OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sphecozone

Sphecozone és un gènere d'aranyes araneomorfes de la subfamilia Erigoninae, dins de la família Linyphiidae.
Fou descrit per primera vegada per Octavius Pickard-Cambridge l'any 1871.
Es pot trobar a Sud-amèrica i l'espècie Sphecozone magnipalpis als Estats Units.
En són sinònims:
* Brattia Simon, 1894
* Clitolyna Simon, 1894
* Gymnocymbium Millidge, 1991
* Hypselistoides Tullgren, 1901

## Llista d'espècies

Segons The World Spider Catalog 12.0:
* Sphecozone altehabitans (Keyserling, 1886)
* Sphecozone alticeps Millidge, 1991
* Sphecozone araeonciformis (Simon, 1895)
* Sphecozone bicolor (Nicolet, 1849)
* Sphecozone capitata Millidge, 1991
* Sphecozone castanea (Millidge, 1991)
* Sphecozone corniculans Millidge, 1991
* Sphecozone cornuta Millidge, 1991
* Sphecozone crassa (Millidge, 1991)
* Sphecozone crinita Millidge, 1991
* Sphecozone diversicolor (Keyserling, 1886)
* Sphecozone fastibilis (Keyserling, 1886)
* Sphecozone formosa (Millidge, 1991)
* Sphecozone gravis (Millidge, 1991)
* Sphecozone ignigena (Keyserling, 1886)
* Sphecozone labiata (Keyserling, 1886)
* Sphecozone lobata Millidge, 1991
* Sphecozone longipes (Strand, 1908)
* Sphecozone magnipalpis Millidge, 1993
* Sphecozone melanocephala (Millidge, 1991)
* Sphecozone modesta (Nicolet, 1849)
* Sphecozone modica Millidge, 1991
* Sphecozone nigripes Millidge, 1991
* Sphecozone nitens Millidge, 1991
* Sphecozone niwina (Chamberlin, 1916)
* Sphecozone novaeteutoniae (Baert, 1987)
* Sphecozone personata (Simon, 1894)
* Sphecozone rostrata Millidge, 1991
* Sphecozone rubescens O. Pickard-Cambridge, 1870 (Espècie tipus)
* Sphecozone rubicunda (Keyserling, 1886)
* Sphecozone spadicaria (Simon, 1894)
* Sphecozone tumidosa (Keyserling, 1886)
* Sphecozone varia Millidge, 1991
* Sphecozone venialis (Keyserling, 1886)

## Referències

* ↑ Pickard-Cambridge, O. «On some new genera and species of Araneida». Proceedings of the Zoological Society of London, vol. 38, 1871, pàg. 728–747.
* 1 2 Gloor, Daniel; Nentwig, Wolfgang; Blick, Theo; Kropf, Christian «Gen. Sphecozone O. Pickard-Cambridge, 1871». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2 [Consulta: 24 juny 2019].
* ↑ Miller, J. A. «The genus Brattia beyond South America (Araneae, Linyphiidae)». Journal of Arachnology, vol. 32, 3, 2004, pàg. 529. DOI: 10.1636/H03-65.
* 1 2 Miller, J. A. «Review of erigonine spider genera in the Neotropics (Araneae: Linyphiidae, Erigoninae)». Zoological Journal of the Linnean Society, vol. 149, 2007, pàg. 185. DOI: 10.1111/j.1096-3642.2007.00233.x.
* ↑ Millidge, A. F. «Some linyphiid spiders from South America (Araneae, Linyphiidae)». American Museum Novitates, vol. 2836, 1985, pàg. 66.
* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog (American Museum of Natural History).

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Aiguille de l'Éboulement

L'Aiguille de l'Éboulement és una muntanya de 3.609 metres dels Alps de Graies, que es troba entre les regions de la Vall d'Aosta (Itàlia) i de l'Alta Savoia (França).

## SOUISA

Segons la definició de la SOIUSA, el cim té la següent classificació:
* Gran part: Alps occidentals
* Gran sector: Alps del nord-oest
* Secció: Alps de Graies
* Subsecció: Alps del Mont Blanc
* Supergrup: Massís del Mont Blanc
* Grup: Cadena Rochefort-Grandes Jorasses-Leschaux
* Subgrup: Grup de Leschaux
* Codi: I/B-7.V-B.4.c

## Referències

* ↑ «Aiguille de l'Éboulement» (en anglès). CamptoCamp. [Consulta: 27 novembre 2014].
* ↑ Marazzi, Sergio. Priuli & Verlucca. Atlante Orografico delle Alpi. SOIUSA (en italià), 2005.
# Alepes kleinii

Alepes kleinii és una espècie de peix de la família dels caràngids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Pakistan fins a Sri Lanka, costa est de l'Índia, Taiwan, Okinawa (Japó), les Filipines, Papua Nova Guinea i Austràlia.

## Referències

* 1 2 «Alepes kleinii» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Bloch, M. E. 1793. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlin. Naturg. Ausl. Fische v. 7: i-xiv + 1-144, Pls. 325-360.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sube y baja

Sube y baja és una pel·lícula de comèdia i esport mexicana de 1959 dirigida per Miguel M. Delgado i protagonitzada per Cantinflas, Teresa Velázquez i Joaquín García "Borolas". És l'última pel·lícula amb el nom del personatge de Cantinflas a finals dels 50's. Està doblada al català.

## Argument

La passió de Cantinflas per l'esport arriba fins a Don Gaspar que és un home de negocis i amo d'una prestigiosa botiga esportiva. Després d'observar-lo jugar un partit de futbol americà, decideix contractar-lo com a venedor.
Cantinflas comença a treballar a la botiga cometent errors, però la paciència de Don Gaspar l'ajuda a mantenir el seu treball. Però la repetició d'errades, fa que sigui degradat fins a arribar a ser ascensorista.

## Repartiment

* Cantinflas com Cantinflas / Felipe Del Hoyo / Fals Jorge Maciel.
* Teresa Velázquez com Lucy
* Joaquín García "Borolas" com Borolas
* Domingo Soler com Don Gaspar
* Carlos Agostí com Jorge Maciel
* Alejandro Ciangherotti com Pedro

## Referències

* ↑ García Riera, p. 64
* ↑ Lozoya & Agrasánchez, p. 36
* ↑ Trejo Sánchez, Héctor. Pinceladas de cine mexicano 1. La cultura popular mexicana retratada por el séptimo arte. Editorial Digital UNID, 2017, p. 49.
* ↑ «Cantinflas: Sube y baja». esadir.cat. [Consulta: 27 febrer 2024].

## Bibliografia

* García Riera, Emilio. Historia documental del cine mexicano: 1958. Ediciones Era, 1975.
* Lozoya, Jorge Alberto; Agrasánchez, Rogelio. Cine mexicano. Lunwerg Editores, 2006.
# Alluaudia montagnacii

Alluaudia montagnacii és una espècie de plantes amb flors que pertany a la família de les didiereàcies.

## Descripció

Alluaudia montagnacii és similar a Alluaudia ascendens i només es diferencia per les seves espines una mica més fortes i per les panícules laterals més grans formades per moltes flors petites i de color blanc.
Els fruits són semiesfèrics i tenen un diàmetre de 2 a 2,5 mm.
El nombre de cromosomes és $2n=$ aproximadament $240$ o aproximadament $192$.

## Distribució i hàbitat

Alluaudia montagnacii només es distribueix molt localment i és molt rar al sud-oest de Madagascar i creix en petites zones àrides i subàrides en un estret cinturó de la costa. Forma part dels boscos espinosos de Madagascar, on forma una comunitat vegetal específica amb Euphorbia intisy i Euphorbia stenoclada.

## Taxonomia

La primera descripció d'Alluaudia montagnacii va tenir lloc el 1961 per Werner Rauh i publicat a Adansonia: recueil périodique d'observations botanique n.s. 1: 43-45, t. 4(9), 5–6(10–14).
Se suposa que aquesta espècie és un híbrid natural entre Alluaudia ascendens i Alluaudia procera.

### Etimologia

Alluaudia: gènere que va ser dedicat a l'explorador francès François Alluaud (1861-1949).
montagnacii: epítet

## Referències

* ↑ «Alluaudia montagnacii». Tropicos.org. De: IPCN Chromosome Reports. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 15 gener 2021].
* ↑ «Alluaudia montagnacii». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 15 gener 2021].

## Bibliografia

* Rowley, Gordon Douglas. Urs Eggli. Sukkulenten-Lexikon Band 2 Zweikeimblättrige Pflanzen (Dicotyledonen) (en alemany). Stuttgart: Ulmer, 2002, p. 100. ISBN 3-8001-3915-4.
# Pedro Santa Cecilia García

Pedro Santa Cecilia García (nascut el 10 de març de 1984 a Gijón), és un futbolista que actualment juga per l'Auckland City del Campionat de Futbol de Nova Zelanda.
# Carles Oliveras Badia

Carles Oliveras Badia (Barcelona, 19 de març de 1904 - Al final segle XX) fou un futbolista català de la dècada de 1920.

## Trajectòria

Va destacar a la Unió Esportiva de Sants durant la dècada de 1920, i al seu predecessor el FC Internacional, essent un dels jugadors més destacats del club. També jugà amb la selecció de futbol de Catalunya, amb la qual disputà la Copa Príncep d'Astúries l'any 1923. S'acomiadà del futbol professional el 14 de juliol de 1929 amb un partit que enfrontà l'equip de Sants amb la selecció nacional. El 16 de maig de 1932 se celebrà un encontre d'homenatge a Oliveras, que enfrontà la UE de Sants amb la selecció catalana.

## Referències

* ↑ Fontcuberta. Las grandes figuras del fútbol; tomo X. Oliveras, Feliu: extermo izquierda y centro delantero de la "Unió Sportiva de Sans": biografías e interviús. publicaciones Globus, 1924.
* ↑ «El Avenç toma la revancha sobre el Inter». Mundo Deportivo, 08-12-1921. [Consulta: 7 maig 2016].
* 1 2 «Carles Oliveras». Gran Enciclopèdia Catalana, 28-02-2014. [Consulta: 7 maig 2016].
* ↑ «El homenaje del Sans a su presidente Don José Guixá». Mundo Deportivo, 15-07-1929 [Consulta: 30 desembre 2013].
* ↑ «El homenaje a Oliveras». Mundo Deportivo, 18-05-1932. [Consulta: 7 maig 2016].
# Pistola Sugiura Shiki

La pistola Sugiura pistol era una arma de mà dissenyada per Japó i produïda per l'estat de Manxukuo (controlat per l'Imperi del Japó) per a dotar les forces d'ocupació.

## Disseny

La pistola utilitzava la munició de .32 ACP (7,65 mm Browning). L'arma era utilitzada mitjançant un sistema de Blow-Back directe amb un martell amagat dintre del cos de l'arma. Estava alimentada per un carregador de 8 bales situat a l'interior de l'empunyadura de l'arma, el qual es podia retirar per a cambiar de carregador o ajudar al manteniment de l'arma. Disposava d'un canó de 107,95 mm o quatre polzades i quart (4 1/4").
L'arma era produïda en un color blavós i les catxes de fusta de l'empunyadura estaven fetes de fusta de nou ennegrida i amb patrons per a poder subjectar la pistola mes fàcilment. El disseny de l'arma estava inspirada en el de la Colt Model 1903, com es pot observar el algunes fotografies de l'arma. La pistola tenia un abast efectiu d'uns 50 metres amb la seva munició de .32 ACP.
Al llarg del seu període de producció, es van produir aproximadament entre 3.000 i 6.000 unitats, depenent de la font, encara que no se sap el número total segur.
Totes les armes estaven identificades i marcades amb marcatges japonesos al canó, cos i forrellat de l'arma, a pesar de ser produïdes en fàbriques a la Xina continental i Manxukuo (incloent fàbriques a la Corea ocupada per Japó).

### Variants

Es va produir una variant de la Pistola que utilitzava la munició japonesa de 6,35 mm Arisaka, per a poder dotar de més munició de forma més fàcil a les tropes que utilitzaven aquesta arma, ja que la munició de pistola oficial de l'Exèrcit Imperial Japonès era la de 8 mm Nambu i la de 6,35 mm estava disponible en quantitats. Al contrari, la munició de 7,65 mm l'havien d'importar a altres països, cosa que, després de 1941, quan Japó va començar la seva política d'aïllament, on va parar d'importar i exportar productes a altres països, per a poder centrar-se en el creixement de la seva indústria (tant civil com de guerra).

## Referències

* 1 2 3 David Miller. Illustrated Directory of 20th Century Guns. Zenith Press, p. 138. ISBN 0760315604.
* 1 2 3 Harry Derby. «12». A: Japanese Military Cartridge Handguns 1893–1945: A Revised and Expanded Edition of Hand Cannons of Imperial Japan. Schiffer Publishing, 2003. ISBN 0764317806.
* 1 2 Lot 1450: Japanese Sugiura Shiki Pistol 7.65 mm auto

## Enllaços externs

* Vídeo que mostra la Sugiura
# Karina Pētersone

Karina Pētersone (Riga, 19 de setembre de 1954) és una política letona. Va ocupar el càrrec de Ministre de Cultura de Letònia del 26 de novembre de 1998 al 7 de novembre de 2002. Actualment és membre del partit LPP/LC i va ser diputat de la Novena Saeima (Parlament letó). El seu mandat al Parlament va ser del 7 de novembre de 2006 al 2 d'octubre de 2010.

## Referències

* ↑ «9.Saeimas deputātu saraksts» (en letó). Saeeima. [Consulta: 8 abril 2015].
# Sistema cristal·lí cúbic

El sistema cristal·lí cúbic, també anomenat isomètric, és un dels set sistemes cristal·lins existents en cristal·lografia. És comú en molts minerals, com per exemple en la pirita o la galena.

## Forma del cristall

Es caracteritza pel fet que la cel·la unitat de la xarxa cristal·lina té la forma geomètrica de cub, ja que té els tres angles rectes i les tres arestes de la cel·la iguals. La característiques que el distingeix dels altres sis sistemes cristal·lins és la presència de quatre eixos de simetria ternaris.

## Tipus

Existeixen tres varietats principals, entre d'altres, d'aquest tipus de cristalls:
* Cúbic simple
* Cúbic centrat
* Cúbic centrat en les cares
Els cristalls d'aquest sistema es classifiquen en les cinc classes següents:
* Tetratoidal
* Diploidal
* Hextetrahedral
* Gyroidal
* Hexoctahedral

## Referències

* ↑ A. Cemal Eringen. Continuum Physics: Continuum mechanics of single-substance bodies. Academic Press, 1976 [Consulta: 16 juliol 2011].
* Introducció a la cristal·lografia: sistema isomètric.
* Sistema cúbic en webmineral.com .

## Enllaços externs

* Webmineral.com
# Carolina Blàvia i Galindo

Carolina Blàvia i Galindo (Lleida, 1973) és una professora universitària catalana, cantant de fado i directora artística del Festival Internacional de Fado de Catalunya Interfado des de la seva creació el 2012. Ha afadistat poemes d'Àngel Guimerà, com «Mort del joglar», i ha traduït fados al català.
Després de vuit anys al capdavant del grup Enfado, que versionava fados amb instruments no habituals del gènere, Blàvia va iniciar el 2010 una nova etapa amb el fado com a teló de fons i el so com a matèria primera. Gran coneixedora de Portugal, ha cantat en diverses sales de fado de Lisboa.

## Discografia

Amb Enfado
* A mil noranta (2006)
En solitari
* Fado enllà (EP, 2012)
* Destino meu (2018)

## Referències

* ↑ «Dos professors de la UdL s'emporten els premis de recerca del Col·legi de Treball Social de Catalunya». Territoris.cat, 22-07-2022. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ «Assaig general - Carolina Blàvia: "El fado connecta directament amb l'ànima humana i per això agrada a molta gent"». Catalunya Ràdio, 18-10-2022. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ Escales, Carme. «Carolina Blàvia: «El fado es una manera de pensar, sentir y vivir»». El Periódico, 22-09-2014. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ Banyeres, Roser. «Vull fer el meu propi fado, sense imposar-me cap mena de limitació». Lectura. Suplement dominical de Segre, 13-10-2019. Arxivat de l'original el 2022-10-22. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ «La lleidatana Carolina Blàvia estrena el seu fado més personal». Segre, 17-12-2018.
* ↑ «Carolina Blàvia - Destino meu». Enderrock.cat, 06-07-2018. [Consulta: 22 octubre 2022].
# Carolina Bonaparte

Marie-Annonciade Bonaparte (Ajaccio, 1782 - Florència, Gran Ducat de Toscana, 1839) fou germana petita de Napoleó Bonaparte i esposa del mariscal de França Joachim Murat. Era filla de Carlo-Maria de Buonaparte i de Maria-Létizia Ramolino i germana de Napoleó Bonaparte. Fou gran-duquessa de Berg i de Clèveris el 1806 i després Reina de Nàpols de 1808 al 1814. Durant el seu regnat, es mostrà digna del càrrec, car afavorí les arts i els artistes, estimulà les excavacions de Pompeia i creà a Nàpols equipaments necessaris. El 1800, maridà Joachim Murat amb qui tingué quatre fills:
* Achille Murat, segon Príncep Murat.
* Létizia Murat.
* Lucien Murat.
* Louise Murat.
El naixement de Napoleó II va acabar amb l'esperança que el seu fill Napoleó Achille Murat heretés al seu germà gran, cosa que va fer que es passés al bàndol de Klemens Wenzel Lothar von Metternich.
Fou nomenada regent quan Murat deixà Nàpols i hi garantí la seguretat pública, no marxant-ne fins a haver negociat amb el comodor anglès els interessos de les persones grans. Després es retirà al castell de Baimbourg, prop de Viena, on s'ocupà exclusivament de l'educació dels seus fills.
A partir del 1830, es va poder reunir amb la seva família a la península Itàlica. Prengué el títol de comtessa de Lipona (anagrama de Napoli, nom italià de Nàpols).
# Carrer Major de Perafita

El Carrer Major de Perafita és una via pública de Perafita (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer Major de Perafita és el mes important del nucli de població. A part del nucli format al voltant de l'església, el carrer Major és la columna vertebral puix que el recorre de dalt a baix, paral·lel a l'actual carretera. Les cases solen tenir dos pisos i golfes amb les façanes ordenades amb obertures simètriques a cada pis. Moltes de les cases conserven les llindes de principis i mitjans de segle xviii i d'altres de reaprofitades que porten la dates del segle xviii. Alguns noms de les cases del carrer són Cal Catllà, Ca l'Esteva, Cal Reiet, Ca l'Espanyol, Ca la Manuela o la Fàbrica Vella, Cal Barela.
En una de les cases hi ha una finestra de pedra treballada amb quatre carots, dos en cada un dels costats. Al cantó dret n'hi ha un de masculí i a l'esquerra un de femení. La finestra es va tapiar i es va posar al centre una fornícula i es va transformar en una petita capella dedicada al Sagrat Cor, però actualment no conserva la imatge.

## Referències

* 1 2 «Carrer Major de Perafita». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Carlos António Gomes

Carlos António do Carmo Costa Gomes (18 de gener de 1932 - 18 d'octubre de 2005) fou un futbolista portuguès de la dècada de 1960.
Fou 18 cops internacional amb la selecció portuguesa. Pel que fa a clubs, defensà els colors de l'Sporting, on fou el substitut de João Azevedo, i fou campió nacional el 1951/52, 1952/53, 1953/54 i 1957/58, i campió de copa el 1958. També jugà al Granada CF i al Reial Oviedo.

## Palmarès
### Sporting Clube de Portugal

* Primeira Liga: 1952, 1953, 1954, 1958
* Taça de Portugal: 1954

### MC Oran (entrenador)

* Lliga algeriana de futbol: 1971

## Referències

* ↑ Perfil a eu-football.info
* ↑ Carlos António Gomes a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Carlos Gomes Tribute (en portuguès)
# Carlile

Carlile és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 649 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Carlile tenia 649 habitants, 233 habitatges, i 178 famílies. La densitat de població era de 9,5 habitants per km².
Dels 233 habitatges en un 33,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,1% hi vivien parelles casades, en un 9,4% dones solteres, i en un 23,6% no eren unitats familiars. En el 18,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,79 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,5% tenia menys de 18 anys, un 6% entre 18 i 24, un 25,4% entre 25 i 44, un 25,1% de 45 a 60 i un 14,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.109 $ i la renda mediana per família de 30.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.809 $ mentre que les dones 37.188 $. La renda per capita de la població era de 14.798 $. Entorn del 23,1% de les famílies i el 28,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Carlile». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Carlile». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Amb les mateixes armes

Amb les mateixes armes (títol original en anglès: Slightly Honorable) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Tay Garnett i estrenada el 1939. La pel·lícula està basada en la novel·la de 1939 Send Another Coffin, de F.G. Presnell, i ha estat doblada al català.

## Argument

John Webb, advocat, està acusat de l'homicidi d'Anne Seymour, una cantant que ha trobat en un local nocturn.

## Repartiment

* Pat O'Brien: John Webb
* Edward Arnold: Vincent Cushing
* Broderick Crawford: Russel Sampson
* Ruth Terry: Anne Seymour
* Alan Dinehart: George Joyce
* Claire Dodd: Alma Brehmer
* Phyllis Brooks: Sarilla Cushing
* Eve Arden: Miss Ater
* Douglass Dumbrille: George Taylor
* Bernard Nedell: Pete Gordena
* Douglas Fowley: Madder
* Ernest Truex: P. Hemingway Collins
* Janet Beecher: Mrs Cushing
* Evelyn Keyes: Miss Vlissigen
* John Sheehan: Mike Daley
* Addison Richards: Inspector Melvyn Fromm
* Cliff Clark: Capità Graves
* Tay Garnett
* Bud Jamison
* Victor Potel

## Referències

* ↑ esadir.cat. Amb les mateixes armes. esadir.cat.
* ↑ «Slightly Honorable». The New York Times.
# Pilar Cabot i Vila

Pilar Cabot i Vila (Vic, 27 de setembre de 1940 – 20 de maig de 2017) fou una escriptora catalana. Va ser autora de poesia, narrativa per a nens i adults i contes. Fins i tot s'han escenificat algunes de les seves obres. Entre la primavera de 1965 i la tardor de 1985 va regentar la seva pròpia llibreria, CLAM. Va coordinar les Tertúlies amb poetes, activitat literària on en un ambient propici es treballa amb autèntic rigor l'obra dels poetes més diversos. Les tertúlies es duen a terme a la Biblioteca Joan Triadú, de Vic, i han impulsat la creació d'una col·lecció —Col·lecció La Biblioteca— que, en tres volums antològics, recull els treballs fets fins a la data. També va ser autora de nombroses crítiques literàries, comentaris de llibres, pròlegs, guions i articles a la premsa. Participà en tertúlies radiofòniques i televisives. Era sòcia d'honor de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.

## Obra

Tota la seva obra està escrita en català. Destaca la seva obra per la riquesa verbal, el ritme, la musicalitat i el constant pòsit reflexiu del seu contingut. És una lírica de l'experiència, de l'amor, de la voluntat de captar el present. La naturalesa és un ingredient que acompanya a tot moment els poemaris de Pilar Cabot.
| « | La poesia de Pilar és fonamentalment individualitzada i circula de dins cap a fora. Vull dir que sempre depèn del temps interior que viu l'autora i que es projecta d'una manera clara sobre la seva obra poètica. Viure i després escriure. Aquesta és la ruta que bàsicament constitueix la trajectòria de la seva poesia | » |
| — Armand Quintana |||
Algunes de les seves obres:
* Avui estimo Baudelaire (1988)
* Color de vida (biografia d'Assumpta Montaner, 1988)
* Balcó de guaita (1989)
* Ombres de mots i de silencis (1992)
* La plàcida mirada de Guerau (1995)
* Setge (1998)
* Amb veu d'amic CD (1999)
* La gelada barana del pont (1999)
* Vol ballar un tango amb el meu, senyor Vivaldi? (2000 i 2ª ed. 2002)
* A l'ombra del semàfor (en coautoria amb el seu marit, Armand Quintana, 2001)
* Els versos obstinats (2003)
* Que hi ha algú? (traducció, 2003)
* Àncores o ales? (2004)
* gaTonades il·lustrades (2007)
* Els rossinyols insomnes (2008)
* Tríptic de Sant Josep (2008)
* El cançoner d'en Marcel (2011)
* O no (juntament amb J. Sala i A. Carrera, 2011)
* La remor d'un molt antic silenci (2011-12)
* El cançoner d'en Marcel-Partitures (2012)
* El niu transparent (2014)

## Premis i reconeixements

* 1983: La Gent del Llamp de narrativa: Amèrica i altres contes
* 1987: Festes Pompeu Fabra de Cantonigròs de poesia: Avui estimo Baudelaire
* 1990: Caterina Albert i Paradís: Ombres de mots i de silencis
* 1995: Montseny: La plàcida mirada de Guerau

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Fitxa al Departament de Cultura». Arxivat de l'original el 2005-03-01. [Consulta: 19 octubre 2016].
* 1 2 Fitxa a Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* ↑ Armand Quintana
* ↑ Obra

## Enllaços externs

* Pilar Cabot - Blog oficial