OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marge Mogollón

El marge Mogollón és un accident topogràfic i geològic que travessa l'estat d'Arizona. S'estén uns 320 quilòmetres des del nord del Comtat de Yavapai cap a l'est fins a prop de la frontera amb Nou Mèxic.
El marge és un escarpament que defineix l'extrem sud-oest de l'altiplà del Colorado, Les seves parts centrals i més espectaculars es caracteritzen per alts penya-segats de calcària i de gres, és a dir, els penya-segats de pedra calcària de Kaibab i Coconino L'escarpa es va crear per l'erosió i les falles, creant canyons com el Fossil Creek Canyon i el Pine Canyon. El nom Mogollon prové de Juan Ignacio Flores Mogollón, el governador espanyol de Nou Mèxic de 1712 a 1715.
El marge Mogollón és un important límit florístic i faunístic: les espècies característiques de les muntanyes Rocoses viuen a l'altiplà que forma la part superior del marge, i les espècies natives de la Sierra Madre Occidental de Mèxic viuen en els vessants que formen la part inferior del marge i a l'arxipèlag Madrense (serra alta i aïllada) més cap al sud.
L'estrat més alt de gres del marge Mogollón, anomenat l'estrat de la pedra gres de Coconino, forma espectaculars penya-segats blancs, que de vegades arriben a centenars de metres d'altura.

## Referències

* ↑ Blakey, Ronald C. «Stratigraphy and geologic history of Pennsylvanian and Permian rocks, Mogollon Rim region, central Arizona and vicinity». Geological Society of America Bulletin, 102, 9, 01-09-1990, pàg. 1189–1217. DOI: 10.1130/0016-7606(1990)102<1189:SAGHOP>2.3.CO;2.
* ↑ Mayer, Larry «Evolution of the Mogollon Rim in central Arizona». Tectonophysics, 61, 1, 30-12-1979, pàg. 49–62. DOI: 10.1016/0040-1951(79)90291-9. ISSN: 0040-1951.
* ↑ Wells, John David. Stratigraphy and structure of the House Rock Valley area, Coconino County, Arizona.. US Govt. Print. Off., 1960, p. 121.
* ↑ Colton, Harold S. «Names of the Four Culture Roots in the Southwest» (en anglès). Science, 87, 2268, 17-06-1938, pàg. 551–552. DOI: 10.1126/science.87.2268.551. ISSN: 0036-8075.
* ↑ «Arizona Mountains forests». The Encyclopedia of Earth. [Consulta: 1r setembre 2024].

## Vegeu també

* Mogollon, poble indígena del període arcaic que habitava en la zona del marge Mogollón.
# Maria Antònia Martí Antonín

M. Antònia Martí Antonin (Barcelona, 21 de gener de 1950) és una lingüista catalana que va introduir els estudis de Lingüística Computacional en el currículum acadèmic universitari l’any 1992. Va ser professora de la Universitat de Barcelona des de 1988 fins a la seva jubilació el 2020.
L’any 1998 va crear el grup de recerca CLiC-Centre de Llenguatge i Computació de la Universitat de Barcelona, en el si del qual ha desenvolupat la seva activitat investigadora i de formació de lingüistes en l’àrea del Processament del Llenguatge.
L’any 2004 va crear el centre de transferència STEL-UB (Servei de Tecnologia Lingüística-Universitat de Barcelona) amb la finalitat de difondre i aplicar la recerca desenvolupada en el grup investigador.
En l’àmbit científic, ha estat pionera en el desenvolupament de la Lingüística Computacional i el processament del Llenguatge Natural a Espanya, sota el guiatge i en col·laboració amb Felisa Verdejo Maíllo.
Entre les seves aportacions cal destacar el desenvolupament d’una metodologia per a l’anotació de corpus que va establir les bases de la Lingüística de Corpus tant per al català com per a l’espanyol. Els corpus AnCora-Ca i Ancora-Es han estat la base per al desenvolupament d’analitzadors morfològics i sintàctics del català i de l’espanyol.
M. Antònia Martí va ser presidenta de la Sociedad Española para el Procesamiento del Lenguaje Natural (SEPLN) des de 1990 fins al 1996.
Els darrers anys ha centrat la seva recerca en la Semàntica Distribucional. A l'article DISCOver: DIStributional approach based on syntactic dependencies for discovering COnstructions proposa una metodologia per a la representació del significat lèxic a partir dels contextos d’aparició dels mots, sense recórrer a l’ús de metallenguatges de representació semàntica
Els seus assoliments científics es plasmen en les seves publicacions, en els projectes de recerca que en moltes ocasions incloïen a amplis consorcis en l'àmbit estatal i internacional.

## Referències

* ↑ Publicacions de M. Antònia Martí en Google Scholar
* ↑ Publicacions de M. Antonia Martí en la base de dades Scopus

## Enllaços externs

* Pàgina personal de M. Antonia Martí a la web de la Universitat de Barcelona.
# Maria Antònia Mercant Nadal

María Antonia Mercant Nadal (Manacor, Mallorca, 12 de maig de 1954) és una professora i política mallorquina, diputada al Congrés dels Diputats en la IX legislatura.
Llicenciada en música, treballa de professora en un institut d'ensenyament secundari. Militant del Partit Popular, a les eleccions municipals espanyoles de 2007 fou escollida regidora de l'ajuntament de Manacor, càrrec al qual renuncià per a ser escollida diputada al Congrés dels Diputats a les eleccions generals espanyoles de 2008. De 2008 a 2011 fou secretària segona de la Comissió d'Indústria, Turisme i Comerç.

## Enllaços externs

* Maria Antonia Mercant al web del Congrés dels Diputats
* Bloc de Maria Antònia Mercant
# Marinhac (Alta Garona)

Marinhac (oficial Marignac) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.
# Manuel Codorniu Ferreras

Manuel Codorniu i Ferreras (Esparreguera, 1788 – Madrid, 1857) va ser un metge fill i net de metges.

## Biografia

Va començar els seus estudis de medicina a la Universitat de Cervera, però després passa a cursar Patologia i Clínica a la Universitat de València. Essent a la ciutat del Túria, va esclatar la Guerra de la Independència i s'allista a un cos de Voluntaris d'Honor de la Universitat de Toledo. El 1811 és nomenat metge interí d'aquest cos; el destinen, primer, a Figueres i, més tard, fins al final de la guerra, a Mataró. El 1819, l'anomenen primer metge en cap de l'Exèrcit Expedicionari d'Ultramar.
El 1821 embarca cap a Mèxic com a metge en cap de l'Exèrcit de Nova Espanya. A Mèxic hi fa una gran labor: estableix escoles gratuïtes i organitza l'Acadèmia de Medicina Pràctica de Mèxic. Hi entra en una lògia maçònica i funda la revista El Sol.
Torna a Espanya el 1829, sota el mandat de Ferran VII i, per les seves conviccions liberals, no pot exercir càrrecs públics. Fomenta l'organització gremial de la professió mèdica i, amb l'ajut d'altres col·legues liberals, crea la Sociedad Mèdica General de Socorros Mutuos (1835).
En morir el rei Ferran VII, Manuel Codorniu s'acull l'any 1836 a una llei d'amnistia que li permet reingressar de forma activa al cos mèdic militar. Ingressa com a subinspector mèdic de l'Exèrcit del nord durant la primera guerra carlista. Dos anys després, crea un sistema d'hospitals i redacta un Reglamento de Hospitales Militares. El 1847 és nomenat director general del cos de Sanitat Militar, càrrec que li permet fer una sèrie de publicacions sobre medicina preventiva.
L'any 1854 és diputat a Corts i senador per la província de Tarragona. Va participar en la redacció del projecte de Llei de Sanitat del 1855.
Mor a Madrid l'any 1857, un any després de la seva jubilació de l'exèrcit.

## Referències

* 1 2 «Codorniu y Ferreras, Manuel 1788-1857» (en castellà). Médicos Históricos. Biblioteca Complutense. Arxivat de l'original el 2021-04-28. [Consulta: 4 maig 2020].
* 1 2 3 Mestre i Blabia, Assumpta. «Manuel Codorniu i Ferreras». Metges Catalans. [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «Manuel Codorniu Ferreras». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Mario Tobino

Mario Tobino (Viareggio, Toscana, 1910 — Agrigent, 1991) va ser un escriptor italià.
Entre 1948 i 1980 va ser director de l'hospital psiquiàtric de Lucca i va escriure diversos poemaris i novel·les. Les seves obres tenen una forta component autobiogràfica i solen tractar temes socials i psicològics.

## Obres
### Poemes

* Poesia (1934)
* Amicizia (1939)
* Veleno e amore (1942)

### Narrativa

* Il deserto della Libia, 1952
* Le libere donne di Magliano (1953)
* La brace dei Biassoli (1956)
* Il clandestino (1962)
* Per le antiche scale (1972)
* La ladra (1984)

## Referències

* ↑ «Mario Tobino». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Marino Santa María

Marino Santa María (Buenos Aires, 26 de setembre de 1949) és un professor i artista argentí.
Va ser distingit com Personatge Destacat de la cultura per les seves obres en el passatge Lanín, on es troba la seva casa natal i va desenvolupar part del seu art, les seves obres a estacions del Subte i altres obres que va desenvolupar a la Bombonera.
Va ser rector de la ENBAPP, Escuela Nacional de Bellas Artes Prilidiano Pueyrredon, i durant la seva gestió de crear la carrera de Professor Nacional de Dibuix.

## Referències

* ↑ CVAA. «Marino Santa Maria» (en castellà). [Consulta: 15 juny 2021].
* ↑ La Nación. «Marino Santa Maria: "L'habitant de barri és part de la meva obra"» (en castellà), 19-02-2021. [Consulta: 15 juny 2021].
# Marc I (papa)

Marc I va ser papa entre el 18 de gener de 336 i el 7 d'octubre de 336.
Es desconeix la data de naixement, d'acord amb el Liber Pontificalis era romà i fill de Prisc. Abans de ser bisbe de Roma, formava part del clergat romà, com a sacerdot o diaca. Probablement és el mateix Marc al que s'adreça, juntament amb el papa Melquíades, en la carta de convocatòria de l'emperador Constantí I d'una conferència de bisbes per tal d'investigar la disputa donatista.
Fou consagrat el 18 de gener de 336, d'acord amb el Catàleg Liberià, una data que es considera històrica, perquè la data de la seva mort va ser inclosa en una altra obra, el Depositio episcoporum o la Cronografia del 354. Va instituir el pal·li actualment en ús: teixit de llana blanca d'anyells beneïts, i amb creus negres. Fou el primer a realitzar un calendari de les festes religioses. Va fer construir dues basíliques: la de Sant Marc Evangelista al Campidoglio de Roma i la de Santa Balbina, fora de la muralla de Roma.
Una carta adreçada a Sant Atanasi d'Alexandria que se li havia atribuït és apòcrifa.
En morir, va ser soterrat a les catacumbes de Balbina. El 1048, les restes van ser traslladades a Velletri i, el 1145, a la basílica de San Marco Evangelista in Campidoglio, on avui són, sota l'altar major.
Venerat com a sant, la seva festivitat és el 7 d'octubre.
* Altar de S. Marc papa, a S. Marco in Campidoglio de Roma.
* Absis de San Marco de Roma; a la dreta, vora Crist, el papa Marc I, amb aurèola

## Referències

* 1 2 Kirsch, Johann Peter. «Pope St. Mark» (en anglès). Catholic Encyclopedia. Wikisource, 1913. [Consulta: 2 gener 2020].
Viccionari
# Mas Jofre

El Mas Jofre és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Mas de grans dimensions, de tres crugies i tres plantes amb teulat de dos pendents sobre els murs laterals. A la façana principal s'hi troben una porta amb una gran llinda sota un arc de descàrrega, finestres amb llindes monolítiques i ampits motllurats. Al darrer pis hi ha una arcada de rajols i als baixos dues finestres d'època tardana. El ràfec és de dues filades rajola, una de serreta. A l'angle SO hi ha un contrafort en talús. Es tracta d'una construcció a base de grans rebles de pissarra i morter. A l'interior hi ha una entrada amb volta de maó. A la llinda de la finestra central del primer pis hi ha una creu patriarcal i la data 1772. A la llinda de la finestra de la planta superior es llegeix D(IA) DES(EMBRE) DE 1846. A llevant, deslligades del mas hi ha diferents dependències, entre les quals un porxo. Sembla clar que el mas del segle xviii tenia dues plantes i teulat de vessants sobre les façanes de més llargada. L'aixecament de la tercera planta al segle xix comportà un canvi d'orientació dels pendents de la coberta.

### Porxo

El cobert o porxo forma part de les dependències agrícoles del mas. Es tracta d'una construcció de planta rectangular, tres murs de pedra morterada, totalment oberta pel costat de ponent. Teulada de marcat pendent vers llevant, sobre bigues i cabirons. Damunt l'entrada o espai obert, el teulat s'avança en un prominent voladís amb pendent vers ponent, sens dubte per protegir l'interior del porxo de la pluja. Aquest voladís es suportat per una enginyosa estructura: dos trons grossos clavats als murs de cada extrem, inclinats cap amunt i acabats a manera de forques per a recolzar-hi la llarga biga travessera.

## Referències

* 1 2 «Mas Jofre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Mas Jové

El Mas Jové és una masia construïda dalt d'un turó al municipi de Castelldefels (Baix Llobregat) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Pel que sembla, està edificada en un indret d'interès arqueològic, ja que es pensa que en el seu lloc hi havia una torre de guaita de la qual en el 2000 no s'havia trobat cap resta. A finals del segle xix, o inicis del XX, va ser ampliada pel cantó de tramuntana. El 1980 es va reformar i ampliar per habilitar-la com a restaurant. L'edifici s'adapta a la topografia del terreny. Consta de planta baixa i un pis. Ha estat bastant reformada. Destaca el portal, adovellat, de pedra de marès vermella, excèntric respecte de la façana sud-est. Té dos rellotges de sol situats a les façanes sud-est i sud-oest.

## Notes

* ↑ «Mas Jové». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 abril 2015].

## Enllaços externs

* Mas Jové Arxivat 2010-06-21 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Mas Jordà

El Mas Jordà és una masia al terme municipal de Jorba (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Planta rectangular, portal central d'entrada, arc de mig punt. Cinc finestres a la façana principal, una d'elles conserva decoració renaixentista. El sostre és de teules. Una canal de pedra picada, recull les aigües que una gàrgola porta a la cisterna. Al pis de baix hi ha la cuina, el menjador, el magatzem del gra, el forn... A dalt hi ha sis habitacions, el bany i dos despatxos. Golfes altes. Dins la casa, a l'entrada es conserva un dels dos seients festejadors situats, cadascun, al costat d'una finestra, porten a vuit cambres. Abans del 1400 existien les ruïnes de Mas Milà i Mas Riell; el noble Gaspar de Vega l'any 1462 les adquireix i fa construir el Mas Jordà. Conserva elements renaixentistes: finestres, gàrgola, etc. A la seva part dreta se li adossa l'any 1626 una altra edificació corresponent a la fàbrica de vidre.

## Notes

* 1 2 «Mas Jordà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Mas Lledó

Mas Lledó, o el Lledó d'Obiols, és una masia del municipi d'Avià inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia d'aspecte senyorial orientada a llevant, de planta força complicada, ja que està formada per diversos cossos de diversa alçada, característiques diferents, etc. Aquests, però, estan units a l'esquema central per una estructura rectangular, coberta a dues aigües amb teula àrab. Sobre aquest cos s'alça una torre quadrada amb tres arcs de mig punt a la part superior, la coberta de la qual és a quatre aigües de teula àrab. El parament és a base de pedres de dimensions petites, irregulars unides amb morter i deixades a la vista. També trobem carreus de majors dimensions als marcs d'algunes obertures. Destaquem el gran nombre d'obertures, hi ha un arc bigemminat de pedra a la segona planta, una galeria d'arcs de mig punt de pedra a les golfes, entre d'altres. Actualment s'hi accedeix per la banda oposada.

## Història

La masia de Lledó és documentada des del segle xv i s'esmenta ja al fogatge de 1553: Parroquia y terme de St. Vicenç d'Abiols fogajat a 16 de octubre de 1553 per Franci Grauges balle com apar en cartes 262 (...) Joan Lledo. L'edifici correspon a diverses etapes constructives, que arriben al segle xx. La major part de la construcció pertany al s. XVIII i XX.

## Referències

* 1 2 «Mas Lledó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
* ↑ Diversos Autors. El Berguedà. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Direcció General de Patrimoni Cultural, 1994, p. 144. ISBN 8439326718.
# Mas Llong

Mas Llong o Llonch és un edifici catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya a uns tres quilòmetres al NO del poble de la Jonquera, format per diferents cossos, alguns dels quals estan totalment en ruïnes. Tots els edificis són en paredat de pedres irregulars, de planta rectangular, amb teulat de teules de dos vessants en tota la construcció, exceptuant un tram de l'habitatge a on la coberta és a un vessant, a manera de torre. El primer dels cossos que hi ha, és l'antiga pallissa, i tot i que la façana principal està en bon estat, la resta de murs, així com la coberta està derruïda. Pel que fa a l'habitatge, és de planta baixa, pis i golfes, amb una escala exterior, per accedir al primer pis, suportada per un porxo que dona pas a una porta d'accés al primer pis. Al costat d'aquest porxo hi ha una petita construcció, que servia com a estable. Les obertures de l'habitatge són carreuades, i algunes de les finestres tenen un ampit força destacat. La part de la façana més allunyada de la pallissa no compta amb planta golfes, i el teulat d'aquest és a un vessant i està orientada cap a la façana lateral i no a la principal com a la resta de les cobertes de l'edifici. Tant la façana lateral com la posterior compten només amb una obertura de petites dimensions.

## Referències

* ↑ «Mas Llonch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Rajoleria de Delfià

La Rajoleria de Delfià és un edifici del municipi de Rabós (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al sud-est del nucli urbà de la població de Rabós, prop del límit municipal amb Garriguella, a escassa distància al nord-oest de l'ermita de sant Romà de Delfià.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta més o menys rectangular, amb tota la coberta esfondrada. Consta de quatre crugies comunicades entre si mitjançant arcs de mig punt bastits en maons i recolzats als murs laterals de la construcció. L'última crugia es correspon amb el forn, de planta quadrada i bastit amb maons lligats amb morter. Conserva la graella en relatiu bon estat, tot i que coberta de vegetació. A la part inferior hi ha les dues obertures d'entrada, d'arc apuntat en gradació i bastides també en maons.
Al mur de tramuntana del forn hi ha una altra obertura bastida en maons, que el comunica amb un petit cos adossat destinat a les tasques pròpies de la rajoleria. A l'exterior, a l'extrem de migdia s'observa una gran acumulació de terra i restes de maons procedents de l'activitat del forn. La construcció és bastida en pedra sense treballar i fragments de maons, disposat irregularment i lligat amb morter de calç.

## Referències

* 1 2 3 4 «Rajoleria de Delfià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Políptic Morgan

El Políptic Morgan és una obra del gòtic català del segle xiv atribuïda inicialment al taller de Ferrer Bassa i, posteriorment identificat com a sortit de la mà d'Arnau Bassa a la segona meitat del segle xiv, si bé s'estima que va ser el seu pare, Ferrer Bassa, qui probablement la va dissenyar i dibuixar.
Rep el seu nom de la institució on està exposat, The Morgan Library & Museum, on va arribar després de la seva adquisició per John Pierpont Morgan el 1907. Abans havia format part de la col·lecció de Carles V i de R. Langton Douglas des del 1904.
Es tracta d'un excel·lent exemple de la pintura gòtica italiana del Trecento. Està format per quatre panells d'igual mida, la qual cosa el situa en una políptic sense taula central, un fet poc habitual a l'època. Els panells són de perfil rectangular rematats per llunetes a la part superior què representen, d'esquerra a dreta, els instruments de la Passió, el dolor de Maria, Crist com l'Home dels Dolors (un dels primers exemples de la pintura de la península Ibèrica), i el dol de Sant Joan. Les tres imatges amb Maria, Jesús i Joan formen un conjunt propi dels tríptics de disseny italià contemporanis. Per sota de les llunetes, cada taula s'estructura en sis requadres -tres pisos i dos carrers-, d'una mida lleugerament més grans els dos del pis inferior. Aquesta composició amb diferents mides al pis inferior i a les llunetes denota que el seu origen no és italià.
Des d'un punt de vista del relat iconogràfic, el retaule recull al pis superior les escenes dels Set Goigs de Maria: Anunciació, Nativitat de Jesús, Adoració dels Reis Mags, Resurrecció de Jesús, Ascensió de Jesús, Pentecosta, Dormició de Maria. L'escena de més a la dreta, l'ocupa el Descens de Jesús als inferns, per tal de completar les vuit escenes que hi ha per pis.
El pis central està ocupat pel cicle de la Passió de Crist: Detenció de Jesús, Judici de Pilat, Camí del Calvari, Crucifixió, Mort de Jesús, Davallament, Enterrament. Aquestes set escenes es complementen amb un Judici Final amb una Maiestas Domini acompanyada de dos àngels que sostenen els Instruments de la Passió.

## Referències

* 1 2 The Online Catalog, 2010.
* 1 2 3 4 Meiss, 1941, p. 64.
* ↑ Fitxa de l'obra al museu Morgan

## Bibliografia

* Meiss, Millard «Italian Style in Catalonia and a Fourteenth Century Catalan Workshop» (en anglès). The Journal of the Walters Art Gallery, Vol. 4, Juny 1941, pp. 45-87.
* The Online Catalog. «Polyptych in four sections with scenes from the Life of Christ and the Virgin» (en anglès). The Pierpont Morgan Library, 2010. [Consulta: 30 setembre 2013].
# Lourdes Fisa

Lourdes Fisa (Corbera de Llobregat, 11 de desembre de 1964) és una artista visual catalana.
Llicenciada en Belles Arts per la Universitat de Barcelona en l'especialitat de gravat i estampació l'any 1987. Va ampliar la seva formació a Alemanya gràcies a una beca Erasmus, al Hochschule für Bildende Künste de la ciutat de Braunschweig, i posteriorment a The School of the Art Institute of Chicago, als Estats Units, mitjançant una beca de la Generalitat de Catalunya. A més va fer una estada al taller de gravat d'Anglaterra Wilkey’s Moor workshop.
Des de 1992 viu a Manresa, on va instal·lar el seu estudi. En aquest, hi ha un taller de gravat, de pintura i una sala d'exposicions. Des de l'any 2011 Lourdes Fisa obre el seu taller per tal de fer trobades amb gent amb inquietuds artístiques i generar sinergies entre els artistes.
El seu treball busca un equilibri entre la referència i l'abstracció, entre l'espai i el temps, amb els seus mapes, recorreguts, límits i territoris. Així mateix la seva obra es considera poètica i apassionada, basada en realitats viscudes que transmeten una sensibilitat per a la condició humana.
Té una àmplia i continuada trajectòria que l'ha portat a exposar les seves obres a diversos llocs del món tant en l'àmbit nacional com internacional. Ha participat en més de 40 exposicions individuals des de l'any 1988, i en més de 70 de col·lectives des de l'any 1986.

## Referències

* ↑ «Lourdes Fisa, Miradas 2 - RTVE a la Carta.».
* ↑ Fisa, Lourdes. Camins de descoberta. Manresa: Ajuntament de Manresa, 2007, p. 58. ISBN 9788487202421.
* ↑ «Lourdes Fisa, web personal».
* ↑ «Lourdes Fisa abre su estudio de Manresa - La Vanguardia». [Consulta: 30 juny 2012].
* 1 2 Sardans, Jordi «L'entrevista: Lourdes Fisa i Saladrigas». El Pou de la Gallina, nº 194, 01-12-2004, pàg. 37 - 40.
# Agaie

Agaie és una ciutat de Nigèria, capital de l'àrea de govern local del mateix nom, a l'estat de Níger. Té una superfície de 1.903 km² i una població de 132.907 habitants (2006). És també la capital de l'emirat d'Agaie, un estat tradicional.

## Referències

* ↑ «Nigeria: Administrative Division (States and Local Government Areas) - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 17 abril 2024].