OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Blender (revista)

Blender és una revista estatunidenca de música, coneguda sovint per les seves fotografies eròtiques de celebritats femenines. És publicada per Dennis Publishing, la mateixa empresa que edita Maxim.
La revista va començar el 1994 com la primera revista digital en CD-ROM. La van crear Jason Pearson, David Cherry i Regina Joseph i va ser adquirida per l'editorial Dennis Publishing, ara Alpha Media, qui va publicar-ne 15 números amb el mateix format, per posteriorment crear-ne l'espai web el 1997. L'edició impresa es va llançar dos anys després. El CD-ROM de Blender va ser el primer format editorial digital que va servir de plataforma publicitaria. Entre els seus primers enunciants hi havia Calvin Klein, Apple, Toyota i Nike.
La publicació reuneix llistes d'àlbums musicals, artistes i cançons, incloent-hi "el millor" i "el pitjor". En cada edició, hi ha un ressenya sobre la discografia completa d'un artista, on cada àlbum és analitzat successivament.
Blender es va unir al canal de música VH1 per crear el ranking de "Les 50 cançons més increïblement dolentes", on "We built this city" de Jefferson Starship va obtenir el primer lloc.
El propietari Alpha Media Group va eliminar la publicació impresa de Blender el 26 de març de 2009, passant només a la versió en línia, amb un moviment que va eliminar 30 llocs de treball i va reduir el portfolio de l'empresa a les publicacions Maxim. L'última edició impresa va ser la de l'abril de 2009. Els subscriptors de la revista van rebre, com a compensació pels números de Blender no rebuts, edicions de a revista Maxim.
La web de Blender es troba sense actualitzar des del març de 2011, un clar indicador que han cessat les operacions. Això no obstant, no hi ha hagut cap comunicat oficial de Dennis Publishing o en qualsevol altre mitja sobre l'estat de la revista.

## Referències

* ↑ Nat Ives, Alpha Media Shutters Blender Arxivat 2011-11-23 a Wayback Machine., in: AdAge Mediaworks, 26 de març 2009 (en català: Alpha Media tanca Blender)
* ↑ Jason Fell, Blender Folds: Music magazine latest to succumb to recession, Folio, March 26, 2009
* ↑ Stairway to Hell Arxivat 2009-04-02 a Wayback Machine., New York Post, March 30, 2009

## Enllaços externs

* «Lloc web oficial» (en anglès).
# Montserrat del Pozo Roselló

Montserrat del Pozo Roselló (Caracas, 13 de setembre de 1954) és una pedagoga innovadora catalana, durant molts anys directora del Col·legi Montserrat de Vallvidrera, i religiosa superiora general de les Missioneres Filles de la Sagrada Família de Natzaret des del 2013, motiu pel qual es va traslladar a viure a Roma. Ha escrit diversos llibres i ha impartit cursos per a professors i alumnes sobre les intel·ligències múltiples, qüestió sobre la qual és considerada un referent.
La seva família, d'origen català, es traslladà a Badalona en la seva infantesa. Entrà a la congregació de les Missioneres Filles de la Sagrada Família de Natzaret el 4 d'octubre de 1975. Estudià la llicenciatura en Filosofia i Lletres per la UAB, el màster en Psicologia i gestió familiar i és tècnica superior en Imatge i So. Es formà amb pedagogs reconeguts dels EUA, Itàlia i França com Glenn Doman, que defensa l'estimulació primerenca, i Howard Gardner, teòric de les intel·ligències múltiples, que volgué recollir el Premi Príncep d'Astúries del 2011 amb la religiosa.

## Referències

* ↑ Sanchís, Imma «La mayor innovación es amar al alumno». La Vanguardia, 02-04-2015 [Consulta: 13 abril 2015].
* ↑ Religió, Catalunya. «Montserrat del Pozo, reelegida superiora general de les Missioneres Filles de la Sagrada Família de Natzaret», 12-08-2019. [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ Echevarren, Sonsoles «"Se puede aprender matemáticas con juegos y la historia, con música"». Diario de Navarra, 29-10-2011 [Consulta: 13 abril 2015].
* 1 2 «Montserrat del Pozo Roselló». nazaret.org. Missioneres Filles de la Sagrada Família. Arxivat de l'original el 22 de febrer 2015. [Consulta: 13 abril 2015].
* ↑ Barnés, Héctor G. «Sor Innovación, la monja que está revolucionando la educación española». El Confidencial, 31-01-2015 [Consulta: 13 abril 2015].
* ↑ «Montserrat del Pozo». TV3, 31-05-2010 [Consulta: 13 abril 2015].
# Joaquim Gili i Morós

Joaquim Gili i Morós (Barcelona, 1916 - 1984) va ser un arquitecte català que formà part del Grup R.
Fill del pintor Baldomer Gili i Roig, es titulà en arquitectura el 1947 a Barcelona. Formà part del Grup R des del 1953, que va agrupar els millors arquitectes catalans de la dècada del 1950 que van propugnar una renovació a partir de tendències italianes. Durant aquesta època Gili va ajudar a reunir material relacionat amb edificis catalans amb influències mediterrànies per les publicacions d'Alberto Sartoris. Va participar en la construcció de l'edifici racionalista de la Seu de l'Editorial Gustavo Gili entre els anys 1954 i 1961, en col·laboració amb Francesc Bassó.

## Referències

* ↑ Vitra Design Museum. Photography, Modern Architecture, and Design: The Alberto Sartoris Collection : Objects from the Vitra Design Museum. EPFL Press, 2005, p. 120–. ISBN 978-2-940222-07-0.
* ↑ Ignasi López Trueba. Modelos alemanes e italianos para España en los años de la postguerra: actas preliminares : Pamplona, 25/26 marzo 2004, Escuela Técnica Superior de Arquitectura, Universidad de Navarra. Servicio Publicaciones ETSA, 2004, p. 76–. ISBN 978-84-89713-79-6.
* ↑ «Joaquim Gili i Morós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Estarroa

Estarroa/Estarrona és un poble i concejo pertanyent al municipi de Vitòria. Tenia 34 habitants en (2008). Està enclavat en la Zona Rural Nord-oest de Vitòria. El 2007 tenia 58 habitants.
Es troba sobre un pujol de la Planada Alabesa, i proper a la carretera que uneix Vitòria amb Otogoien. Fins a 1975 pertanyia al municipi de Mendoza.

## Referències

* ↑ ESTARRONA s Auñamendi Encyclopedia (Fundació Euskomedia)
# Borrby

Borrby és una localitat de Suècia, a la comuna de Simrishamn, a 15 km al sud-oest d'aquest municipi. Està situada a la província històrica d'Escània. L'any 2015 comptava amb 975 habitants. És una vila del llibre des de l'any 2011.

## Referències

* ↑ «Population in localities, by type of dwelling, by locality. Year 2000 - 2015» (en anglès). [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «Borrby» (en suec). [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «Borrby Bokby – in english, please!» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-01-02. [Consulta: 2 gener 2020].
# Sant Mauri

Sant Mauri és un dels noms que va adoptar en català Sant Maur abat, benedictí del segle vi. Amb el temps, va desenvolupar-se una tradició catalana que, de fet, va donar lloc a un sant llegendari alternatiu, els fets de la vida del qual no tenien res a veure amb la de la persona original. En tot cas, mai no va arribar a constituir-se com una personalitat diferent, sinó que va conservar el nom, el dia de la festivitat i la base històrica per anar, només, afegint-hi detalls folklòrics. Sant Mauri és un dels “sants barbuts” que, segons la tradició, marquen al calendari la setmana més freda de l'any: la setmana dels barbuts.

## Llegenda rossellonesa

La llegenda catalana, recollida per Joan Amades, el fa fill del Rosselló, on va viure fins que va anar al Principat de Catalunya. Va fundar nombrosos monestirs i convents a ambdós cantons del Pirineu. De jove va ser home de mar, pescador o mariner, i sabia guarir el mal del trencament amb oli de fel de peix. També guaria el dolor i la llomadura. Per això havia estat molt venerat entre els hortolans, els quals es passaven el dia treballant la terra amb l'esquena doblegada.
També havien tingut Sant Mauri com a patró els calderers, ja que, segons una vella tradició de l'ofici, aquest sant havia estat calderer. Per efecte d'un do diví, Sant Mauri picava l'aram de les calderes sense fer gens de soroll. Per això la gent que vivia prop d'algun calderer l'invocava perquè li fes suportable i poc molest el soroll que feia el seu veí.
La gent també acudia a aquest sant perquè l'alliberés de tota mena de sorolls pesats i enutjosos. Hom recomanava que el dia de la festivitat del sant (15 de gener, data de la festa de Sant Maure abat) es portés un ciri a sant Mauri perquè alliberés els ciutadans, especialment els barcelonins, dels sorolls que els mortifiquen.

## Notes

* ↑ Aquest procés de duplicació de personalitats no era estrany a l'Edat mitjana, on les tradicions de nombrosos sants van donar lloc a "duplicats" diferenciats del sant, per confusió o per interessos locals: en són exemples sant Medir de Barcelona i sant Emeteri, sant Lleïr i Lliceri, sant Anastasi de Lleida, Sever de Barcelona i Sever de Ravenna, Genís de Roma i Genís d'Arle, etc.

## Bibliografia

* Fets i costums dia a dia segons Joan Amades. butlletí nº. 37 (hivern-gener)
# Jedediah Smith

Jedediah Strong Smith (1799-1831) conegut popularment com a Jedediah Smith va ser un tramper, explorador i pioner dels Estats Units. Va ser la primera persona en explorar les muntanyes Rocoses, la Costa Oest i el Sud-oest dels Estats Units. Per tal de trobar nous espais on caçar, va explorar el centre i el sud de les Rocoses. En el seu viatge va explorar igualment altres espais com el Gran Llac Salat de Utah i el desert de Mojave entre d'altres. Se n'expliquen diverses aventures i proeses com haver sobreviscut a l'atac d'un os o haver sobreviscut a la sed i la fam al desert de Mojave enterrant-se a la sorra per mantenir-se fresc. De la mateixa manera se li reconeix, juntament amb dos trampers més, haver recorregut a peu durant 32 dies a un ritme de 64 kilòmetres diaris, pràcticament sense aliments.
Durant el maig de 1831, mentre conduïa un grup de comerciants, es va apartar del camí per prendre una mica d'aigua i ja no va tornar. En arribar a Santa Fe, els comerciants van veure com un venedor venia uns objectes personals de Jedediah que, segons sembla ser, havien estat adquirits per una banda comanxe en matar el seu propietari.

## Referències

* ↑ Doval, Gregorio. Breve historia de la Conquista del Oeste (en castellà). 3a. Madrid: Nowtilus, 2017, p. 76-79. ISBN 9788497635714.
# Poitou-Charentes

El Poitou-Charentes, antigament o tradicionalment en català, Peitau i Xarantes (Poitou-Charentes en francès, Peitau Charantas en occità) fou una regió de França, situada al Oest del país. D'ençà del 1er de gener de 2016, forma part de la regió Nova Aquitània.
El gentilici n'és peitaví o peitoví.

## Geografia

La regió de Poitou-Charentes limita, de nord a sud, amb les regions següents: el País del Loira, el Centre - Vall del Loira, el Llemosí i l'Aquitània.

## Política

El president del Consell Regional de Poitou-Charentes és el socialista Jean-François Macaire.
El 2004, la coalició progressista que va encapçalar Ségolène Royal estava formada pel Partit Socialista, el Partit Comunista Francès, Els Verds i el Partit Radical d'Esquerra. Aquesta coalició va obtenir, a la segona volta de les eleccions regionals, el 55,10% dels vots, gairebé nou punts més que a la primera volta, i 37 dels 55 escons en joc.
La llista de Ségolène Royal va ser la més votada a totes les circumscripcions electorals. El millor resultat el va aconseguir al departament de Charente amb un 57,90% dels vots emesos. Per contra, el pitjor resultat va ser l'aconseguit al departament de Charente Marítim amb només un 51,80%.
La llista de la presidenta sortint, Elisabeth Morin, de la conservadora UMP va obtenir un 36,20% dels vots i 15 escons.
La candidatura del Front Nacional va ser la menys votada amb un 8,70% i 3 escons.

## Enllaços externs

* Consell Regional de Poitou-Charentes Arxivat 2002-11-24 a Wayback Machine. (francès)
* Consell Econòmic i Social Regional (francès)
# Boquitas pintadas

«Boquitas pintadas» té aquests significats:
* Boquitas pintadas, novel·la de 1969 de l'escriptor argentí Manuel Puig (1932-1990);
* Boquitas pintadas (pel·lícula), pel·lícula argentina del 1974 basada en la novel·la, dirigida per Leopoldo Torre Nilsson i Juan Sires;
* Boquitas Pintadas (grup), grup musical mexicà dirigit per la cantant Mary Boquitas.
# MCN

MCN té els següents significats:
* Nació Muscogee (Creek) (del seu nom en anglès Muscogee (Creek) Nation), tribu reconeguda federalment, establerta a Oklahoma (Estats Units)
* mcn també és el codi ISO 639-3 del massa, llengua parlada al Txad
* Multi-channel network ("xarxa multicanal"), una organització que representa diversos canals de vídeo
# Estadio de la Victoria

L'antic Estadio de la Victoria va ser l'estadi on va disputar els seus partits com a local el Real Jaén CF entre els anys 1944 i 2001.
Es va inaugurar el 29 d'octubre de 1944, quan el Real Jaén CF encara era conegut com a Olímpica Jiennense. L'equip militava aleshores a Tercera Divisió, i a aquesta categoria va correspondre el partit inaugural, que va enfrontar l'equip de Jaén contra l'Algeciras CF i que va acabar amb empat a 2 gols.
Per les seves reduïdes dimensions i la proximitat de les graderies, durant molt temps La Victòria va ser un fortí per al Real Jaén CF, ja que els equips que acudien a enfrontar-s'hi es veien tenallats per l'afició local o no podien jugar bé en un camp d'aquestes dimensions.
Per la seva localització al centre de la ciutat, eren molts els aficionats que veien el partit no des de l'estadi, sinó des d'edificis adjacents, especialment des del terrat del Col·legi El Almadén i des dels passadissos de l'Escola Politècnica Superior, les finestres de la qual donaven a La Victoria.
En aquest estadi, el Real Jaén CF va disputar partits en les quatre màximes categories del futbol espanyol: Primera Divisió, Segona Divisió, Segona B i Tercera Divisió.
L'últim partit disputat a La Victoria va ser el corresponent a l'última jornada de la lliga 2000/01 a Segona divisió, celebrat el 17 de juny de 2001, que va enfrontar el Real Jaén CF i el Reial Betis Balompié i que va concloure amb un resultat de 0-2, amb dos gols de Gastón Casas, la qual cosa va suposar l'ascens del Betis a primera divisió. L'últim esdeveniment que va acollir va ser un concert de Julio Iglesias l'agost de 2001, després del qual l'estadi va quedar tancat fins a la seva demolició.
Va ser reemplaçat per l'actual Estadi de la Victòria el 2 de setembre de 2001, i es va demolir gairebé 4 anys més tard, a l'abril de 2005, juntament amb l'Escola Politècnica Superior de Jaén. Actualment, a la seva localització es troba un edifici d'El Corte Inglés i un parc públic.
# Den osannolika mördaren

Den osannolika mördaren (traduïble com a "L'assassí improbable") és una sèrie de televisió sueca de 2021, dirigida per Charlotte Brandström i Simon Kaijser da Silva i escrita per Wilhelm Behrman i Niklas Rockström. Basada en els esdeveniments entorn a l'assassinat d'Olof Palme, Primer Ministre de Suècia entre 1969-1976 i 1982-1986, la sèrie és l'adaptació de la novel·la homònima de 2018, escrita per Thomas Pettersson, que va treballar de guionista al programa. La sèrie va ser elogiada pel diari anglès The Guardian per «les seves bones observacions de l'orgull masculí transformat en tòxic». El 5 novembre de 2021, la distribuïdora Netflix va estrenar la sèrie i, a continuació, va ser demandada per difamació després d'anunciar els esdeveniments del programa com a reveladors de l'«autèntic assassí» de Palme.

## Repartiment

* Robert Gustafsson com a Stig Engström
* Eva Melander com a Margareta Engström
* Björn Bengtsson com a Thomas Pettersson
* Magnus Krepper com a Harry Levin
* Joel Spira com a Lennart Granström
* Peter Viitanen com a Olof Palme
* Cilla Thorell com a Lisbeth Palme
* Bengt Braskered com a Anders Skandiakollega
* Cia Eriksson com a Kvinnlig väktare Skandia

## Referències

* ↑ «The Unlikely Murderer review – a dramatic, perplexing murder mystery» (en anglès). ReadySteadyCut.com, 05-11-2021. [Consulta: 27 desembre 2021].
* ↑ «The Unlikely Murderer – Netflix Series Review» (en anglès). HeavenofHorror.com, 04-11-2021. [Consulta: 27 desembre 2021].
* ↑ Keslassy, Elsa. «Netflix Orders ‘The Unlikely Murderer’ About the Mystery of Swedish Prime Minister Olof Palme’s Killing» (en anglès). Variety.com, 03-12-2020. [Consulta: 27 desembre 2021].
* ↑ Morris, Lauren. «The Unlikely Murderer: release date, cast and trailer for true crime drama» (en anglès). RadioTimes.com, 02-11-2021. [Consulta: 27 desembre 2021].
* ↑ Seale, Jack. «The Unlikely Murderer review – an irresistible, Zodiac-lite Scandi thriller» (en anglès). TheGuardian.com, 06-11-2021. [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ Sundell, Anna. «Den osannolika mördaren (2021)» (en suec). MovieZone.se, 03-11-2021. [Consulta: 27 desembre 2021].
* ↑ Moody, Oliver. «Netflix sued for naming ‘true assassin’ of Swedish premier Olof Palme» (en anglès), 22-11-2021. [Consulta: 27 desembre 2021].

## Enllaços externs

* Den osannolika mördaren a Netflix (anglès)
# Jedeliane

Djedeliane o Djedliane o Jedeliane o Jedelienne o Jedliane (àrab: جدليان, Jadaliyān) és una ciutat de Tunísia a la governació de Kasserine, situada a uns 60 km al nord-est de Kasserine i uns 42 km al nord de Sbeitla. És una petita ciutat de la plana entre el Djebel El Ouest i el Djebel Barbou, al nord de Sbiba i al sud de la vila de Rohia. La ciutat és creuada pel riu Oued El Hathoub. Té una població de 4.000 habitants i és capçalera d'una delegació amb 14.680 habitants al cens del 2004.

## Economia

La seva activitat econòmica és agrícola, afavorida per l'embassament de Sbiba.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 42 57 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en cinc sectors o imades:
* Djedliane (42 57 51)
* Fej Terbah (42 57 52)
* Aïn El Hamadna (42 57 53)
* Mehrza (42 57 54)
* Aïn Oum El Jedour (42 57 55)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 42 14).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 102-106. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 156. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Pont del Far

El Pont del Far (o de l'Alfar) és un pont medieval de pedra que travessa el riu Llobregat per l'engorjat del mateix nom, al terme municipal de Cercs (Berguedà).

## Descripció

És format per dos arcs de mig punt, el central de 32 m de llum i 2,9 m d'alçada, amb el pilar dret ben assentat sobre la roca. L'arcada més petita s'ha recuperat arran dels treballs de restauració fets pel Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat de Catalunya. Aquest arc és col·locat sobre un nivell més alt que l'anterior que salva el riu i feia la funció de buidar la paret massissa del pont i facilitar el pas de l'aigua en l'època de riuades. Aquest arc va quedar anul·lat a finals del segle xviii. L'aparell és de mides petites, sense polir.

## Història

El pont del Far és l'únic pont romànic que es conserva a la comarca del Berguedà. Facilitava el pas del camí ral que anava de Berga a Bagà i la Pobla de Lillet i a la Cerdanya, i situat prop de l'antic hostal, ara desaparegut, que hi havia al peu del camí ral. L'any 1905 l'excursionista Cèsar August Torras diu que estava "ruinós". Arran de les obres de construcció de la nova carretera C-1411 començaren les obres de restauració, que s'inauguraren el 17 de març de 1991.

## Referències

* 1 2 3 «Pont del Far». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
* ↑ Diversos Autors. El Berguedà. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Direcció General de Patrimoni Cultural, 1994, p. 144. ISBN 8439326718.
# Boquiñeni

Boquinyeni (en castellà: Boquiñeni) és un municipi d'Aragó situat a la província de Saragossa i enquadrat a la comarcar de la Ribera Alta de l'Ebre.
# Munyida

El munyiment o munyida és l'acte d'extreure llet de les glàndules mamàries d'un mamífer, habitualment vaques i someres. El munyiment es pot fer manualment o amb màquines.
El munyiment manual es fa prement i tibant cap avall dels mugrons del braguer de la vaca, fent sortir la llet cap a una galleda.
Les munyidores mecàniques extreuen llet per mitjà del buit. S'utilitzen per a vaques o per a dones amb nadons.
# Josep Maria Razquin i Jené

Josep Maria Razquin i Jené (Cervera, la Segarra, 14 de juny del 1929 – autopista Lleida-Saragossa 24 de març del 1995) fou un polític i erudit català, fill de l'historiador Ferran Razquin i Fabregat.
És llicenciat en Dret i en Filosofia i Lletres per la Universitat de Saragossa. Exercí d'advocat a Cervera, on seria alcalde. Fou president de la Diputació de Lleida entre 1968 i 1974, càrrec des del que, entre altres coses contribuí al restabliment dels estudis universitaris a Lleida. Promogué també, amb Ronald Reagan -aleshores governador de Califòrnia- una campanya internacional de reivindicació de la figura de Gaspar de Portolà. Home pragmàtic, amb l'adveniment de la democràcia no volgué reciclar-se políticament perquè entenia que, tot i que el seu franquisme havia estat purament conjuntural, havia fet una aposta que en la nova situació no acabava d'encaixar. Aleshores li foren encarregades missions delicades a Varsòvia, on temptejà l'actitud d'alguns exiliats de pes, com el general Enrique Líster, amb el que acabà fent una certa amistat. Va ser fins a la seva jubilació sots-director de la Biblioteca de Catalunya, a Barcelona, on va aportar concòrdia i un alt nivell de relacions públiques. Com estudiós tenia un perfil d'il·lustrat conservador i es va centrar en temes i figures de la Segarra. Va ser un expert en història de les campanes. Exercí la docència a diversos centres oficials i fou un agut conferenciant.
De la seva obra sobresurten els llibres Universidad de Cervera (1976) i l'ampli diccionari pòstum Gent de la Segarra (1998), editat per la seva gran amiga Carmen Balcells, a part de diversos articles especialitzats. Publicà també, amb Montserrat Niubó i Rosa E. Biosca, el catàleg de la XXIV Exposició Bibliogràfica Cerverina (Institut d'Estudis Ilerdencs, Lleida 1973). El 1987 fou elegit membre corresponent de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi, de Barcelona.

## Referències

* ↑ Boneu i Company, F. «Necrològiques: Josep Maria Razquin i Jener [sic]». Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi [Barcelona], 1996, pàg. 302-304.
* ↑ «Antics Presidents». Diputació de Lleida, s.d. Arxivat de l'original el 2020-10-30. [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ «Razquin Jené, José María» (en castellà). Biblioteca nacional de España, s.d. [Consulta: 1r abril 2017].
# Estadis de futbol a Israel

Estadis de futbol a Israel: Aquesta és una llista d'estadis de futbol a Israel, ordenats per capacitat d'espectadors.

## Estadis

| # | Estadi | Capacitat | Club(s) |
| 1. | Estadi Teddy Kollek | 31,733 | Beitar Jerusalem, Hapoel Jerusalem |
| 2. | Estadi Sammy Ofer | 31,858 | Hapoel Haifa, Maccabi Haifa |
| 3. | Estadi Bloomfield | 29,400 | Bnei Yehuda, Hapoel Tel Aviv, Maccabi Tel Aviv |
| 4. | Estadi Netanya | 13,610 | Maccabi Netanya |
| 5. | Estadi Ramat Gan | 13,370 | Selecció de futbol d'Israel |
| 6. | Estadi HaMoshava | 11,500 | Hapoel Petah Tikva, Maccabi Petah Tikva |
| 7. | Estadi Doha | 8,500 | Ahva Arraba, Bnei Sakhnin |
| 8. | Estadi Herzliya | 8,100 | Hapoel Herzliya, Maccabi Herzliya |
| 9. | Winter Stadium | 8,000 | Hakoah Ramat Gan, Hapoel Ramat Gan |
| 10. | Estadi Yud-Alef | 7,800 | FC Ashdod |
| 11. | Estadi Haberfeld | 6,000 | Hapoel Rishon LeZion |
| 12. | Estadi Levita | 5,800 | Beitar Kfar Saba, Hapoel Kfar Saba |
| 13. | Estadi Sala | 5,250 | Hapoel Ashkelon |
| 14. | Estadi Municipal d'Acre | 5,000 | Hapoel Acre |
| 15. | Estadi de Futbol Tiberíades | 5,000 | Ironi Tiberias FC |
| 16. | Estadi Hatikva Neighborhood | 4,020 | Beitar Tel Aviv |

## Enllaços externs

* Llista d'estadis d'Israel Arxivat 2009-01-30 a Wayback Machine.