OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bellavista-La Palmera

Bellavista-La Palmera és un dels onze districtes en què està dividida a efectes administratius la ciutat de Sevilla, capital de la comunitat autònoma d'Andalusia, en Espanya. Està situat al sud del municipi de Sevilla. Limita al sud i a l'est amb el municipi de Dos Hermanas; al nord limita amb el Districte Sur; i a l'oest amb Los Remedios.

## Barris

* Bellavista
* Heliópolis
* Elcano-Los Bermejales
* Sector Sur-La Palmera-Reina Mercedes
* Pedro Salvador-Las Palmeritas
* Barriada de Pineda

## Comunicacions

Creuen el districte transversalment l'Avinguda de la Palmera, l'Avinguda de Jerez i l'Avinguda de Bellavista, que segueix el traçat de l'antiga N-IV al seu pas per Bellavista.
El districte està comunicat amb la xarxa de Rodalies de Renfe mitjançant l'estació de Bellavista, en l'Avinguda de Jerez on fa parada la línia C-1 Utrera-Lora del Río.
Pel que fa al servei d'autobusos urbans (TUSSAM), serveixen al districte les línies següents:
| Línia | Destí |
| 2 | Barqueta - Polígono San Pablo - Ciudad Sanitaria - Heliópolis |
| 6 | San Lázaro - Los Remedios - Reina Mercedes - Ciudad Sanitaria |
| 34 | Prado San Sebastián - Los Bermejales (per Reina Mercedes) |
| 37 | Prado San Sebastián - Bellavista (per Pedro Salvador i Pineda) |
| 38 | Prado San Sebastián - Pítamo (per Felipe II i Av. de la Paz) |

## Referències

* ↑ «Mapa de barris del Districte Bellavista-La Palmera». Arxivat de l'original el 2007-11-09. [Consulta: 27 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Ajuntament de Sevilla: Organització Municipal / Districtes Arxivat 2009-01-16 a Wayback Machine.
# Verkamannafylkingin

El Verkamannafylkingin (Unió dels treballadors, en català) va ser un partit polític d'ideologia socialdemòcrata de les illes Fèroe. El partit va ser fundat durant la crisi econòmica de principis dels anys 1990 per votants insatisfets de Javnaðarflokkurin. El partit es va dissoldre el 2001.

## Història

La iniciativa de la líder sindical Ingeborg Vinther va conduir a la formació d'un partit de protesta destinats a votants insatisfets i decebuts amb el Javnaðarflokkurin durant la severa crisi financera que va afectar les Illes Fèroe a la primera meitat de la dècada de 1990. El nou partit es va presentar a les eleccions del 1994 i va obtenir 2421 vots (el 9,5 % del sufragi) i tres escons, que van ocupar els diputats Óli Jacobsen, Kristian Magnussen i Ingeborg Vinther. En aquelles eleccions el Javnaðarflokkurin va perdre la meitat dels seus diputats al Løgting, va passar dels 10 als 5 escons.
El Verkamannafylkingin es va incorporar a la coalició de govern liderada per Edmund Joensen (1994-1998), amb Jakobsen, Magnussen i Axel H. Nolsøe exercint el càrrec de ministres. Tot i així, va perdre els tres escons que tenia a les eleccions de 1998, quan va rebre només 215 vots (el 0,8 % del sufragi), i el partit es va acabar dissolent el 2001. Alguns dels seus components es van incorporar al Javnaðarflokkurin.

## Referències

* ↑ Arge, Erik. Fráflyting og búskaparkreppa: útisetar í Danmark (en feroès). Føroya Skúlabókagrunnur, 2000, p. 17. ISBN 9789991802428.
* ↑ Føroya søga 2 (en feroès). Tórshavn: Hagstova Føroya, 1995, p. 75. ISBN 9789991800592.
* 1 2 «Faroe/DK» (en anglès). Parties and Elections in Europe. Arxivat de l'original el 2016-02-16. [Consulta: 23 desembre 2019].
* ↑ LØGTINGIÐ 150 - HÁTÍÐARRIT: 150 ár liðin, síðani Løgtingiðvarð endurstovnað (en feroès). Løgtingið og høvundarnir, 2002, p. 295, 316 i 357. ISBN 99918-966-5-1.
# Manuel Tarín Alonso

Manuel Tarín Alonso (Barcelona, 23 de setembre de 1951) és un advocat i periodista esportiu català.
Pertanyent a una saga d'il·lustres periodistes barcelonesos, es llicencià en Dret per la Universitat de Barcelona i es titulà en Periodisme per l'Escola Oficial de Periodisme a la seu de la Ciutat Comtal. Va ingressar a El Mundo Deportivo el 1972, per a ser designat cap de secció el 1975, redactor en cap el 1980, sotsdirector el 1982 i director-adjunt a 1986. Des de l'1 de febrer de 1988, després d'haver substituït a Juan José Castillo Biesa, que es retirà després de dotze anys al capdavant de la direcció del degà de la Premsa esportiva espanyola, i fins a l'1 de març de 1991 en què fou substituït per Santi Nolla, en fou el director. A partir del 1991 es converteix en el seu coordinador general. El 1992 deixa El Mundo Deportivo i funda diverses empreses i publicacions ia partir del 2012 es posiciona al món Smart City,
Durant la seva trajectòria com a periodista esportiu ha col·laborat en diversos mitjans de comunicació com la radio, a Ràdio Barcelona i a Radio Nacional, i també als als 'Serveis informatius' de Televisió Espanyola, així com a diverses publicacions esportives com “Don Balón” i “Tenis Español”. També ha exercit com a corresponsal esportiu dels rotatius madrilenys “Nuevo Diario” i “Ya”. Tarín Alonso també exercí com a conseller delegat de la societat Idea Staff Holding, per a activats de comunicació, relacions públiques i edició, constituïda el 1994 a Barcelona. Estigué casat amb Maribel Torralba, amb qui va tenir dos fills, Tristana y Dylan.

## Referències

* 1 2 «Manuel Tarín Alonso, nuevo director de "El Mundo Deportivo"». El Mundo Deportivo, 02-02-1988, pàg. 8 [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ «Tarín Alonso, nuevo director de «El Mundo Deportivo»». Diari ABC, 02-02-1988 [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ «Santi Nolla tomó posesión como nuevo director de "El Mundo Deportivo"». La Vanguardia (Hemeroteca), 03-03-1991, pàg. 52 [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ Sainz de Baranda Andújar, Clara «Orígenes de la prensa diaria deportiva: El Mundo deportivo». Materiales para la Historia del Deporte, Núm. 11, 2013, pàg. 21-22. ISSN: 2340-7166 [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ «Constituida en Barcelona la sociedad Idea Staff Holding, con Manuel Tarín Alonso como consejero delegado». La Vanguardia (Hemeroteca), 25-07-1994, pàg. 51 [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ «Fallece Maribel Torralba, esposa de Manuel Tarín». El Mundo Deportivo, 11-01-2011 [Consulta: 21 maig 2020].
# Koji Kumagai

Koji Kumagai (熊谷 浩二, 23 d'octubre de 1975) és un exfutbolista del Japó.
Comença la seua carrera professional al Kashima Antlers el 1994. El club va guanyar els campionats J.League el 1996, 1998, 2000, 2001, Copa J.League el 1997, 2000, 2002 i Copa de l'Emperador el 1997, 2000. Ha jugat als clubs Vegalta Sendai i es va retirar a finals de la temporada 2005.
L'abril de 1995, va ser seleccionat per la selecció nacional sub-20 del Japó per al Campionat Mundial juvenil de 1995.

## Referències

* ↑ J.League Data Site (japonès)
* ↑ Koji Kumagai, Fitxa a Transfermarkt (anglès)
* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2020-06-08. [Consulta: 8 juny 2020].
# Vies romanes Catalunya

A la zona que actualment seria Catalunya existia una extensa xarxa de vies en època romana, reutilitzada fins a l'edat mitjana. A part de la via Augusta que reseguia la costa. Trobem d'altres vies secundaries sobre les quals resulta complex fer una jerarquització però que unia Tarraco amb Ilerda i aquesta amb Ripoll, passant per Ponts, Solsona i Berga a través d'un eix transversa. Un altre eix fonamental és el de Barcino a Ilerda. En total una vintena de vies principals i tota una serie de ramals del quals trobem indicis per tot el territori.
Sant Pere Desvim
La Pobla de Claramunt
La Torre de Claramunt
# Bellavista (Llucmajor)

Bellavista és una urbanització d'habitatges unifamiliars, inicialment de segona residència, però actualment predomina la primera residència, al terme municipal de Llucmajor. Situada a la badia de Palma, entre el caló de Can Mercadal o de sa Partió al nord i el caló Fort al sud, dins terrenys de la possessió de Son Granada de Baix. Fa partió amb la urbanització Cala Blava al nord. És la primera urbanització que es construí en aquest terme municipal. Té 32 ha de superfície i el pla parcial fou aprovat el 1958, promogut pels germans Josep i Sebastià Nadal Catany, amb un projecte de l'urbanista Gabriel Alomar i Esteve.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia de Mallorca. Palma: Promomallorca, 1988-2004. ISBN 84-86.617.17-2.
# Verkami

Verkami és una plataforma dedicada al micromecenatge fundada el 2010 a Mataró per la iniciativa privada d'un pare i dos fills: Joan, Adrià i Jonàs Sala, un biòleg, un historiador de l'art i un físic. El mot verkami és un neologisme fet a partir de dues paraules de l'esperanto: Verko (creació artística o científica, obra, producció; o, en forma verbal, verki: crear obres d'art o ciència, produir art) i Ami (estimar, agradar). 'Verkami' es podria definir com a amic de la creació.
Víctor Pàmies, en la introducció d'Amb cara i ulls. Diccionari de dites i refranys sobre l'ull (2011, p. 7), el primer llibre en català que es publicà amb micromecenatge, diu que Verkami és una plataforma de micromecenatge feta a imatge d'altres que ja funcionen de fa temps als Estats Units; "ras i curt, és un espai on es posen en contacte creadors i possibles mecenes que, a partir de petites aportacions, poden finançar diversos projectes de caràcter cultural o creatiu a canvi de diverses compensacions en sintonia amb l'aportació feta".
El juliol del 2012, per mitjà de Verkami, s'han finançat amb èxit 460 projectes i la màxima quantitat recaptada han estat 33.170 € per al projecte de compra del diari Público. El 2011 rebé el Premi Tendències a la Indústria Emergent (2011) atorgat per El Mundo de Catalunya.
Posteriorment, el 2013, Verkami aconseguí batre el rècord europeu de micromecenatge amb el documental L'endemà, de la productora Isona Passola, arribant fins a més de 350.000 euros. Aquell mateix any 2013, Verkami resultà guanyadora en la categoria e-Culture&Tourism dels World Summit Awards, guardons promoguts per les Nacions Unides.

## Referències

* ↑ El micromecenatge explicat al Telenotícies migdia de TV3 del 26/09/11
* ↑ "La cultura del micromecenatge", Regió7 del 26/05/12
* ↑ "Introducció 2011" del llibre Amb cara i ulls
* ↑ "Projectes acabats amb èxit" a Verkami
* ↑ «En el futuro, el público puede ser un productor cultural activo», El Mundo, 14/04/2011 (castellà)
* ↑ Catalan doc beats crowdfunding record, El País, 21/03/2013 (anglès)
* ↑ «La plataforma de micromecenatge Verkami, premiada per les Nacions Unides». Ara, 25-09-2013 [Consulta: 25 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Entrevista a Diari Maresme (2011) Arxivat 2016-11-04 a Wayback Machine.
# Diego Benaglio

Diego Orlando Benaglio (nascut el 8 de setembre de 1983) és un futbolista professional suís, que juga pel VfL Wolfsburg a la Bundesliga, com a porter.

## Enllaços externs

* Wolfsburg official profile (alemany)
* Stats at ForaDeJogo Arxivat 2012-11-04 a Wayback Machine.
* Diego Benaglio a National-Football-Teams.com (anglès)
* Diego Benaglio - Lloc web oficial (alemany)
Diego Benaglio amb Suïssa - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Suïssa – Copa del Món de Futbol 2006
1 Zuberbühler •
2 Djourou •
3 Magnin •
4 Senderos •
5 Margairaz •
6 Vogel •
7 Cabanas •
8 Wicky •
9 Frei •
10 Gygax •
11 Streller •
12 Benaglio •
13 Grichting •
14 D. Degen •
15 Džemaili •
16 Barnetta •
17 Spycher •
18 Lustrinelli •
19 Behrami •
20 Müller •
21 Coltorti •
22 Hakan Yakin •
23 P. Degen •
Entrenador: Kuhn
Selecció de futbol de Suïssa – Eurocopa 2008
1 Benaglio •
2 Djourou •
3 Magnin •
4 Senderos •
5 Lichtsteiner •
6 Huggel •
7 Cabanas •
8 Inler •
9 Frei •
10 Hakan Yakin •
11 Streller •
12 Derdiyok •
13 Grichting •
14 Gygax •
15 G. Fernandes •
16 Barnetta •
17 Spycher •
18 Zuberbühler •
19 Behrami •
20 Müller •
21 Jakupović •
22 Vonlanthen •
23 P. Degen •
Entrenador: Kuhn
Selecció de futbol de Suïssa – Copa del Món de Futbol 2010
1 Benaglio •
2 Lichtsteiner •
3 Magnin •
4 Senderos •
5 von Bergen •
6 Huggel •
7 Barnetta •
8 Inler •
9 Frei •
10 Nkufo •
11 Behrami •
12 Wölfli •
13 Grichting •
14 Padalino •
15 Yakin •
16 G. Fernandes •
17 Ziegler •
18 Bunjaku •
19 Derdiyok •
20 Schwegler •
21 Leoni •
22 Eggimann •
23 Shaqiri •
Entrenador: Hitzfeld
Selecció de futbol de Suïssa – Copa del Món de Futbol 2014
1 Benaglio •
2 Lichtsteiner •
3 Ziegler •
4 Senderos •
5 von Bergen •
6 Lang •
7 Barnetta •
8 Inler  •
9 Seferović •
10 Xhaka •
11 Behrami •
12 Sommer •
13 Rodríguez •
14 Stocker •
15 Džemaili •
16 G. Fernandes •
17 Gavranović •
18 Mehmedi •
19 Drmić •
20 Djourou •
21 Bürki •
22 Schär •
23 Shaqiri •
Entrenador: Hitzfeld :
# Arnór Guðjohnsen

    Aquest és un nom islandès. El aquest cas el darrer nom és un cognom. Però la manera usual de referir-se a aquesta persona és pel nom de pila.
Arnór Guðjohnsen (Reykjavík, 30 d'abril de 1961) és un exfutbolista islandès que va jugar de davanter. La seva etapa més rellevant són els set anys que va jugar a l'Anderlecht belga, on va arribar a ser màxim golejador la temporada 1986-1987. És el pare del també futbolista Eidur Gudjohnsen.
Arnor i Eiður són els únics pare i fill que han jugat amb la selecció de futbol d'Islàndia, durant el mateix partit, el dia 24 d'abril de 1996 (Arnór tenia 34 anys i Eiður només 17). Ara bé, no van arribar a jugar junts, ja que Eiður va entrar com a substitut del seu pare durant la segona part del partit. Islàndia va guanyar Estònia 3-0.
Quan van tenir l'oportunitat de jugar junts un partit internacional, el jove Eiður es va trencar el turmell en un torneig sub-18. La lesió el va apartar dues temporades, durant les quals Arnór va penjar les botes.
Guðjohnsen, el pare, va jugar 73 partits amb la selecció nacional d'Islàndia i va anotar 14 gols, quatre en un partit contra Turquia. Va jugar el seu últim partit internacional l'octubre de 1997, contra Liechtenstein.

## Palmarès

* Lliga belga (3):
** 1985, 1986, 1987
* Copa belga (2):
** 1988, 1989
* Supercopa belga (3):
** 1985, 1986, 1987

## Enllaços externs

* Estadístiques

## Referències

* ↑ Islàndia - Historial de jugadors internacionals - RSSSF
# Catieuclans

Els catieuclans (llatí Catieuclani) foren un poble celta de Britànnia esmentat per Claudi Ptolemeu, que vivia entre Londínium i Eboracum (York). La seva ciutat principal fou Verulamium o Verolamium, residència de Cassivelaune.

## Referències

* ↑ Smith, William George. Dictionary of Greek and Roman geography (en anglès). William George Smith, 1854, p.441-442.
* ↑ The Complete Works of Venerable Bede: Ecclesiastical history, p. 410
* ↑ The beauties of England and Wales; introduction to the original delineations, topographical, historical, and descriptive, intituled the Beauties of England and Wales. Comprising observations on the history and antiquities ... together with remarks on the progress of ... architecture in succeeding ages"
# Koji Funamoto

Koji Funamoto (Hiroshima, Prefectura d'Hiroshima, 12 d'agost de 1942) és un futbolista japonès que disputà dinou partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Vieska nad Blhom

Vieska nad Blhom és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1427.
# Batucada

La batucada és una manifestació musical consistent en un grup d'instruments de percussió. Té com a característica principal l'accentuació del segon temps en els compassos. Es considera de vegades una derivació de la samba.
L'origen de la batucada està en les cultures africanes on s'han donat sempre formacions de tambors per festivitats populars.
A Catalunya és habitual confondre la batucada amb el concepte genèric percussió de carrer, que inclou el conjunt de grups de percussió ja siguin de batucada o altres estils, com el tradicional toc de correfoc.
A la batucada hi ha 4 tipus d'instruments, els greus, les caixes, els shakers o els brillos, també anomenats aguts.
Es troben batucades als països africans i en països amb cultures d'arrels africanes. En la nostra època la batucada ha tingut la seva florida al Brasil, on es formen batucades amb més de 3000 tamboristes i ballarins, de manera que la batucada brasilera és el prototip del moviment de batucades que es veu a Europa. A la ciutat de Còrdova, Argentina, hi ha un moviment cultural brasiler anomenat "Canta Brasil" dirigit pel músic brasiler Marcelo Taormina, en el qual es transmet i representa la cultura de la batucada i el ball carnavalesc del Brasil.
Hi ha associacions a Catalunya que intenten representar aquest tipus d'espectacles i facilitar la formació d'instrumentistes i grups, entre les quals destaquen: Associação d'Artistes Ateneu Rítmic, Associação Mininhos du LOE, Associació Tropalotrop d'Integració Artística Tropa el Trop.
A Catalunya, Espanya i Xile és habitual que hi hagi grups de batucada a les manifestacions usant la música i el volum dels instruments en senyal de protesta.

## Referències

* ↑ «batucada». ésAdir. [Consulta: 21 febrer 2023].
# Unión (Montevideo)

(La) Unión és un barri del centre-sud de Montevideo, Uruguai. Limita amb els barris de Mercado Modelo i Villa Española al nord-oest, Maroñas al nord-est, Malvín Norte a l'est, Buceo i Parque Batlle al sud i La Blanqueada i Larrañaga al sud-oest.
La seva història va començar el 1845, durant el setge de Montevideo per part del líder nacionalista Manuel Oribe, en un temps on la ciutat no era més gran que l'actual Ciudad Vieja. El nom té el seu origen en el Tribunal de la Unió fundat en aquell temps per Oribe. El 1849, Oribe va fundar la Villa de la Restauración, la qual el 1851, en acabar la Guerra Gran, es va canviar de nom a Unión.

## Referències

* ↑ Revista Raíces / Història del barri Unión Arxivat 2012-03-05 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Intendència Municipal de Montevideo / Història d'Unión Arxivat 2012-10-22 a Wayback Machine.
# Diego Carcedo

José Manuel Diego Carcedo (Cangues d'Onís, 1940) és un periodista asturià.
Després d'acabar els seus estudis d'història i de periodisme, va començar a treballar en el diari La Nueva España, d'Oviedo.
El 1974 ingressava en Televisió Espanyola i entrava a formar part dels serveis informatius. En aquest any, va incorporar-se a l'equip del programa Los Reporteros, al costat de noms del prestigi de Miguel de la Quadra-Salcedo, Javier Basilio o Jesús González Green. Durant els dos anys en què roman al programa, té ocasió de ser testimoni directe d'esdeveniments com la Revolució dels Clavells a Portugal.
El 1978 va ser nomenat corresponsal de TVE a Lisboa, càrrec que ocupa fins a 1984, en què és traslladat a Nova York. El 1989 va ser nomenat director dels serveis informatius de TVE i el 1991, director de Ràdio Nacional d'Espanya. Durant aquest temps, a més va presentar,amb Julio César Iglesias Los Desayunos de RNE, que es transmetien simultàniament per la cadena de ràdio pública i per TVE. Des del juny de 1996, quan cessa del seu càrrec, fins a gener de 2007 va ser membre del consell d'administració de RTVE, a proposta del PSOE.
El 2006 va ser elegit president de l'Associació de Periodistes Europeus.
Entre altres, ha publicat els llibres Neruda y el barco de la esperanza, El Schindler de la guerra civil, Sáez de Santamaría, el general que cambió de bando, Fusiles y claveles, sobre la revolució dels clavells, Los cabos sueltos sobre el 23-F, Un español frente al Holocausto i el 2009, la novel·la El niño que no iba a misa. El llibre Un español frente al Holocausto va ser versionat televisivament en la sèrie titulada El Ángel de Budapest, on l'actor Francis Lorenzo encarna al diplomàtic Ángel Sanz-Briz. Entre bestias y héroes: los españoles que plantaron cara al Holocausto va guanyar el Premi Espasa d'assaig el 2011.

## Enllaços externs

* «El Rector recibe a Inocencio Arias y Diego Carcedo que han sido invitados por el Curso Especialista de Protocolo», Universitat de Las Palmas de Gran Canaria. (castellà)
# Raikot

* Per a altres significats, vegeu «Raikot (ciutat)».
Raikot fou un antic estat musulmà independent fins al 1806, i després un petit feu de l'estat sikh de Lahore (1806-1809) i dels britànics (1809-1854), avui al districte de Ludhiana al Panjab (Índia) a uns 45 km al sud-oest de la ciutat de Ludhiana. Fou seu dels rajputs musulmans coneguts com els rais de Raikot que van tenir gran importància.
La família fou fundada per Tulsi Das, emigrat des de Jaisalmer el 1323 i es va establir a Faridkot. Es va fer musulmà i va agafar el nom de Shaikh Chachu. Els seus descendents van fundar les ciutats de Shahjahanpur (a Ludhiana) i Talwandi i van obtenir el títol de Rai del sultà Ala al-Din que probablement era Sayyid Ala al-Din Alam Shah (1445-1451/1452). Els Rais van adquirir la ciutat de Ludhiana el 1620 i durant el segle XVIII van governar un considerable territori que s'estenia més enllà del Sutlej; enfrontats al poder emergent dels sikhs van conservar el seu propi territori fins a l'inici del segle XIX cridant en ajut a George Thomas, que havia pres el control d'Haryana. El darrer rai independent fou Rai Alyas que va morir el 1802 i va deixar el seu territori a la seva mare Nur al-Nissa. El 1806 Ranjit Singh va creuar el Sutlej en ajut dels rages de Nabha i Jhind contra el seu veí de Patiala, i va aprofitar l'oportunitat per sotmetre el principat; va annexionar els seus dominis que va repartir entre els seus aliats i una part que es va quedar per ell mateix. Rani Nur al-Nissa va poder conservar la ciutat de Raikot com a feu, i altres membres de la família van rebre alguns jagirs.
Quan els britànics van estendre la seva protecció al Cis-Sutlej el 1809 van reconèixer totes les concessions de terres de Ranjit Singh i només van permetre a la rani reclamar els territoris que tenia el dia de l'establiment del protectorat britànic. Nur al-Nissa va morir el 1831 i la va succeir la seva jove Bhag Bhari, vídua de Rai Alyas, que va governar Rajkot fins al 1854. A la seva mort en aquest any el govern britànic va reconèixer com a hereu el seu nebot i fill adoptiu Imam Bakhsh Khan, amb títol de rai. La ciutat fou erigida en municipalitat el 1867.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Fatos Nano

Fatos Thanas Nano (Tirana, 16 de setembre de 1952) és un polític albanès que va ser primer ministre d'Albània en tres ocasions (1991, 1997-1998 i 2002-2005). Pertany al Partit Socialista d'Albània. Nano és llicenciat en economia política i doctor en economia per la Universitat de Tirana.
Antic líder comunista, més tard va passar a ser-ho del Partit Socialista del seu país, hereu de l'antic partit únic, el Partit Albanès del Treball. Nomenat primer ministre pel president Ramiz Alia l'any 1991, va haver de dimitir després de vagues i protestes massives.
L'any 1993 va ser empresonat per corrupció, però el 1997 el van alliberar quan el seu partit va arribar al poder. El 1997, després del col·lapse de diverses trames financeres piramidals, i dels avalots resultants que van estar a punt de provocar una guerra civil, el llavors president i enemic polític de Nano, Sali Berisha, va haver de dimitir. Aquell mateix any, després de les eleccions generals, Nano va ser nomenat primer ministre pel president Rexhep Meidani, tot i que va haver de tornar a dimitir el 1998 per culpa de les protestes que van seguir a l'assassinat d'un líder de l'oposició, Azem Hajdari.
Nano va ser nomenat primer ministre per tercer cop el 25 de juliol de 2002 pel president Alfred Moisiu. El febrer de 2004, es van convocar dues grans manifestacions de fins a 20.000 persones, en què es demanava novament la dimissió de Nano per la mala gestió econòmica del país. Com que ha ocupat el càrrec tantes vegades, a Nano se'l coneix popularment com al primer ministre io-io d'Albània.

## Vegeu també

* Llista de primers ministres d'Albània.