma dirigida per l'arquitecte Mestres. El constructor fou Ramon Vinyals.

## Referències

* 1 2 «Església parroquial dels Monjos». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Església parroquial del Salvador

«Església parroquial del Salvador» té aquests significats:
* Església parroquial del Salvador (Requena), a Requena, la Plana d'Utiel
* Església parroquial del Salvador (Culla), a Culla, Alt Maestrat
* Església fortificada del Salvador, a Pina, Alt Palància
* Església parroquial del Salvador (Sucaina), a Sucaina, Alt Millars
# Església de Santiago Apòstol (Sama)

L'Església de Santiago Apòstol és un temple de la localitat asturiana de Sama, dins del municipi de Llangréu.

## Història i estil

El temple immediatament anterior es dedicava a Sant Eulogi, similar a l'actual, però més senzill i de menor alçada, construït al segle xix amb motiu del creixement demogràfic de la zona; aquest va ser destruït durant la Revolució d'octubre de 1934.
Després de la fi de la guerra civil espanyola es va reconstruir, però se n'augmentà la mida afegint dues naus laterals i augmentant l'altura a les torres. Després de la reconstrucció es va consagrar a Santiago, apòstol en nom del qual se celebraven festes patronals des de feia diverses dècades. El resultat és un temple neogòtic d'àmplies dimensions, sent un dels exemplars de Neogòtic més importants i de major grandària d'Astúries i de l'Estat.
L'edifici s'alça sobre un podi, en ple centre del districte de Sama, al començament del carrer Dorado, cosa que fa ressaltar més la seva esveltesa. Consta d'una arcada formada per tres obertures. En la central es veu la porta d'entrada amb un timpà i Pantocràtor. A cada costat s'alcen dues torres d'agulla de 47 metres d'altura. Entre elles es disposa una balustrada, una rosassa i la figura de Santiago per rematar l'estructura amb una creu llatina.
Tant les torres com els laterals es decoren amb arcs apuntats, arcbotants i pinacles que contribueixen a donar sensació de verticalitat a l'edifici, tècnica pròpia del gòtic. Al campanar de la torre dreta hi ha uns gravats portats de l'Ermita del Carbayu, que daten de 1630.
Durant el 2010 es va dur a terme una restauració de la mateixa amb caràcter d'urgència, degut a uns desprendiments ocasionals de diferents elements arquitectònics, que va ascendir a uns 350.000 euros de cost.

## Referències

* 1 2 Peláez, E. Comienza la reparación de la iglesia de Sama, que durará ocho meses Consulta 28/10/2010
* ↑ «Memoria historico-artistica de la iglesia de Santiago Apostol de Sama de Langreo». Arxivat de l'original el 2013-12-26. [Consulta: 28 octubre 2010].
# Estany de Fontfreda

L'Estany de Fontfreda és un petit embassament artificial, del terme comunal de Matamala, a la comarca del Capcir, de la Catalunya del Nord.
Està situat a 1.499,4 metres d'altitud sobre el nivell del mar, té una superfície de 0,3 km². És un petit estany al servei dels sistemes d'irrigació de la comuna de Matamala.

## Referències

* ↑ L'Estany de Fontfreda en els ortofotomapes de l'IGN
# Ermita del Sant Àngel (Aiora)

L'ermita del Sant Àngel és un temple situat en el camí de l'Àngel, en el municipi d'Aiora (València), al nord de la població. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.19.044-007.

## Història
### Llegenda de la fundació.

Segons la tradició local, la història d'aquesta ermita es remuntaria any 1392, quan a Aiora la pesta i la fam es van allotjar en totes les cases. S'hauria aparegut un àngel a una fornera anomenada Liñana. Aquest li va indicar que els habitants i autoritats del poble havien d'acudir en rogació fins al lloc de l'aparició perquè acabessin la pesta i la fam.
Realitzada la rogació, van acabar les penúries i en agraïment es va erigir un modest oratori en el lloc. En memòria de la intervenció miraculosa, el segon dilluns de gener de cada any se celebra un romiatge a l'ermita.

### Història de l'ermita.

L'oratori original va ser substituït en 1599 per una ermita. Aquesta va ser substituïda al seu torn per una altra nova, beneïda en 1639. L'edifici va ser ampliat en 1786 quan es va decidir ampliar-la. No obstant això encara resultava petita per a la gran aglomeració del poble en el dia de la seva festa, per la qual cosa en 1860 s'inicien noves obres sota la direcció de Pardo Martínez, edifici que ha arribat al segle xxi.

## Descripció

A pocs metres d'aquesta ermita, es troben les ruïnes de Sant Roc (zona coneguda a Aiora com Els Inferns).
El temple és un edifici exempt d'estil barroc valencià. L'habitatge de l'ermità està adossada a la dreta. Domina l'edifici una cúpula de teules blaves.
La façana és llisa, amb sòcol, i acabada en una cornisa barroca sobre la qual s'eleva l'espadanya d'una sola obertura amb campana. La porta d'entrada és de fusta sota arc escarser. Per sobre d'ella hi ha un retaule ceràmic que representa l'aparició de l'Àngel. Molt més a dalt, al centre del frontó, s'obre un ócul.
La planta interior de l'edifici és de creu grega, amb arcs de mig punt en la nau i arcs torals que sostenen la cúpula semiesfèrica sobre petxines. En el creuer hi ha vitralls. El presbiteri és d'estil neoclàssic. La imatge del Sant Àngel Tutelar es troba en una fornícula en un retaule. Es presenta al titular del temple escrivint el seu missatge sobre el palmell de la mà de la fornera Liñana, a la qual es presenta com una anciana camperola.

## Referències

* ↑ Servicio de Patrimonio Arquitectónico y Medioambiental. Generalitat Valenciana. «Ficha BRL» (en español), 2009. [Consulta: 16 maig 2015].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Ayora. Ermitas en las proximidades de la población.» (en español), 29-08-2014. Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 16 maig 2015].
* ↑ «Mapa Topográfico Comunitat Valenciana». 15 Ayora, enero 2008.

## Enllaços externs

* Article de l'Ermita del Sant Ángel en pàgina web de turisme d'Aiora.
# Estació de Guillaucourt

L'estació de Guillaucourt és una estació ferroviària situada al municipi francès de Guillaucourt (al departament del Somme).
És servida pels trens del TER Picardie.
| Provinença | Estació anterior | Línia | Estació següent | Destinació |
| Amiens | Wiencourt-l'Equipée | TER Picardie | Rosières | Saint-Quentin |
| Amiens | Wiencourt-l'Equipée | TER Picardie | Rosières | Reims |
# Estació de Guinardó - Hospital de Sant Pau

* El títol d'aquest article és incorrecte a causa de limitacions tècniques. El títol correcte de l'article és Estació de Guinardó | Hospital de Sant Pau.
Mapa Metro Línia 4 :
Mapa Metro Línies 9 i 10 :
Guinardó | Hospital de Sant Pau, simplement Guinardó fins a l'any 2009, és una estació de la L4 del metro de Barcelona situada sota la Ronda del Guinardó al districte d'Horta-Guinardó de Barcelona i es va inaugurar el 1974.
Està en construcció l'estació de la L9/L10 del metro de Barcelona. Pertany al Tram 3 (Zona Universitària – la Sagrera), hi tindran parada trens de la L9 i la L10. Es preveia obrir l'estació l'any 2007, però donats diversos contratemps la data es va endarrerir. El mes de juny del 2011 el Departament de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat de Catalunya va anunciar que aquest tram, encara no construït, estava paralitzat temporalment mentre se'n cercava finançament, per evitar el mètode alemany o peatge a l'ombra utilitzat a la resta de l'obra. La previsió actual és inaugurar-la l'any 2023, juntament amb l'estrena del tram comú del túnel.
    Article principal: L9 del metro de Barcelona
Metro de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Trinitat Nova | Maragall | Alfons X | La Pau |
| Aeroport T1 | Sanllehy | Plaça de Maragall | Can Zam |
| Pratenc | Sanllehy | Plaça de Maragall | Gorg |
| Font recorregut: PDI 2009-2018. |||||

## Accessos

* Carrer Sant Quintí

## Referències

* ↑ Borrell, Anna «Metro. Línia 9». Anuari territorial de Catalunya 2005. Institut d'Estudis Catalans, pàg. 230 [Consulta: 3 juny 2011].
* ↑ «Territori i Sostenibilitat presenta els pressupostos de 2011 amb l'objectiu de reactivar l'economia». Gencat.cat. Generalitat de Catalunya, 03-06-2011. Arxivat de l'original el 2012-01-20. [Consulta: 3 juny 2011].
* ↑ «Aturat el tram central de l'L9 fins a garantir-ne el finançament». L'Avui, 04-06-2011. [Consulta: 6 juny 2011].
* ↑ «El tram central de l'L9 de metro es prepara per a la reactivació». La Vanguardia.
* ↑ «PDI de la regió metropolitana de Barcelona 2009-2018: Programa AX (ampliació de xarxa)» (PDF). Autoritat del Transport Metropolità, 2009. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2010. [Consulta: 21 setembre 2010].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Estació de Hasselbrook

L'Estació de Hasselbrook és una estació de les línies S1 i S21 del metro d'Hamburg i de la rodalia RB81 d'Hamburg cap a Bad Oldesloe.
La línia d'Hamburg cap al Cementiri d'Ohlsdorf ja era projectada des dels anys 1870, però va durar fins al 1900 per començar l'obra. La línia va inaugurar-se el 1907. L'edifici per als viatgers va ser dissenyada per l'arquitecte Eugen Goebel, inspirat per l'escola de Hannover. És una arquitectura conservadora en estil historitzant, com un petit castell, que volia donar prestigi al nou mitjà de transport i securitzar els usuaris.
El 1941, els nazis van inaugurar un búnquer del tipus torre Zombeck al costat de l'estació, per tal de poder evacuar els veïns i els viatgers en cas d'ataca aeri. Quan el 1989 es va crear una nova estació ja va obrir-se una polèmica per l'absència d'un ascensor per millorar l'accessibilitat per als discapacitats. És una de les típiques epopeies alemanyes sense fi, i va durar fins al 2015 fins que va començar l'obra de l'ascensor. L'antiga estació va ser desafectada i llistada com a monument el 27 de juny de 1989. Després d'una extensiva restauració al mig dels anys 1990 va ser transformada en restaurant, tot i mantenir molts elements que mostren la primera funció de l'edifici.
* L'entrada actual de l'estació
* Búnquer tipus torre Zombeck al costat de l'estació
* Les andanes

## Referències

* ↑ Ajuntament d'Hamburg. «Hasselbrookstraße 172». A: Denkmalliste der Freien und Hansestadt Hamburg (en alemany). Hamburg: Denkmalschutzamt Hamburg, 13 d'abril de 2010, p. 74.
* ↑ Text de la placa de monument.
* ↑ «Streit um S-Bahn-Fahrstuhl (Querella sobre un ascensor a l'estació de la S-Bahn» (en alemany). Hamburger Abendblatt, 3 març 1989 (1989-03-03).
# Estènel

Estènel és el nom dels següents personatges:
* Estènel (fill de Perseu)
* Estènel (fill de Capaneu)
* Estènel (fill d'Androgeu)
* Estènel (poeta), poeta tràgic grec
# Estaminodi

En botànica, un estaminodi és un estam estèril, rudimentari o abortiu, que no produeix grans de pol·len. Els estaminodis són habitualment poc visibles i semblants als estams, i se solen situar a la part interna de la flor. De vegades són prou llargs com per sobresortir de la corol·la i fer-se conspicus. En alguns casos s'han transformat en nectaris, com en el cas de l'Hamamelis, o en peces petaloides, com a les plantes del gènere Canna.
Els estaminodis poden ser característiques diferencials entre espècies, com succeeix en les orquídies del gènere Paphiopedilum i entre les plantes del gènere Penstemon.

## Bibliografia

* Gola, G., Negri, G. y Cappeletti, C. 1965. Tratado de Botánica. 2da. edición. Editorial Labor S.A., Barcelona, 1110 p.
* Font Quer, P. 1953. Diccionario de Botánica. Barcelona, Labor.
* Peter Leins, Claudia Erbar: Blüte und Frucht. Aspekte der Morphologie, Entwicklungsgeschichte, Phylogenie, Funktion und Ökologie. E. Schweizerbart'sche Verlagsbuchhandlung, Stuttgart 2000, ISBN 3-510-65194-4.
* Peter Sitte, Elmar Weiler, Joachim W. Kadereit, Andreas Bresinsky, Christian Körner: Strasburger – Lehrbuch der Botanik für Hochschulen. 35 Auflage. Spektrum Akademischer Verlag, Heidelberg 2002, ISBN 3-8274-1010-X.
* Urania Pflanzenreich, Höhere Pflanzen Bd.2 - Urania-Verlag Leipzig, Jena, Berlin - 2.Auflage 1976 - Seite 336
* Strassburger, E. 1994. Tratado de Botánica. 8va. edición. Omega, Barcelona, 1088 p.
# Estamenera

En nàutica, una estamenera és una de les dues peces de fusta, més o menys encorbades, que constitueixen un dels plans o cossos d'una de les quadernes d'un vaixell de fusta. Cada estamenera s'uneix amb una altra igual i simètrica sobre el dormit i tots dos a la varenga.
Les estameneres prenen diferents formes, segons l'angle que formen entre si: quan aquest és dels més grans dels anàlegs reben el nom d'estameneres planes o plans; estameneres aixecades són les que formen angles més petits; estameneres de ?? (cast. bulárcamas) o de ?? (cast. sobreplán) els que serveixen de base a les quadernes col·locades sobre el folre de la bodega, etc.
# Eteimbes

Eteimbes (en alsacià Welschestaibach) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament de l'Alt Rin. L'any 2007 tenia 301 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 105 | 123 | 148 | 232 | 280 | 301 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Luc Fink | |
# Explosió submarina

Una explosió submarina és una explosió que es produeix a sota de la superfície del mar. Les explosions submarines es fan servir per a diverses fins, incloent-hi activitats militars, la construcció i la recerca oceanogràfica i geofísica. Durant el segle xx també es dugueren a terme diverses proves nuclears sota el mar per estudiar l'efecte de les explosions nuclears sobre les forces marines. Els dos principals factors que diferencien les explosions que es produeixen sota l'aigua de les que es produeixen a l'aire són la major massa i incompressibilitat de l'aigua, cosa que la converteix en un excel·lent conductor d'ones de xoc.
Les explosions submarines poden ferir i matar éssers humans i animals.

## Referències

* ↑ Perrin, Wursig i Thewissen, 2002, p. 797.

## Bibliografia

* Perrin, W. F.; Wursig, B.; Thewissen, J. G. M. Encyclopedia of Marine Mammals (en anglès). 2a edició. Academic Press, 2002. ISBN 0-12-551340-2.
# Estació de Bena-Feners

Línia de Cerdanya ("Tren Groc") :
Bena-Feners (oficialment en francès Béna-Fanès) és una estació de ferrocarril del tren groc, propietat de la SNCF, situada en el terme comunal d'Enveig, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
Presta servei als vilatges de Bena i Feners, tot i estar situada al sud-est del poble d'Enveig, molt lluny dels pobles de Bena, Feners o Brangolí. Curiosament, l'Estació de la Tor de Querol queda més a prop d'aquests pobles que l'estació que en duu els noms.
L'estació s'edifica en el marc de la construcció de la línia ferroviàrìa entre Perpinyà i la Cerdanya, d'ample mètric entre Vilafranca de Conflent i la Tor de Querol per la difícil orografia de la zona. La parada de tren es posa en servei el 1927 en posar-se en servei la darrera secció entre Montlluïs i la Tor de Querol.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| TER d'Occitània |||||
| La Tor de Querol - Enveig | La Tor de Querol - Enveig | Tren groc | Ur-Les Escaldes | Vilafranca de Conflent - Vernet - Fullà |

## Referències

* ↑ «Estació de Bena-Feners» (en francès). SNCF. [Consulta: 30 setembre 2023].
* ↑ L'Estació de Bena - Feners en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Estació de Bena-Feners». Trenscat. [Consulta: 30 setembre 2023].
* ↑ «L'Histoire du train» (en francès). Pyrénées Cerdagne Tourisme. [Consulta: 30 setembre 2023].
* ↑ «Tren Groc». Trenscat. [Consulta: 30 setembre 2023].

## Bibliografia

* Becat, Joan. «55 - Enveig». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Enveig». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Vegeu també

* Llista d'estacions de la Catalunya del Nord
* Xarxa ferroviària de la Catalunya Nord

## Enllaços externs

* Descripció i fotografies