OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gaetano Coronaro

Gaetano Coronaro (Vicenza (Vèneto), 18 de desembre, 1852 - Milà (Llombardia), 5 d'abril, 1908) va ser un director d'orquestra, pedagog i compositor italià.
Va néixer a Vicenza i allà va tenir la seva formació musical inicial seguida dels estudis de 1871 a 1873 al Conservatori de Milà amb Franco Faccio. Va compondre obres orquestrals, música sacra i peces de cambra, així com cinc òperes. La Creola, que es va estrenar al "Teatro Comunale di Bologna" el 1878, va ser l'única que va tenir èxit.
Coronaro s'havia establert a Milà el 1876, on va dirigir a La Scala i va ensenyar al Conservatori de Milà. El 1894 hi va ser nomenat professor de composició. Entre els seus alumnes hi havia el compositor Arrigo Pedrollo. Coronaro va morir a Milà als 55 anys. Els seus germans, Antonio (1851–1933) i Gellio (1863–1916) també van ser compositors d'òpera. Antonio també va ser l'organista de la catedral de Vicenza des de 1885 fins a la seva mort.

## Òperes

* La Creola – opera seria en 3 actes, llibret d'Eugenio i Maria Torelli-Vallier ("Teatro Comunale di Bologna", Bolonya, 27 Novembre 1878)
* II malacarne – drama líric en 3 actes, llibret de Stefano Interdonato ("Teatro Grande", Brèscia, 20 gener 1894)
* Un curioso accidente – escena lírica en 1 acte, llibret de Virginia Tedeschi-Treves després Goldoni ("Teatro Vittorio Emanuele", Torí, 11 Novembre 1903)
* Enoch Arden – llibret d'Antonio Fogazzaro després Tennyson (composta el 1905, sense realitzar)
* La signora di Challant – llibret de Giuseppe Giacosa de la seva obra homònima (data de composició desconeguda, no interpretada)

## Referències

* 1 2 Kuhn, Laura D. (ed.) (2001) "Coronaro". Baker's Biographical Dictionary of Musicians. Retrieved online via HighBeam Research 27 July 2014 (subscription required).
* 1 2 3 Almanacco|match=Gaetano Coronaro|label=Performances by Gaetano Coronaro
* 1 2 Oddone, Elisabetta (1909) "Musicisti scomparsi: Gaetano Coronaro" Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.. Emporium, Vol. XXIX, n. 172, pp. 313–318. Retrieved 27 July 2014 (italià)
# Quantificador

«Quantificador» té aquests significats:
* Un símbol lògic i matemàtic, vegeu quantificador (lògica)
* Un tipus de paraula, vegeu quantificador (gramàtica)
# 972
## Esdeveniments

* Comença el papat de Benet VI
* Primers textos conservats en eslovè
* Data probable de la primera utilització de focs d'artifici (a la Xina)
* Perfeccionament de l'orgue gràcies a Gerbert d'Aurillac, futur papa Silvestre II
* Santuari de la Mare de Déu de Pedrui, església del castre consagrada el 5 de novembre de 972.

## Naixements

* Ermessenda de Carcassona, comtessa i regent de Barcelona
* Gregori V, Papa
* Enric II, emperador del Sacre Imperi
* Ramon Borrell, comte de Barcelona, Girona i Osona.
* 27 de març - Orleans (França) : Robert II de França, rei de França i duc de Borgonya.(m. 1031)

## Necrològiques

* Joan XIII, Papa

## Referències

* ↑ «972». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ [IGLESIAS COSTA, Manuel: Roda de Isábena. Volum 108 de Monografías del Instituto de Estudios Pirenaicos. Edita Consejo Superior de Investigaciones Científicas, Instituto de Estudios Pirenaicos, 1980. Pàgina 39. Original d'Universitat de Califòrnia]
* ↑ «Robert II le Pieux» (en francès). Larousse. [Consulta: març 2020].
# Paper encerat sec

El paper encerat sec, creat per Gustave Le Gray el 1851, va ser una modificació i millora del procés fotogràfic anomenat calotip de William Fox Talbot. Proporcionava imatges de gran qualitat i va ser molt utilitzat a la dècada dels cinquanta sobretot en arquitectura i paisatge. Aquest tipus de paper s'emprava per els processos negatius. Així doncs, és un paper revestit de cera verge fosa que tapona els porus del paper negatiu, reduint el gra, facilita el tiratge de les proves i aproxima la seva textura i la seva transparència a la del cristall.
Aquesta proposta d'encerar el paper abans de la seva sensibilització, va fer que es millores la definició i també, es conserves amb més facilitat. En comparació, el paper del calotip tenia que utilitzar-se poc després de sensibilitzar-lo, mentre que l'encerat conservava les seves propietats durant setmanes, un aspecte molt interessant pels fotògrafs que viatjaven. En definitiva, la millora de Le Gray, donava una imatge molt superior a la del calotip de Talbot.

## Procés del paper encerat

Per emprar aquesta tècnica, es seguien aquests passos:
* Es col·locava un paper de bona qualitat en una placa de coure platejat calenta i es fregava amb cera verge.
* S'eliminava l'excés de cera amb una planxa i paper secant.
* El paper s'impregnava en una solució ioditzant de fluorur potàssic, cianur potàssic, iodur potàssic, aigua d'arròs i lactosa.
* Un cop sec, el paper podia guardar-se fins a 14 dies abans de la seva utilització.
* Llavors se sensibilitzava deixant-lo flotar breument en solució de nitrat de plata, es deixava eixugar i s'exposava.
* Es revelava en solució d'àcid gàl·lic, es rentava i fixava amb hiposulfit.
Després de sensibilitzar-les i una vegada exposades, és conservaven fins a sis mesos abans de ser revelades. Així, permetia tenir el paper preparat amb antelació; em temps assolellat necessitava una exposició de 5 minuts i amb llum normal, de 10 a 30 minuts. Evidentment, proporcionava una millor mobilitat que els daguerreotips degut al seu poc pes i espai. També cal dir, que la seva major inconveniència era la baixa sensibilitat, que exigia temps d'exposició en la majoria dels casos llargs.

## Referències

* ↑ Blume, Hermann. Técnicas de los grandes fotógrafos (en español). Madrid: Hermann Blume Ediciones, 1982. ISBN 84-7214-266-3.

## Bibliografia

* BLUME, Hermann. Técnicas de los grandes fotógrafos. Madrid. Hermann Blume Ediciones, 1982. ISBN 84-7214-266-3.
* CASTELLANOS, Paloma. Diccionario histórico de la fotografía (en español). Ediciones AKAL, 1999. ISBN 9788470903250.
# Fitz James O'Brien

Fitz James O'Brien (31 de desembre de 1828 – 6 d'abril de 1862) fou un contista i escriptor irlandés. En la línia d'Edgar Allan Poe, Ambrose Bierce i Lovecraft, es considera un precursor de la ciència-ficció. La seua vida fou tan llegendària com la seua literatura.

## Vida i obra

El seu nom real era Michael O'Brien, i nasqué al comtat de Cork, tot i que la seua família es traslladà al comtat de Limerick, Irlanda. S'educà en la Universitat de Dublín, i sembla que es va enrolar durant un temps en l'exèrcit britànic. En acabar els estudis marxa a Londres, i en dos anys va dilapidar la quantiosa herència que havia rebut (unes 8.000 lliures de l'època), mentre que editava un diari en ajuda de la guerra. Cap al 1852 viatja als Estats Units, i es canvia llavors el nom per Fitz James. D'aleshores ençà dedica tots els seus esforços a la vida bohèmia i a la literatura.
Ja a l'escola havia demostrat una certa aptitud per la poesia, i dos poemes seus, Loch Ine i Irish Castles aparegueren en The Ballads of Ireland (1856).
Tota la seua obra es publicà en premsa. Els seus primers escrits als Estats Units eren col·laboracions per al diari Lantern, llavors editat per John Brougham. Després escrigué per al Home Journal, The New York Times i American Whig Review.
La seua primera vinculació fou amb la revista Harper's Magazine, i hi comença al febrer de 1853 amb The Two Skulls, (Les dues calaveres). Participà en aquesta revista amb més de seixanta treballs en prosa i vers. També en el New York Saturday Press, Putnam's Magazine, Vanity Fair i l'Atlantic Monthly.
O’Brien també va escriure obres de teatre, sense gaire èxit.
La seua vida social a la ciutat de Nova York era molt intensa. En les vetlades es relacionà amb els bohemis de llavors, que li deien “l'ànima de la festa”.
Amb motiu de la Guerra de Secessió, el 1861 s'allista per a l'exèrcit unionista, en la Guàrdia Nacional. Es distingí en el combat, i aconseguí el grau de capità. Va ser greument ferit al febrer de 1862, i estigué agonitzant fins al mes d'abril. Va morir, a Cumberland, Maryland, als 33 anys.
El seu amic William Winter aplegà els seus poemes i contes en The Poems and Stories of Fitz James O'Brien (Boston, 1881), al qual s'afegiren els records personals dels amics que li van sobreviure.
Entre les narracions, molt psicològiques i dotades d'un estil àgil i eficaç, cal destacar el seu relat fantàstic més important, La lent de diamant, que crea un univers microscòpic poblat d'encantadors éssers, i El forjador de miracles (The wonder smith). Aquests relats es consideren antecedents de la literatura de ciència-ficció. Un altre conte seu Què ha estat això? (What was it?) es diu que va servir d'inspiració a Guy de Maupassant per a la seua narració de terror L'Horlà.

## Referències

* Fitz-James O'Brien. La lente de Diamante y otras historias de terror y fantasía. Ed. Valdemar. 1998.
* Guy de Maupassant, L'horlà, Traductor: Marc Bassets, Ed. Quaderns Crema, ISBN 978-84-7727-264-9.
# Grabs

Grabs és un municipi del cantó de Turgòvia (Suïssa), situat al districte de Werdenberg.

## Referències

* ↑ «Liste officielle des communes de la Suisse - 01.01.2021» (en francès). Oficina Federal d'Estadística. [Consulta: 8 gener 2021].
Viccionari
# Stari Khútor

Stari Khútor - Старый Хутор (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 268 habitants. Pertany al districte (raion) de Valuiki.

## Referències

* ↑ «Kasenovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-03-26. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ «Инвестиционный паспорт муниципального района «Город Валуйки и Валуйский район» Белгородской области». Официальный сайт Администрации Валуйского района Белгородской области.
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 26 març 2022].
# La Soul Machine

La Soul Machine és una banda de soul i funk de Falset (Priorat, Catalunya). Fundada el desembre de l'any 1999, és la formació de música negra del sud de Catalunya amb més projecció.
La banda va començar interpretant versions dels grans d'aquesta música: James Brown, Aretha Franklin, The Blues Brothers, Stevie Wonder, Jamiroquai i Tower of Power, entre molts altres.
L'any 2008 van rebre l'encàrrec per part de la Fira del Llibre Ebrenc de dissenyar un espectacle on es fusionés la música negra i la poesia de Manuel Garcia i Grau, Pere Audí Ferrer, Andreu Carranza i Font, Agustí Masip (tots ells poetes i escriptors propers a les terres de l'Ebre). Així va néixer l'espectacle "De l'Ebre al Mississipi". L'any següent es va publicar el seu disc de debut, Soul.cat.
El juny de 2013 i amb la inquietud que caracteritza a La Soul Machine, van estrenar al Teatre Bartrina de Reus juntament amb el quartet de corda de l'orquestra Camerata XXI l'espectacle "Sis Grans del Soul". Un concert on les cançons s'enllacen les unes amb les altres per mitjà d'una trama argumental escrita pel guionista Rafel Barceló (El Terrat). La historia gira al voltant de Benjamin Backwell, un personatge misteriós que es presentà en una actuació de La Soul Machine per conèixer-los i explicar-los les històries més increïbles d'aquests sis grans del soul (Sam Cooke, James Brown, Ray Charles, Aretha Franklin, Wilson Pickett i Otis Redding). NEls arranjaments per a tota la instrumentació van anar a càrrec del pianista Pau Terol.
A partir de l'any 2014 la banda fa un gir i abandona el repertori de versions per temes propis, amb una forta empremta personal donada per tants anys de bagatge en aquest estil. Treballen durant mesos sobre idees i composicions originals que culminen la tardor del 2015 amb el llançament del disc Terra negra produït per Lalo López i Miguelito Superstar (Fundación Tony Manero) i publicat per la discogràfica gironina RGB Suports.
A finals del mateix any 2015 l'emissora de ràdio RAC1 els convida al programa "El Món a Rac1" de Jordi Basté, el qual els convida a formar part, entre d'altres artistes, a la gala de Nadal que celebra anualment l'emissora. Arran d'aquesta proposta, La Soul Machine obsequia a Rac1 amb una cançó inèdita «Això és nadal» composta expressament per l'ocasió. Es va estrenar el mes de desembre durant la gala des del Palau de la Música Catalana.
El 2016 van ser TV3 i Catalunya Ràdio que van fer a La Soul Machine l'encàrrec de la cançó de l'estiu. I així s'estrenava el «Fes-te l'estiu». Portava als mitjans de comunicació oficials de Catalunya el so de la música negra, una música relativament minoritària, i contribuïa així a la seva difusió.

## Discografia

* Soul.cat (RGB Suports, 2009)
* Terra negra (RGB Suports, 2015)
* Una nota a la nevera (RGB Suports, 2017)

## Referències

* 1 2 «la soul machine». lanovaradio.cat, 2019. [Consulta: 23 maig 2021].
# Paper jaspiat

El paper jaspiat, també conegut com a paper marbrejat o paper d'aigües, s'elabora mitjançant una tècnica gràfica consistent en acolorir un full de paper i posar-lo en contacte amb pigments que floten a l'aigua. S'ha fet servir tradicionalment per decorar guardes en enquadernació, i menys habitualment, per decorar tapes de llibres.
Per produir paper jaspiat, s'introdueix el paper en un recipient amb aigua i pigments no solubles. La disposició de les gotes del pigment i els moviments que es realitzin a l'aigua determinen l'estil del paper resultant. Es col·loca el paper blanc sobre la superfície del líquid perquè es tinti, i es retira sense que corrin els colors sobre el paper.
Les primeres descripcions de la seva existència provenen de viatgers europeus que van visitar Turquia, Pèrsia i l'Orient Pròxim a mitjans del segle xv i a principis del segle xvi. El 1600 ja es coneixia la tècnica a Alemanya. A Turquia, l'art tradicional d'elaborar paper jaspiat, procedent de la zona de l'Àsia Menor durant l'Imperi Otomà, es coneix com a ebru, i el 2014 és considerat Patrimoni Immaterial de la Humanitat per la Unesco.

## Referències

* ↑ Suárez y Núñez, 1778, p. 3–16.
* ↑ Wolfe, 1990, p. 3.
* ↑ Wolfe, 1990, p. 13.
* ↑ «Ebru Masters». Arxivat de l'original el 29 de novembre 2007. [Consulta: 30 octubre 2010].
* ↑ «El ebru, arte turco de fabricación de papel jaspeado». UNESCO Culture Sector. [Consulta: 11 desembre 2016].

## Bibliografia

* {{{títol}}}.
* Suárez y Núñez, Miguel Gerónimo. Memorias instructivas, y curiosas sobre agricultura, comercio, industria, economía, chymica, botanica, historia natural, &c. 2. P. Marin, 1778, p. 3–16.
* Wolfe, Richard J. Marbled Paper: Its History, Techniques, and Patterns : with Special Reference to the Relationship of Marbling to Bookbinding in Europe and the Western World (en anglès). University of Pennsylvania Press, 1990. ISBN 9780812281880.

## Enllaços externs

* «Papeles jaspeados (Marbled papers). Papeles pintados de la Exposición virtual Encuadernaciones Artísticas en el Archivo de la Nobleza». Ministerio de Educación, Cultura y Deporte. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 25 maig 2015].
# Guerra civil romana

«Guerra civil romana» té aquests significats:
* Primera Guerra Civil romana (88 - 81 aC) enfrontà Gneu Papiri Carbó i Luci Corneli Sul·la i acabà amb la victòria del darrer
* Segona Guerra Civil romana (49 - 45 aC) el dictador Juli Cèsar derrotà al partit dels optimats liderat per Gneu Pompeu Magne
* Tercera Guerra Civil Romana (43 - 42 aC), immediatament després de l'assassinat de Juli Cèsar, enfrontà els seus assassins, coneguts com a Liberatores amb els líders del Segon Triumvirat (Octavi, Marc Antoni i Lèpid), que consolidaren el seu poder.
* Quarta Guerra Civil romana (32 - 30 aC) l'exèrcit d'Octavi en representació del senat,derrotà una coalició de Marc Antoni i Cleòpatra, convertint-se així en el primer emperador romà, amb el títol d'August
* Guerra civil romana (193-197)
* Guerra civil de la tetrarquia romana (306-324)
* Guerra civil romana d'Orient del 1341-1347
# Cal Panxo

Cal Panxo és un edifici de Calafell (Baix Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta rectangular amb un pati a la part posterior. Consta de planta baixa i dues plantes pis. La façana principal s'articula a partir d'eixos de simetria. A la planta baixa hi ha, centrat, un portal d'arc escarser i dues finestres rectangulars amb reixa decorada. Aquestes obertures són emmarcades amb pedra. Hi ha un sòcol del mateix material. Al primer pis hi ha tres balcons amb llosana motllurada de pedra i unes cartel·les petites de ceràmica. Les baranes dels balcons són fetes amb barrots verticals que arranquen d'un sòcol d'elements curvilinis. A la segona planta també hi ha tres balcons, per força més petits. A la part superior de la façana hi ha una cornisa motllurada i, al seu damunt, un ampit format per pilastres d'obra, probablement de maó, i balustres ornamentals de ceràmica. La façana mostra un revestiment que va ser aplicat en època contemporània. La porta és de dues fulles, de fusta, amb una portella en una d'elles. Els balcons de la primera planta tenen persiana de llibret.
Al pati posterior, tocant al carrer Clos del Becu hi ha un cos annex construït en època contemporània. El sistema constructiu és de tipus tradicional amb murs de càrrega i sostres unidireccionals, probablement de bigues de fusta. Els murs són, probablement, de maçoneria unida amb morter de calç i les obertures de fàbrica i maó massís. Les llosanes dels balcons són de pedra tallada i els elements decoratius de terrissa.

## Història

El carrer de Mar va anar creixent seguint el traçat del camí-torrent anomenat camí de Mar, la primera referència del qual és de 1768. Aquest edifici va ser construït durant la segona meitat del segle xviii i va ser modificat dins la segona meitat del segle xix, adquirint l'aparença actual. Durant el segle xx van executar-se diverses intervencions, una d'elles durant la dècada dels anys 50 a la façana.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Panxo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 setembre 2016].
# Fèsules

* Aquest article tracta sobre l'antiga ciutat etrusca i romana. Si cerqueu l'actual ciutat italiana, vegeu «Fiesole».
Fèsules (en llatí Faesulae, en grec antic Φαισοῦλαι) va ser una antiga ciutat d'Etrúria situada en un turó a la vall de l'Arno, a uns 5 km de Florència. En queden importants restes que demostren que va ser una ciutat de les principals i Sili Itàlic l'esmenta com a lloc destacat d'endevinació.
Les principals restes que en queden són les muralles construïdes de la mateixa forma que les de Volaterres i Cortona, és a dir amb blocs irregulars sense ciment; el circuit és d'uns tres km, però es van malmetre molt al segle passat. Prop del teatre romà es va descobrir una curiosa cisterna d'aigua. També es va trobar un relleu d'un guerrer, d'un estil molt antic, un dels exemples més representatius de l'art etrusc arcaic.
No se sap res de la seva història anterior al domini romà i tampoc no se sap en quin any Roma es va apoderar de la ciutat. La seva primera menció és de l'any 225 aC durant la guerra contra els gals, quan aquest poble va anar de Clúsium a Fèsules i els romans els van atacar. Els gals en van sortir vencedors, a l'anomenada batalla de Fèsules.
Torna a aparèixer a la Segona Guerra Púnica quant a la seva rodalia hi va acampar Hanníbal després d'haver creuat els Apennins, i va seguir l'Arnus contra l'exèrcit de Gai Flamini, que era acampat a Arrècium abans de la decisiva batalla del llac Trasimè.
Segons Luci Anneu Flor la ciutat va ser saquejada i incendiada durant la guerra social (90 aC-89 aC) però és possible que aquest fet s'hagi de retardar fins a la campanya de Sul·la a Etrúria uns anys després. Sul·la hi va establir una colònia militar nombrosa. Al cap de vint anys aquests colons van donar suport a Catilina que va tenir el seu quarter general a la ciutat on va reunir les seves forces sota la direcció del cònsol Luci Manli Torquat i després s'hi va establir ell mateix quan Ciceró el va expulsar de Roma. Allà va organitzar dues legions i va continuar la lluita a les muntanyes de Fèsules fins que fustigat per les forces de Metel i Antoni es va veure obligat a presentar batalla prop de Pistoia. Tot i la seva derrota Catilina era recordat com un heroi a la Toscana.
Després va ser un municipi romà ordinari que es va mantenir sota l'Imperi i al que el creixement de la veïna Florència no va afavorir. D'època romana es troben les restes d'un temple, les termes, un aqüeducte, el fòrum i el teatre.
Va caure en poder dels gots i més tard la va ocupar Belisari per ordre de l'Imperi Romà d'Orient després d'un llarg setge.
A l'edat mitjana era una ciutat petita i sense importància, però seu d'un bisbe. Va entrar en una decadència progressiva fins que els florentins la van conquerir i destruir l'any 1010.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Faesulae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 21 gost 2022].
# Púixnoie

Púixnoie (en rus: Пушное) és un poble de la República de Khakàssia, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 616 habitants. Pertany al districte de Bograd.

## Referències

* ↑ Почтовые индексы России. Регионы России → Республика Хакасия → Боградский район → село Абакано-Перевоз
# La Statue animée

La Statue animée és un curtmetratge mut francès del 1903 dirigit per Georges Méliès. Va ser venut per la Star Film Company de Méliès i està numerat del 470–471 als seus catàlegs, on es va anunciar com una scène Louis XV à trucs.

## Argument

En una escena exterior ornamentada, un pintor es troba amb un nínxol escultòric decorat amb una petita font. Admirant la vista, col·loca el seu cavallet i marxa a recollir els seus estudiants d'art. Un moment després, una bromista alegre surt a escena i comença a fer trucs màgics, convertint un barril en un pedestal, una bola en un sol en miniatura, el sol en un cap de dona i un mocador i una jaqueta al vestit. Aviat, davant del nínxol, ha acabat una estàtua d'una dona amb vestits clàssics.
El pintor i els seus alumnes tornen, i queden gratament sorpresos de trobar-hi l'estàtua. Mentre el pintor s'anima al voltant de la dona, aquesta cobra vida i li roba el barret del cap. Aleshores es transforma en una font enorme, a la qual el bromista que riu aboca el pintor.

## Producció

Méliès interpreta el bromista de la pel·lícula, que utilitza una àmplia gamma d'efectes especials, com ara escamoteigs, exposició múltiple sobre fons negre, fosa, i una cascada d'aigua real. Méliès va reutilitzar els motius del sol i el cap de la dona a la seva pel·lícula L'Enchanteur Alcofrisbas rodada el mateix any.

## Referències

* ↑ Malthête, Jacques & Mannoni, Laurent (2008), L'oeuvre de Georges Méliès, Paris: Éditions de La Martinière, p. 146, ISBN 9782732437323
* ↑ Essai de reconstitution du catalogue français de la Star-Film; suivi d'une analyse catalographique des films de Georges Méliès recensés en France, Bois d'Arcy: Service des archives du film du Centre national de la cinématographie, 1981, pàg. 127–128, ISBN 2903053073

## Enllaços externs

* La Statue animée a YouTube
# Peirons

Els peirons són creus de pedra que (en les entrades dels pobles, cruïlles de camins i cims de muntanyes) marquen el terme o alguna celebració. Aquestes manifestacions artístic-religioses van ser creades per les persones que habitaven Els Ports al s.XV. Abans de la conquesta de Jaume I hi havien creus de fusta però els peirons de pedra van començar a aparèixer després. Són un signe de la cristianització dels enclavaments conquistats als musulmans.

## Peirons d'Els Ports

* Peiró de Sant Joan.

## Referències

* ↑ «Peirons | Ajuntament de Villores». [Consulta: 15 abril 2019].
* ↑ Levante-EMV. «Los «peirons» eran habituales en Els Ports y Teruel durante el siglo XV» (en castellà). [Consulta: 15 abril 2019].
# Sorgono

Sorgono (en sard, Sòrgunu) és un municipi italià, dins de la província de Nuoro. L'any 2007 tenia 1.949 habitants. Es troba a la regió de Mandrolisai. Limita amb els municipis d'Atzara, Austis, Belvì, Neoneli (OR), Ortueri, Samugheo (OR), Tiana i Tonara.

## Llengua

El municipi, junt amb els d'Aritzo, Atzara, Austis, Belvì, Desulo, Gadoni i Tiana, marquen la zona de transició entre les variants sardes del campidanès i del logudorès.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2005- | Francesca Barracciu | Llista cívica |