OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Historias clandestinas en La Habana

Historias clandestinas en La Habana és una pel·lícula del'Argentina filmada en color dirigida per Diego Musiak sobre el seu propi guió que es va estrenar el 8 de maig de 1997 i que va tenir com a actors principals a Susú Pecoraro, Jorge Perugorría, Ulises Dumont i Verónica Lynn. Va ser filmada íntegrament a l'Havana, Cuba.

## Sinopsi

Diverses històries d'amor que transcorren a l'Havana: Laura, una argentina que coneix a Frank, un taxista divorciat que viu amb la seva mare, la que es retroba amb Francisco, un empresari que viu solitari i trist, Carlos i Jaime, que han d'ocultar la seva condició homosexual i un periodista i la seva fotògrafa que somien guanyar un premi.

## Repartiment

Hi van intervenir els següents intèrprets:
* Susú Pecoraro
* Jorge Perugorría
* Ulises Dumont
* Verónica Lynn
* Jorge Martínez
* Rosario de la Uz
* Luis García
* Humberto Páez

## Comentarios

Gustavo J. Castagna a El Amante del Cine va escriure:
| « | «…un reajunti de postals turístiques filmades com si es tractés d'un aficionat..» | » |
Gustavo Noriega a El Amante del Cine va opinar:
| « | «Una idea interessant, la de creuar històries petites en una ciutat bella com a fons, es converteix en un avís de la Secretaria de Turisme de Cuba que no honra a aquest país ni als assoliments de la seva revolució.» | » |
Aníbal M. Vinelli a Clarín va dir:
| « | «Manca de pretenciosidad i eludeix la grandielocuencia. I proposant-se menys, aconsegueix més, a partir dels relats entrecreuats de quatre parelles atípiques jugades per un elenc binacional i de parella eficiència.» | » |
Manrupe i Portela escriuen:
| « | «…una gran postal, excusada en un encreuament d'històries esbossades, algunes inconnexes o amb diàlegs improbables…Malgrat tot, una pel·lícula amigable.» | » |

## Premis

El film va obtenir els següents premis:

### Asociación de Cronistas Cinematográficos de la Argentina, Premis Cóndor de Plata 1998

* Ulises Dumont nominat al premi al millor actor de repartiment.

### Festival Cinequest San Jose de San José, Califòrnia 1998

* Pel·lícula guanyadora del Premi del Públic juntament amb Desafiando la gravedad (1997).
* Pel·lícula nominada al Premi Maverick Spirit

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos II 1996-2002. Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2003.

## Enllaços externs

* Información sobre Historias clandestinas en La Habana en el sitio del cine nacional
# Zincat

El zincat és el recobriment d'una peça de metall amb una capa de zinc per protegir-la de l'oxidació i de la corrosió, millorant a més el seu aspecte visual. El principi de funcionament es basa que els àtoms de zinc reaccionen amb les molècules de l'aire (especialment oxigen), oxidant-se més ràpid (per estar en la superfície) que el metall component de la peça, retardant la corrosió interna.
El zincat pot obtenir-se per processos electrolítics o mecànics. Les parts metàl·liques se submergeixen en un bany de zinc líquid a temperatura de fusió de 900 a 950 graus Celsius, aconseguint un galvanització. El zinc també pot absorbir-se si s'aplica com a pols i es col·loca en un forn adequat (sheradització), o es polvoritza a pressió (metal·lització). També existeix el zincat àcid i l'alcalí. La diferència entre tots dos és que en l'alcalí s'utilitzen compostos amb cianur. A causa de la toxicitat d'aquest grup químic s'ha incrementat la utilització de la variant àcida, malgrat requerir major control de la composició i la puresa.
Segons sigui la grandària de les peces s'empren diversos mètodes de zincat. Les peces petites es tracten a orri en tambors rotatius, mentre que per les de major grandària s'utilitza el zincat en bastidor, per disminuir el fregament en la superfície del material. En aquest cas, la peça es neteja i es penja en un bastidor concorde a la seva forma. Després del bany electrolític s'aconsegueix un gruix de recobriment mitjà de 6-12 micres. Per a una major protecció anticorrosiva del material, s'aplica un passivat cromatitzat que li dona a més l'aspecte final de la peça, podent ser blanc, groc o verd depenent de la protecció i matís que es desitgi obtenir.

## Referències

* ↑ zincat, en Diccionario de la lengua española (22.ª ed.). Reial Acadèmia Espanyola (2001).
* ↑ «What is Zinc Chromate used for ?» (en anglès). InnovateUs Inc. Arxivat de l'original el 11-12-2014. [Consulta: 31 agost 2022].

## Enllaços externs

* Més informació sobre zincat electrolític i les seves aplicacions Arxivat 2015-08-10 a Wayback Machine.
Viccionari
# Zincalstibita

La zincalstibita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup de la cualstibita. Rep el seu nom com a anàleg de zinc de la cualstibita, de la seva composició química al contenir zinc, alumini i antimoni (stibi en llatí).

## Característiques

La zincalstibita és un òxid de fórmula química Zn₂Al(OH)₆[Sb$^{5+}$(OH)₆]. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1998. Cristal·litza en el sistema trigonal en forma de diminuts prismes incolors.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la zincalstibita pertany a «04.FB - Hidròxids (sense V o U) amb OH, sense H₂O; octaedres aïllats» juntament amb els següents minerals: omsita, xakhovita i cualstibita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera de marbre de Fantiscritti, a Carrara, a la província de Massa-Carrara (Toscana, Itàlia), i també a Itàlia ha estat descrita a la mina Monte Avanza, a la província d'Udine. També ha estat descrita a dos altres indrets del continent europeu: a Telkibánya, al comtat de Borsod-Abaúj-Zemplén (Hongria) i a Saint-Luc, a Valais (Suïssa).

## Referències

* ↑ «Zincalstibite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 abril 2017].
Supergrup de la hidrotalcita :
# Epitalami

Epitalami és una tragèdia en un acte, original d'Ambrosi Carrion, estrenada la nit del 27 de novembre de 1912, per la companyia del Sindicat d'Autors Dramàtics Catalans al teatre Espanyol de Barcelona.

## Repartiment de l'estrena

* la Mainadera: Emília Baró
* el Nuvi: Antoni Piera
* la Núvia Ramona Mestres
* el seu Pare Joaquim Viñas
* la seva Mare Antònia Verdier
* el vell Pastor Vicent Daroqui
* el Marxant Vell: Ramon Tor
* el Marxant Roig: Carles Capdevila
* el Marxant jove: Rafael Bardem
* la Rogeta: Carme Buxadós
* la Blanca: Antònia Mestres
* l'Encantada: Josepa Persiva
* el Rabadà: Santiago Llano
* una Dona del Seguici: Carme Huguet
* tres Homes del seguici: Josep Cervera, Lluís Bonet i Carles Ribas
* Homes i Dones del Seguici: ?

## Referències

* ↑ «Ambrosi Carrion i Juan». Servei de Publicacions de l'Institut del Teatre. [Consulta: 24 abril 2022].
# Epitades

Epitades (en llatí Epitadas, en grec antic Ἐπιτάδας), fill de Molobros, fou un militar espartà, comandant dels 420 lacedemonis que van quedar bloquejats a l'illa Esfactèria el setè any de la guerra del Peloponès (425 aC). Va exercir el comandament amb habilitat i prudència i va morir combatent una mica abans que l'illa es rendís, segons Tucídides.

## Referències

* ↑ Epitadas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 41
# Interruptor de flotador

Un interruptor de flotador o detector de nivell és un tipus de sensor de nivell, un dispositiu utilitzat per detectar el nivell de líquid dins d'un dipòsit. L'interruptor es pot utilitzar per controlar una bomba, com a indicador, una alarma o per controlar altres dispositius.s'usa per comprovar si el nivell d'un dipòsit ha superat o no un punt establert. Pot ser mecànic (flotador més interruptor), resistiu (si el líquid és conductor), capacitiu, etc..

## Principi

Un tipus d'interruptor de flotador utilitza un interruptor de mercuri dins d'un flotador amb frontisses. Un altre tipus comú és un flotador que aixeca una vareta per accionar un microinterruptor. Utilitza un reed switch muntat en un tub; un flotador, que conté un imant, envolta el tub i és guiat per aquest. Quan el flotador aixeca l'imant fins a l'interruptor de canya, es tanca. Es poden muntar diverses canyes al tub per a diferents indicacions de nivell mitjançant un conjunt.
Quan el nivell d'aigua puja fins a submergir el dispositiu, la seva capacitat de surar i la forma de boia fa que giri. En aquesta posició, una bola de metall situada a l'interior es mou per gravetat cap a la punta de la boia, establint un contacte elèctric entre els dos fils Altres tècniques fan servir un contacte elèctric mercuri.
Amb una o més boies de nivell i un reglatge "tot o res" es pot automatitzar una bomba de sentina o vàlvula de desbordament amb una lògica simple basada en relés electromecànics.
* Interior d'una boia
* Circuit Tancat
* Circuit Obert

## Aplicacions

Una aplicació molt corrent és en bombes de dipòsit on l'interruptor detecta l'augment del nivell de líquid al dipòsit o dipòsit i activa una bomba elèctrica que després bombeja el líquid fins que el nivell de líquid s'ha reduït substancialment, moment en què el la bomba es torna a apagar. Els interruptors de flotació solen ser ajustables i poden incloure una histèresi substancial. És a dir, el punt d'"encesa" de l'interruptor pot ser molt més alt que el punt de "apagat". Això minimitza el cicle d'encesa i apagat de la bomba associada.

## Avantatges

* Un disseny molt senzill, robustesa i febla corrosió li donen una esperança de vida llarga;
* Fiabilitat ja que és pràcticament impossible que no faci contacte elèctric quan la bombeta està suspesa (o que no en faci quan està submergida)
* Poc manteniment;
* La histèresi de la seva resposta: la dimensió de la qual està fet el contacte és més gran que la de la quan s'interromp.

## Vegeu també

* Sensor de nivell
* Sensor de proximitat
* Sensor de temperatura
* Flotador (nivell de líquid)
* Indicador de combustible
* Visor de nivell de vidre

## Referències

* ↑ Bela G. Liptak (ed.), Instrument Engineers' Handbook, Fourth Edition, Volume One: Process Measurement and Analysis, CRC Press, 2003,ISBN 1420064029 page 477
* ↑ per exemple a l'interior d'un nucli de vidre integrat amb la boia i on s'allotgen els elèctrodes que són prolongació dels fils elèctrics de connexió.
* ↑ Stephen Herman, Understanding Motor Controls, Nelson Education, 2012, ISBN 1133713912, pp. 163-165
# Werther (pel·lícula)

Werther és una pel·lícula espanyola dramàtica de 1986 co-escrita i dirigida per Pilar Miró i protagonitzada per Eusebio Poncela i Mercedes Sampietro. És una adaptació lliure de la novel·la clàssica El jove Werther, de Goethe.
La pel·lícula es va rodar a Santander i fou seleccionada a la secció competitiva de la 43a mostra del Festival Internacional de Cinema de Venècia. També va guanyar el Goya al millor so en els I Premis Goya.

## Sinopsi

En una ciutat costanera del nord d'Espanya, un jove professor de grec, Werther, viu sol en la vella casa dels seus avantpassats a l'altre costat de la badia. És un home romàntic i malenconiós que accepta fer classes particulars al fill d'un ric armador, un nen introvertit i difícil. Werther se sentirà atret per la mare del noi, una dona forta i independent, i ja no podrà viure sense ella.

## Repartiment

* Eusebio Poncela - Werther
* Mercedes Sampietro - Carlota
* Féodor Atkine - Alberto
* Emilio Gutiérrez Caba - Federico
* Vicky Peña - Beatriz
* Reinhard Kolldehoff

## Referències

* ↑ VV.AA.. Variety Film Reviews, Volume 19. Garland Pub., 1989.
* ↑ «PREMIADOS 1987. I EDICIÓN PREMIOS GOYA». Premios Goya [Consulta: 17 novembre 2015]. Arxivat 17 de desembre 2013 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-12-17. [Consulta: 1r juliol 2021].
* ↑ Revista de cinema Sensacine
# Il Giudizio Universale

Il Giudizio Universale (El Judici Universal) és un oratori o poema simfònic per a solistes, cor i orquestra compost per Lorenzo Perosi amb text de Pietro Metastasio i Giuliano Salvadori, sota la batuta del mateix compositor. S'estrenà el 8 d'abril de 1904 al Teatro Costanzi de Roma.
Perosi va iniciar el novembre de 1902 la composició del seu novè oratori Il Giudizio Universal (desena incursió coral simfònica si es compta el precedent Stabat Mater) durant un viatge en tren entre Florència i Pistoia camí de la seva vila de repòs de Borgo Buggiano, on va continuar la seva escriptura per finalitzar-lo en les estances posades a la seva disposició al Vaticà per Pius X. Després d'assistir a la primícia de l'assaig general celebrat a la vaticana Sala Regia, l'entusiasta pontífex va afirmar a l'autor: «M'ha fet passar una hora al Paradís». L'estrena fou en ocasió de les festes dedicades a Sant Gregori el Gran, en un concert encapçalat per la primera execució italiana del seu Stabat Mater i regit per la batuta del compositor, amb totes les localitats venudes tot i els seus preus astronòmics.
Pel que sembla la partitura li agradava a Mascagni, encara que no privava de fer broma displicent respecte a ella. Cèlebre va resultar la reposició donada l'abril de 1950 a la romana Universitá Pontifícia Gregoriana, amb el mateix Perosi al comandament de l'Orquestra i el Cor de l'Acadèmia Nacional de Santa Cecília, i un planter de solistes vocals entre els quals sobresortien els anomenats Pederzini i Gigli: versió difosa per una retransmissió de la Ràdio Vaticana que es beneficia d'una edició en compacte. Així mateix memorable va ser la interpretació oferta el 1964 en presència de Pau VI, el qual va donar el senyal per començar a aplaudir.
L'obra es divideix en deu parts:
* Preludi
* Quadre simfònic
* Profecia
* Benaurances
* Benedicció
* Himne d'agraïment
* L'himne de la pau
* Maledicció
* Davallament dels condemnats
* Himne de la justícia.
# William Metzler

William Metzler (Odessa, 18 de setembre de 1863 - Syracuse, 18 d'abril de 1943) va ser un matemàtic canadenc.

## Vida i obra

Metzler, nascut a prop de Kingston (Ontario), va estudiar matemàtiques a la universitat de Toronto, essent deixeble d'Henry Taber. Es va graduar el 1888 i el 1892 va obtenir el doctorat a la universitat de Clark, sota la direcció de William Edward Story.
Des de 1895 fins a 1923 va ser professor de matemàtiques de la universitat de Syracuse i de 1923 fins a la seva jubilació el 1933 va ser degà i professor de matemàtiques del col·legi estatal de mestres d'Albany, capital de l'estat de Nova York, i que, actualment, forma part de la universitat estatal a Albany.
Des de la seva tesi doctoral, els seus treballs de recerca es van centrar en les matrius. Va demostrar unes assercions que havia fet el seu mestre, Taber, sobre la traça i el determinant d'una matriu i, els anys 1930 i 1933, va reeditar, ampliant-lo notablement, el tractat sobre matrius que havia publicat Thomas Muir el 1882.

## Referències

* ↑ Aitken, 1946, p. 34.
* ↑ Castellet i Llerena, 2005, p. 162.
* ↑ Farebrother, Jensen i Styan, 2002, p. 6.

## Bibliografia

* Aitken, Aleec C. «William Henry Metzler, A.B., Ph.D., Hon.D.Sc.» (en anglès). Royal Society of Edinburgh Year Book, 1946, pàg. 34. OCLC: 834652349.
* Castellet, Manuel; Llerena, Irene. Àlgebra lineal i geometria. UAB Servei de Publicacions, 2005. ISBN 84-7488-943-X.
* Farebrother, R. William; Jensen, Shane T.; Styan, George P.H. «Sir Thomas Muir and Nineteenth-Century Books on Determinan» (en anglès). IALS Image, Num. 28, 2002, pàg. 6-17. Arxivat de l'original el 2018-01-23. ISSN: 1553-8991 [Consulta: 24 novembre 2018]. Arxivat 2018-01-23 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «William Metzler» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# William Curtis

William Curtis (Alton, Hampshire, 11 de gener de 1746 – 7 de juliol de 1799) va ser un entomòleg i botànic anglès. El gènere Curtisia rep el nom en el seu honor. Abreviatura com a botànic: Curtis.
Curtis primer va exercir de farmacèutic fins a especialitzar-se en la botànica i història natural. Als 25 anys va escriure Instructions for collecting and preserving insects; particularly moths and butterflies.
Curtis va exercir la seva feina al Jardí botànic de Chelsea de 1771 a 1777. Va establir el seu propi jardí botànic l'any 1779 a Lambeth traslladant-lo l'any 1789 a Brompton. Publicà Flora Londinensis (en 6 volums, 1777–1798), un treball pioner en la flora urbana. El 1787 publicà The Botanical Magazine una obra il·lustrada per artistes com James Sowerby, Sydenham Edwards, i William Kilburn.

## Referències

* ↑ «William Curtis». Herbals and insects. University of Massachusetts. Arxivat de l'original el 2008-07-20. [Consulta: 1r setembre 2007].
* ↑ Instructions for collecting and preserving insects; particularly moths and butterflies. Illustrated with a copper-plate, on which the nets, and other apparatus necessary for that purpose are delineated… London: Printed by the author, and sold by George Pearch, 1771. iv, 90 p. fold. plate, 22 cm

## Enllaços externs

* Curtis, William. The Botanical Magazine, Vol. 1. Project Gutenberg Literary Archive Foundation, 2006.
* Curtis, William. The Botanical Magazine, Vol. 2.
* Curtis, William. The Botanical Magazine, Vol. 3.
* Curtis, William. The Botanical Magazine, Vol. 4.
# Esto no es una cita

Esto no es una cita és una pel·lícula independent espanyola de comèdia romàntica amb dosi de microteatre del 2013 dirigida per Guillermo Fernández Groizard protagonitzada per Virginia Rodríguez, Darío Frias, Alexandra Jiménez i Fernando Cayo. Ha estat autofinançada i autoproduïda per l'equip de la pel·lícula.

## Sinopsi

Dos companys d'oficina, Roberto i Paula, acaben de trencar amb les seves respectives parelles. Paula no suporta a Roberto, però ell intentarà conquistar-la per tots els mitjans. Els seus millors amics, Nacho i Andrea, els animen a oblidar el passat i a començar de nou, així que Roberto li demana a Paula una cita, i ella accepta.

## Repartiment

* Virginia Rodríguez Aragón ... Paula
* Darío Frías ... Roberto
* Alexandra Jiménez... Andrea
* Fernando Cayo ... Miguel
* Jorge Pobes... Nacho
* Carlotta Cosials... Silvia
* Gerald B. Fillmore ... Damián
* María Garralón... Rosa

## Premis i nominacions

Fou presentada a la Secció Zonacine del XVI Festival de Màlaga, en la que va guanyar el premi de l'audiència i el premi a la millor actriu (Virginia Rodríguez). Virginia Rodríguez fou nominada al premi a la millor actriu revelació a les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2013.

## Referències

* ↑ Enredos amorosos en la comedia 'Esto no es una cita', de Guillermo Fernández Groizard, La Vanguardia, 22 d'abril de 2013
* ↑ Esto no es una cita a Fotogramas
* ↑ "Esto no es una cita", historia de amor con ecos de "microteatro", La Información, 4 de desembre de 2013
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 2013». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-02. [Consulta: 6 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Erla

Erla és un municipi d'Aragó situat a la província de Saragossa i enquadrat a la comarca de Las Cinco Villas.
# Institut de Salut Global de Barcelona

L'Institut de Salut Global de Barcelona (ISGlobal) és un centre de recerca mèdica situat al carrer del Rosselló, 132, davant de l'Hospital Clínic.

## Història

Va ser creat oficialment l'any 2010 sota l'impuls de la Fundació la Caixa, el Govern d'Espanya, la Generalitat de Catalunya i la Fundació Ramón Areces, amb l'objectiu de millorar la salut comunitària i promoure-hi l'equitat. En el seu patronat figuren, a més, l'Hospital Clínic, el Parc de Salut MAR, la Universitat de Barcelona, la Universitat Pompeu Fabra i l'Ajuntament de Barcelona.
El 2013, i amb el suport de la Generalitat de Catalunya a través del Programa SUMA d'Integració de Centres CERCA, s'inicià un procés d'aliança estratègica entre CRESIB, CREAL i ISGlobal, i el maig de 2015 es formalitzà la integració del que fins llavors era el seu centre de recerca, CRESIB, culminant un any més tard, el juny de 2016.

## Referències

* ↑ «Neix ISGlobal-Barcelona: l’Institut de Salut Global per lluitar contra les malalties que afecten les poblacions més desfavorides». Clínic Barcelona, 26-02-2010.
* ↑ Corbella, Josep «El instituto ISGlobal refuerza el liderazgo de Barcelona en salud planetaria. Nueva etapa Más de 300 investigadores trabajarán en el centro tras su fusión con el Creal». La Vanguardia, 15-02-2017.
* ↑ «El Govern impulsa la creació d'un centre de referència en salut global a nivell europeu». Govern de la Generalitat de Catalunya, 12-05-2015.

## Enllaços externs

* Institut de Salut Global de Barcelona - Lloc web oficial
# Institut de Sociolingüística Catalana

L''Institut de Sociolingüística Catalana (ISC) és una institució adscrita a la Direcció General de Política Lingüística de la Generalitat de Catalunya, creada el 1980.
La funció de l'Institut de Sociolingüística Catalana és la recerca sociolingüística i l'assessorament del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. Els seus objectius principals són els d'efectuar treballs de recerca sociolingüística, centrant-se en el seguiment del procés de normalització de l'ús del català; redactar informes d'assessorament per al Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació i els òrgans de la Generalitat que ho sol·licitin, en els aspectes de política lingüística; formar una biblioteca especialitzada en temes sociolingüístics i un arxiu exhaustiu de les investigacions sociolingüístiques realitzades en terres catalanes; i establir una relació amb institucions científiques i administratives de parla catalana, per tal d'impulsar l'ús d'una modalitat estàndard segons les normes de l'Institut d'Estudis Catalans.
L'ISC disposa d'una biblioteca especialitzada, que es coordina amb altres institucions semblants. Des de l'any 1982 disposa d'una comissió d'assessorament formada per experts. La seva tasca principal el la d'analitzar la situació sociolingüística catalana i realitzar i emetre informes que la posin de manifest. També s'ocupa de la legislació lingüística, treballant en sistemes que permetin mesurar i avaluar l'evolució de la llengua catalana. En aquest sentit, fa el seguiment de la normativa i la jurisprudència sobre dret lingüístic del català, assessorant la ciutadania en matèria de legislació i drets lingüístics i també amb relació a la situació social i jurídica de la llengua catalana. També s'ocupa d'organitzar un centre de documentació especialitzat en matèria de sociolingüística, dret lingüístic i planificació lingüística.
Des de l'Institut de Sociolingüística Catalana s'han promogut en­questes i estudis, com l'anàlisi del cens de 1981, o enquestes sobre actituds i usos entre la població adulta de la conurbació barcelonina. També s'han dut a terme altres enquestes en diverses zones del domini lin­güístic, com al País Valencià (1985) o a les Illes Balears (1986), de vegades encarregades pels respectius governs, altres vegades per iniciativa d'un grup d'investigadors, i també enquestes que pretenen abastar el conjunt del domini lingüístic de parla catalana (1990), per iniciativa de l'Institut Mediterrani d'Estudis Avançats (IMEDEA) (Universitat de les Illes Balears - CSIC), amb la col·laboració de la Universitat de Perpinyà, la Universitat Autònoma de Barcelona, i la Universitat de València.

## Referències

* 1 2 3 «.xml Institut de Sociolingüística Catalana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «DECRET 296/1980, de 4 de desembre, de creació de l'Institut de Sociolingüística Catalana». Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya (DOGC), Núm. 195, 07-01-1981 [Consulta: 5 abril 2020].
* ↑ «Sociolingüística». A: La recerca científica i tecnològica a Catalunya, 1990. Institut d'Estudis Catalans, 1990. ISBN 84-393-1426-4 [Consulta: 5 abril 2020].
# Espineta occidental

El espineta occidental (Calamanthus montanellus) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el camp obert amb densa cobertura del sud-oest d'Austràlia Occidental.

## Referències

* ↑ «Espineta occidental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2022(català)
# Xirvànskaia

Xirvànskaia - Ширванская (rus) - és una stanitsa del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba als vessants septentrionals del Caucas occidental, a la vora dreta del riu Pxekha, a 11 km al sud d'Apxeronsk i a 98 km al sud-est de Krasnodar, la capital.
Pertany al municipi de Nóvie Poliani.