OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Exit Music (For a Film)

"Exit Music (For a Film)" és una cançó del grup britànic Radiohead composta específicament pels crèdits finals de la pel·lícula Romeo + Juliet (1996). Malgrat que no fou inclosa en cap dels dos àlbums de banda sonora de la pel·lícula, Radiohead la va incloure en el seu àlbum d'estudi OK Computer (1997).
La cançó està molt inspirada en el Prelude N. 4 en E Menor de Frédéric Chopin. Posteriorment fou inclosa en altres pel·lícules com After.Life (2009) d'Agnieszka Wojtowicz o 2 Coelhos (2012), i també el capítol final de la sèrie de televisió Father Ted. El pianista de jazz Brad Mehldau va versionar la cançó a Art of the Trio, gravació que va aparèixer a la pel·lícula Unfaithful (2002). Altres bandes com Miranda Sex Garden, Scala & Kolacny Brothers, Easy Star All-Stars, Vampire Weekend o Amanda Palmer també han editat versions de la cançó. L'escriptor escocès Ian Rankin va titular Exit Music el dissetè volum de la sèrie de l'Inspector Rebus per aquesta cançó.
# Falciot cuaespinós de Costa Rica

El falciot cuaespinós de Costa Rica (Chaetura fumosa) és una espècie d'ocell de la família dels apòdids (Apodidae) que habita boscos i zones obertes del vessant del Pacífic del sud-est de Costa Rica i nord-est de Panamà.
# Falciot cuaespinós de Boehm

El falciot cuaespinós de Boehm (Neafrapus boehmi) és una espècie d'ocell de la família dels apòdids (Apodidae). Habita boscos i selves d'Angola, sud de la República Democràtica del Congo, Zàmbia, Tanzània, sud-est de Kenya, Malawi, Namíbia, nord de Botswana, Zimbàbue, sud de Moçambic i nord-est de Sud-àfrica.
# Fedótovo (Vladímir)

* Per a altres significats, vegeu «Fedótovo».
Fedótovo (en rus: Федотово) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 15 habitants. Pertany al districte municipal de Sóbinka.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Feedly

Feedly és un lector de RSS que permet organitzar i accedir ràpidament des d'un navegador web o de les seves aplicacions per a telèfons intel·ligents a totes les notícies i actualitzacions de blogs i altres pàgines que el sistema suporta. Entre altres característiques permet ordenar tots els continguts de manera que facilita a l'usuari estalviar temps per no haver de revisar una a una totes les fonts de notícies.

## Història

Al novembre de 2008 Edwin Khodabakchian co-va fundar DevHD, l'empresa busca crear una plataforma que utilitza RSS, emmagatzematge en el núvol i la integració amb mitjans socials per connectar als usuaris amb la informació que trobin interessant. Llançat per primera vegada el 15 de juliol de 2008 i originalment anomenat Feeddo va ser basat en un projecte anterior de DevHD anomenat "Streets", sobre el qual actualment feedly es basa. Feedly va ser al principi optimitzat per treballar amb canals RSS i concebut com una extensió web abans de treballar en plataformes mòbils.

## Referències

* ↑ «Google Play:Feedly». Google play. [Consulta: 21 febrer 2015].
* ↑ «iTunes Preview Feedly». iTunes. [Consulta: 21 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Feedly
# Falla King-Kong

La comissió Jacint Benavent-Reina Na Germana, més coneguda com a Falla King-Kong va ser una entitat fallera de la ciutat de València, de marcat caràcter transgressor i progressista. Va plantar durant tres anys: 1978, 1979 i 1980.

## Història

Va ser fundada el 1977 a un carrer de l'Eixample valencià per fills de la burgesia valenciana, provinents de l'entorn de la Universitat de València (i més concretament, de la Facultat d'Arquitectura) i vinculats a ambients progressistes i intel·lectuals. Entre els seus membres hi hagué Fernando Villalonga Campos, Alfons López Tena i el president de la falla, Julio Tormo. Entre els seus objectius hi havia el d'acabar amb la mercantilització i coentor de la festa, el centralisme de la Junta Central Fallera i denunciar la separació entre el món faller i el món real.
Entre els seus actes, va ser altaveu de grups de música com Al Tall o Els Pavesos. Al seu llibret de falla escrigueren assagistes com Josep Vicent Marqués, Vicent Franch i Joan Fuster, a més de comptar amb la participació d'artistes de la Nova Escola Valenciana de Còmic, com Micharmut, Sento Llobell o Manel Gimeno. També s'oposaven a la utilització del vestit de panderola que la Junta Central Fallera feia utilitzar als homes en aquelles dates, utilitzant, en canvi, la indumentària tradicional valenciana, no reconeguda com a vàlida aleshores però plenament normalitzada actualment.
En les seues falles també potenciaren la crítica social, la participació veïnal i l'experimentació artística. Per la seua línia anti-conservadora van rebre atacs i amenaces de l'extrema dreta.

## Actualitat

Per a 1981, un grup de veïns cansats de la polèmica, la provocació innecessària i l'algaravia van crear la falla Jacint Benavent-Reina Donya Germana-Salamanca, que ocupava la demarcació de la King-Kong però amb un esperit diferent.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 King-Kong, un golpe a las Fallas article a Distrito Fallas
* ↑ Falla King Kong a Tebeosfera
* ↑ Història al web de la falla (castellà)
# Far de Cordouan

El far de Cordouan és una obra d'enginyeria de l'edat Moderna edificada sobre un antic illot rocós, avui desaparegut, en la costa atlàntica francesa, al nord del Golf de Biscaia. Rep popularment el sobrenom de "Versalles de la mar" o el "Far dels Reis". És el far en actiu més antic de tota França.
Estèticament esvelt, es pot veure des de desenes de quilòmetres, atès el poc relleu de la zona. Aquest far es troba set quilòmetres mar endins a l'estuari atlàntic de la Gironda, format en confluir les desembocadures del riu Dordonya i del riu Garona. Pertany al departament (província) francès de la Gironda, a la regió de Nova Aquitània. Les poblacions més properes són, al sud, Verdon-sur-Mer i al nord, Royan.

## Història

Es va començar a construir en estil renaixentista el 1584 a càrrec de Loius de Foix, i s'enllestí la primera fase el 1611. Més endavant, s'inicià una segona fase, el 1724 en mans del Chevalier de Bitry, que ja havia construït les fortificacions de Bordeus que es complementaria en acabar el segle xviii (1782-1789, Joseph Teulère) amb una nova elevació, de trenta metres suplementaris, a fi i efecte d'aconseguir més radi d'enllumenament, ja que els mariners s'havien queixat moltíssim del poc abast del far fins aleshores. Aquesta segona fase, construïda en un estil sobri, contrasta amb els rics nivells inferiors.
El 1862 va rebre ja la classificació de "monument històric". El 1948 el far fou electrificat amb grups electrògens autònoms. El 1984 s'instal·la una làmpada de xenó de 450 Watts que assegura un potent enllumenat. Entre 2005 i 2006 es fan treballs de reforçament estructural al voltant del far (dic de 8 metres d'alçària) i d'informatització i automatització. Refet contínuament, hi treballen diferents guardes que n'asseguren la viabilitat.

## Visita i turisme

Avui en dia és un potent reclam turístic de la zona. Es calcula que rep uns vint-i-sis mil visitants anuals, en una temporada que abasta de juny a finals d'octubre. Només s'hi pot accedir en vaixell llançadora i cal fer el desembarcament en marea baixa, descalç i amb aigua fins al genoll.

## Titularitat

El far de Cordouan és propietat de l'Estat francés que, en el procés de descentralització administrativa dels darrers anys, n'ha cedit la gestió als Consells generals locals d'Aquitania i Poitou-Charente.
# Far de D. Amélia

El Far de D. Amélia, da ponta Machado o de São Pedro és un far situat a la punta del sud oest de l'illa de São Vicente, al nord de Cap Verd, a 3 km del poble de São Pedro. S'hi accedeix a través de Foya Branca i es continua caminant 2 km. La torre del far té una forma quadrada blanca amb una llanterna i una galeria i fa 14 metres d'alt. El color és blanc i rosa.

## Referències

* ↑ Russ Rowlett. «Ponta Machado (Farol Dona Amélia, São Pedro)». The Lighthouse Directory. UNC at Chapel Hill, 09-06-2010. [Consulta: 11 setembre 2010].
# Filibert II de Savoia

Filibert II de Savoia, anomenat el Bell, (Pont-d'Ain, Savoia 1480 - íd. 1504) fou el duc de Savoia entre 1497 i 1504.

## Antecedents familiars

Va néixer el 10 d'abril de 1480 a la població de Pont-d'Ain, situada avui en dia al departament francès de l'Ain però que en aquells moments formava part del Ducat de Savoia, sent fill primogènit del duc Felip II de Savoia i Margarida de Borbó. Era net per línia paterna del duc Lluís I de Savoia i Anna de Lusignan i per línia materna del duc Carles I de Borbó i Agnès de Borgonya. Fou germà, per part de pare, del també duc Carles III de Savoia
Morí el 10 de setembre de 1504 a la població de Pont-d'Ain i fou enterrat al monestir de Brou. A la seva mort sense fills fou succeït pel seu germà Carles III de Savoia.

## Núpcies i descendents

Es casà el 1496 amb Violant Lluïsa de Savoia, filla del duc Carles I de Savoia i Blanca de Montferrat. D'aquesta unió, però, no tingueren descedents.
Es casà, en segones núpcies, el 2 de desembre de 1501 a Romainmôtier (Vaud) amb Margarida d'Habsburg, filla de l'emperador Maximilià I del Sacre Imperi Romanogermànic i de la duquessa Maria de Borgonya. D'aquesta unió tampoc tingueren fills.

## Ascens al tron ducal

El 1496, per tal de legitimitzar la seva successió al capdavant del ducat de Savoia fou casat amb la seva cosina Violant Lluïsa de Savoia, filla del duc Carles I de Savoia, neta d'Amadeu IX de Savoia i Violant de Valois i autèntica hereva dels títols ducals a la mort del seu germà Carles II de Savoia, però que fou apartada del tron per part de Felip II.
El 1497, a la mort del seu pare, fou nomenat duc de Savoia i comte de Ginebra, però el 1499 morí Violant Lluïsa a l'edat de 12 anys sense haver-li donat un successor.
Per tal d'ampliar la seva aliança amb la Dinastia Habsburg, es casà el 1501 amb Margarida d'Habsburg, filla de l'emperador Maximilià I del Sacre Imperi Romanogermànic. Durant el seu mandat sofrí la invasió momentània de les tropes del rei Lluís XII de França, i l'ocupació del Ducat de Milà per part d'aquestes, quedant situat el Ducat de Savoia entre posicions franceses.
# Fototub

Un fototub és un tipus de transductor sensible a la llum, la qual es transforma en corrent elèctric. Estan formats per un tub que es troba al buit o farcit amb algun gas inert, (argó o similar). Actualment han estat substituïts en gran manera pels fotoresistors i els fotodíodes. Es feien servir en una gran varietat de situacions en les quals era necessari captar la llum.
Aquest dispositiu funciona segons l'efecte fotoelèctric: els fotons incideixen sobre un càtode, generant electrons que són atrets per l'ànode. El corrent que es generi en el tub depèn de la freqüència (o longitud d'ona) i de la intensitat de la llum incident. L'espectre de radiació a què respon el càtode ve determinat pel material d'aquest.
Al contrari que en els tubs fotomultiplicadors, no es produeix amplificació, de manera que el corrent elèctric generat és de l'ordre de microampers.
El càtode és un semiconductor que conté un o diversos d'aquests metalls alcalins: sodi, potassi, rubidi o cesi, combinats químicament amb bismut, antimoni o òxid de plata. La superfície del càtode conté un excés crític del metall alcalí que disminueix l'afinitat d'aquell cap als electrons, afavorint així l'emissió fotoelèctrica.

## Detecció de l'energia radiada

Els fototubs de buit s'utilitzen per a la detecció d'energia amb longituds d'ona entre 200 i 1100 nm. El corrent fotoelèctric és directament proporcional a la intensitat de la radiació, el que fa als fototubs adequats com transductors per a mesurar valors físics. A causa d'això, aquests tubs s'usen en radiòmetres, fotòmetres i colorímetres. Gràcies a la seva bona resposta davant polsos curts, s'utilitzen també per a mesurar la intensitat de polsos molt curts generats pel làser o per la radiació nuclear visible.

## Lectura de bandes sonores

Una aplicació dels fototubs era la lectura de les bandes sonores de les pel·lícules de cinema. En aquest cas, s'utilitzaven els fototubs farcits de gas. En aquestes pel·lícules, el so estava enregistrat en una banda paral·lela a la pel·lícula. Per llegir aquesta banda, s'il·luminava per una cara i en l'altra es posava el fototub, que llegia el senyal sonor. La resposta dels fototubs en aquest cas estava limitada a 15 kHz.

## Vegeu també

* Cèl·lula fotoelèctrica
* Fotoresistència

## Referències

* ↑ Mullard Technical Handbook Volume 4 Section 4:Photoemissive Cells (1960 Edition)
* ↑ J.B. Calvert. «Electronics 30 - Phototubes». University of Denver, 16-01-2002.

## Enllaços externs

* Informació sobre l'efecte fotoelèctric i el fototub
# Denguin

Denguin és un municipi francès del department dels Pirineus Atlàntics, a la regió de la Nova Aquitània.

## Persones de Denguin

* Pierre Bourdieu (1930-2002), sociòleg

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 575 | 557 | 509 | 589 | 657 | 660 | 604 | 610 | 572 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 620 | 605 | 610 | 580 | 568 | 515 | 502 | 467 | 470 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 460 | 469 | 441 | 394 | 408 | 404 | 407 | 377 | 386 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 473 | 496 | 749 | 969 | 1 322 | 1 462 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2008 | Christian Lamouroux | |
| 2008- | Jacques Lalanne | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Forner torrat

El forner torrat (Furnarius torridus) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae) que viu en boscos de ribera i matolls de les terres baixes, del nod-est del Perú i l'extrem oest de Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Forner torrat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. REV. 29-12-2010, (català)
# Daniel Avilés Valiente

Daniel Avilés Valiente (Madrid, 4 d'abril de 2001) és un actor madrileny conegut pel seu paper com Carlitos a la sèrie Los protegidos.

## Biografia

Als 3 mesos va començar fent d'extra en pel·lícules fantàstiques com les Cròniques de Narnia, i amb set anys en el curtmetratge Las manos de Abel de Víctor Barcena, on interpreta el paper d'Abel, el nen protagonista. Aquest mateix any va fer també un capítol pilot d'un programa educatiu de ciència per a televisió, En100rra2, que no va arribar a emetre's. Poc després va participar en altres tres curts, Campo de batalla, dirigit per Fran Casanova, Rascacielos, dirigit per Mariana Torres, i Miedo, dirigit per Luis San Román, on hi feia el paper principal d'un nen que es deia Marcos.
Finalment, fou escollit per formar part de la sèrie Los protegidos (Antena 3) on ha participat en les tres primeres temporades des de 2010 fins a 2012. Va recórrer juntament amb la seva família part del Camí de Santiago en la ruta francesa, amb motiu de l'Any Jacobeu 2010, per al programa de 13 episodis Cruce de caminos emès per La 2. En 2013, debuta com Simba en el famós musical de Broadway El rei lleó.
En abril de 2013, fitxa de nou per la cadena Antena 3 per donar vida a Nacho en la sèrie Vivo cantando, fins a novembre de 2014. En maig de 2013 va sortir a la sèrie de Telecinco, El don de Alba ' actuant com Dani, un nen mort que intenta salvar a la seva germana.
En març de 2014, va estar en la sèrie Dreamland de la cadena Cuatro, amb un paper secundari interpretant Dani. En octubre de 2014, es confirma el seu fitxatge per la nova comèdia de la cadena Antena 3 Alguno que celebrar.
Actualment està inactiu de la tv i el cinema a causa que ha repetit curs i la Comunitat de Madrid no li permeten gravar rodatges.

## Filmografia

Pel·lícules i sèries de televisió :
| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2009 | Las manos de Abel | Abel | Curtmetratge |
| 2010 - 2012 | Los protegidos | Carlos Montero Hornillos | Paper principal (41 episodis) |
| 2010 | Campo de batalla | Juan | Curtmetratge |
| 2013 | Zombi | | Curtmetratge |
| 2013 | El don de Alba | Dani | 1 episodi ("Juguetes perdidos") |
| 2013-2014 | Vive cantando | Ignacio 'Nacho' Ruiz Almagro | Paper principal (25 episodis) |
| 2014 | Dreamland | Dani | Paper recurrent (3 episodis) |
| 2015 | Algo que celebrar | Nico | Paper principal (8 episodis) |
| 2015 | "La Madre" | Nen | Protagonista (Pel·lícula) |

## Referències

* ↑ «Biografia de Daniel». Arxivat de l'original el 2012-09-26. [Consulta: 4 octubre 2016].
* 1 2 «Daniel Avilés en www.losprotegidosweb.com.». Arxivat de l'original el 2020-09-30. [Consulta: 4 octubre 2016].
# Thiufadi

Thiufadi era un alt càrrec militar visigot, però que no era comprès dins el grup social dels maiores o rics. El thiufadi era qui manava les unitats de l'exèrcit visigot (de mil homes) anomenades thiufas (vegeu Exèrcit visigot).
El segle vii el thiufadi va seguir essent un càrrec militar però les seves funcions ja no corresponien al comandament de mil homes (van existir uns milenarius, almenys sobre el paper) i ja no estan ben definides; en canvi va adquirir funcions judicials i de fet va substituir el deffensor, que abans tractava els judicis menors.
# Fotos (pel·lícula)

Fotos és una pel·lícula espanyola de l'any 1996, dirigida per Elio Quiroga

## Argument

A Azucena, una jove obsessionada amb la Verge, li repugna tot el que tingui a veure amb el sexe. César (Miguel Alonso), pintor homosexual que la segueix i grava tot el que fa, convenç Azucena perquè posa per a ell. La intenta violar però ella fuig fins a un club nocturn en què el transvestit Narciso (Gustavo Salmerón) es despulla davant ella. Azucena, perdudament enamorada de Narciso, veu de cop vençuda la seva aversió al sexe, i comença una relació formal amb ell. Els dos aniran a viure amb els pares d'ella (Amparo Muñoz i Simón Andreu), que viuen en una mansió lliurats a pràctiques sadomasoquistes, en les quals, a més de Narciso, pretenen incloure Azucena, que només busca alliberar-se de la presó que suposa per a ella el seu cos.

## Repartiment

* Mercedes Ortega: Azucena
* Amparo Muñoz: Rosa
* Simón Andreu: Tony, el Inglés
* Miguel Alonso: César
* Gustavo Salmerón: Narciso

## Recepció

Premiada al millor guió en el Festival de Sitges i aplaudida per Quentin Tarantino, el millor de Fotos és la seva raresa, que pot definir-se com a originalitat -malgrat construir-se sobre matèries primeres alienes- i el seu derivat caràcter transgressor.

## Referències

* ↑ 'Fotos', un culebrón fantástico de Helio Quiroga, primer gran éxito del Festival de Sitges, El País, 9 d'octubre de 1996
* ↑ Entre Dante y Stephen Hawking, El Mundo, 13 d'octubre de 2o15
# Bikitaïta

La bikitaïta és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de les zeolites. Rep el nom per Bikita, a Masvingo (Zimbabwe), la seva localitat tipus.

## Característiques

La bikitaïta és un silicat de fórmula química LiAlSi₂O₆·H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6. És una espècie isostructural amb la paracelsiana i l'estronciohurlbutita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bikitaïta pertany a «02.GD: Tectosilicats amb H₂O zeolítica; cadenes de 6-enllaços – zeolites tabulars» juntament amb els següents minerals: gmelinita-Ca, gmelinita-K, gmelinita-Na, willhendersonita, cabazita-Ca, cabazita-K, cabazita-Na, cabazita-Sr, cabazita-Mg, levyna-Ca, levyna-Na, bellbergita, erionita-Ca, erionita-K, erionita-Na, offretita, wenkita, faujasita-Ca, faujasita-Mg, faujasita-Na, maricopaïta, mordenita, dachiardita-Ca, dachiardita-Na, epistilbita, ferrierita-K, ferrierita-Mg i ferrierita-Na.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la propietat de Nolan, a l'àrea de Bikita (Masvingo, Zimbabwe). També ha estat descrita a la propera pegmatita de Bikita, així com a la mina Foote Lithium Co. (Carolina del Nord, Estats Units) i a la pegmatita Big Mack (Ontario, Canadà). Aquests indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Bikitaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 març 2019].
# Nazim (nom)

Nazim, també escrit Nadhem, Nadhim, o Nazem —en àrab ناظم, Nāẓim— és un prenom àrab masculí. La pronunciació de la lletra aràbiga ẓāʾ és molt semblant a una «d» forta, i la pronunciació del nom varia en funció de les diferents varietats de l'àrab i en pot variar també la transcripció.

## Persones amb aquest nom

* Nadhem Abdullah, iraquià assassinat durant l'ocupació de l'Iraq
* Nazim Pasha, Cap de l'exèrcit de l'Imperi Otomà durant la Primera Guerra dels Balcans
* Nâzım Hikmet Ran (1902 – 1963), poeta i escriptor turc
* Nazim al-Kudsi (1906 – 1998), president de Síria
* Nazem al-Jaafari (n. 1918), artista sirià
* Nazim Panipati (1920 - 1998), guionista de pel·lícules índies i paquistaneses
* Nazem Al-Ghazali (1921 - 1963), cantant iraquià
* Nazim al-Qubrusi (1922- 2014), líder de l'Orde Sufí Naqshbandi-Haqqani
* Nazim Hussain Siddiqui (n. 1940), membre de la Cort Suprema del Paquistan
* Nazem Ganjapour (n. 1943), futbolista iranià
* Nazım Ekren (n. 1956), polític turc
* Nazim Aliyev (n. 1963), futbolista azerbaidjanès
* Nazim Suleymanov (n. 1965), futbolista azerbaidjanès
* Nadhim Shaker, futbolista iraquià
* Nazim Huseynov (n. 1969), judoka azerbaidjanès
* Nazem Kadri (n. 1990), jugador d'hoquei gel canadenc
* Nazim Burke, polític de l'illa de Grenada
* Nadhim Zahawi, polític britànic
* Nazeem Hussain, actor australià
* Nazım Bakırcı, (n. 1986), ciclista turc

## Com a cognom

* Farzad Nazem, empresari iranià

## Vegeu també

* Nazim, títol paquistanès
# Hans-Hermann Nissen

Hans-Hermann Nissen (Gdańsk, 20 de maig de 1893 - Múnic, 28 de març de 1980) fou un baix-baríton alemany, particularment associat amb els papers de Wagner, un dels millors Wotan i Hans Sachs del període d'entreguerra.
Va estudiar a Berlín amb Julius Raatz-Brockmann, i va fer el seu debut al Volksoper Berlín, com a Kalif a Der Barbier von Bagdad, el 1924. Va entrar a la l'Òpers Estatal de Múnic el 1925, on es va quedar fins al 1967, i era un convidat regular al Festival de Bayreuth.
Des del 1928, va ser convidat fora d'Alemanya; cantà a la Royal Opera House de Londres, l'Òpera de París, l'Òpera de l'Estat de Viena, el Festival de Salzburg, La Monnaie de Brussel·les, La Scala de Milà, i el Liceu de Barcelona. Va fer el seu debut americà al Chicago Civic Opera el 1930, i a la Metropolitan Opera de Nova York el 1938.

## Referències

* ↑ Warrack, John; West, Ewan. The Concise Oxford Dictionary of Opera. Oxford University Press, USA, 1996, p. 365. ISBN 978-0-19-280028-2.