OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Lupatelli

* Aquest article tracta sobre l'il·lustrador i escriptor italià. Si cerqueu la psicoanalista suïssa, vegeu «Antonia Anna Wolff».
Antonio Lupatelli (Busseto, 1930 - Cremona, 18 de maig de 2018) va ser un il·lustrador, dibuixant de còmics i escriptor italià que treballà sota el pseudònim de Tony Wolf. Lupatelli és conegut per les seves il·lustracions en llibres infantils com ara:
* Pinocchio
* Le Storie del Bosco
* On the Farm
* In the City
* Jack and Jill
Va fer-se famós per crear en Pingu, personatge de la sèrie de televisió dels anys noranta que duia el mateix nom. Lupatelli va iniciar la seva carrera artística als anys cinquanta, i va col·laborar amb Fratelli Pagotto i l'editorial britànica Fleetway.

## Referències

* ↑ «Antonio Lupatelli» (en italià). La Provincia di Cremona, 19-05-2018. [Consulta: 31 maig 2018].
* 1 2 «È morto l'illustratore Tony Wolf: autore di libri per bambini, diede il volto a Pingu e Draguzzo» (en italià). Repubblica.it, 21-05-2018.
* 1 2 «Muere Tony Wolf, creador de ‘Pingu’». La Vanguardia.
# Antonio Lorenzo Paredes

Antonio Lorenzo Paredes (Algorfa, 8 d'agost de 1959) és un polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la VIII legislatura.

## Biografia

Ha treballat com a comptable i milita al Partido Popular, amb el qual fou escollit alcalde d'Algorfa a les eleccions municipals espanyoles de 1999, 2003, 2007 i 2011. En aquesta qualitat ha estat president de la Mancomunitat de Serveis Socials de la Vega Baixa i vicepresident del primer Consorci per al desenvolupament de la Vega Baixa. Membre de la junta executiva regional i provincial d'Alacant del PP, en 2009 fou nomenat diputat a les Corts Valencianes per substituir José Cholbi Diego. En 2011 novament va substituir Gerardo Camps Devesa, elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 2011.
En 2010 fou un dels alcaldes de la Vega Baixa implicats en el cas Brugal, en el seu cas acusat d'haver rebut un sobre amb 6.000 euros lligat a una pròrroga del contracte amb Colsur.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 18 agost 2015].
* ↑ Tres alcaldes y dos concejales del PP en la Vega recibieron pagos de Fenoll, Diario Información, 16 de setembre de 2009
# Aramayoïta

L'aramayoïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom de Felix Avelino Aramayo (1846-1929), antic director general de la companyia "Aramayo de Minas" en Bolívia.

## Característiques

L'aramayoïta és una sulfosal de fórmula química Ag(Sb,Bi)S₂. És isostructural amb la baumstarkita. Cristal·litza en el sistema triclínic en plaques primes paral·leles a (010), mostrant estries al llarg de {100} i {001}. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. Presenta una lluïssor metàl·lica i mostra una transparència opaca. És un mineral anisotròpic amb un pleocroisme visible.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'aramayoïta pertany a «02.HA: sulfosals de l'arquetip SnS, amb coure, argent i ferro (sense plom)» juntament amb els següents minerals: calcostibita, emplectita, miargirita, berthierita, garavel·lita, clerita i baumstarkita.

## Formació i jaciments

És un mineral rar, que es troba en minerals d'estany i argent hidrotermals. Sol trobar-se associada a altres minerals com: tetraedrita, miargirita, estannita, pirita o quars. Va ser descoberta l'any 1926 a la mina Ánimas, al districte d'Atocha-Quechisla (Sud Chichas, Bolívia). També ha estat trobada a altres països sud-americans com Argentina, Perú i Xile, als Estats Units, a Europa (Àustria, Eslovàquia, França, Polònia i Rússia) a l'Àsia (Xina, Japó i Tadjikistan).

## Referències

* ↑ «Aramayoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 desembre 2015].
* ↑ «Aramayoite» (en anglès). Handboom of Mineralogy. [Consulta: 30 desembre 2015].
# Plaça de Salvador Dalí

La plaça de Salvador Dalí era una plaça dura construïda davant del Centre Comercial Girocentre en el qual s'hi ubiquen els grans magatzems El Corté Inglés a la ciutat de Girona. Actualment, la plaça està patint una transformació radical atès que l'ampliació del centre comercial n'implica una completa redefinició. La plaça que, fins ara, es trobava enfonsada en relació amb el nivell de la carrer de Barcelona passarà a tenir el mateix nivell.

## Referències

* ↑ «El Gerió Digital». [Consulta: 6 gener 2020].
# Plaça de Sanllehy

Plaça de Sanllehy és una plaça del barri de la Salut de Barcelona que fa frontera amb el barri de Can Baró. Es troba en el vessant sud del turó del Carmel i és l'epicentre del complex del barri dels Periodistes.

## Descripció

És una plaça en forma de gota d'aigua situada a la confluència de vuit carrers, que, d'esquerra a dreta, són: carrer de Mare de Déu de la Salut, avinguda de Pompeu Fabra, carrer d'Ana María Matute Ausejo, carrer de Miquel dels Sants Oliver, carrer de Pablo Sáez de Barés, carrer de Vallseca, avinguda de la Mare de Déu de Montserrat i carrer de Sardenya.
L'arbrat està format per setze exemplars de tipuanes que rodegen la plaça i quatre al nivell inferior. L'arbrat es completa amb un roure australià a l'extrem nord-est i una acàcia taperera a l'est. Compta amb diverses zones enjardinades al perímetre i un jardí vertical en el canvi de nivell.

### Font de Domènec Sanllehy

Un dels elements destacats és la font de Domènec Sanllehy, a l'extrem sud-est de la plaça, obra de l'escultor barceloní Rafael Solanich i Bàlius. Va ser instal·lada el 1928 a proposta de la Societat d'Atracció de Forasters, entitat que Sanllehy havia fundat fins anys abans i presidit fins a la seva mort. D'estil noucentista, la font de pedra presenta un baix relleu circular amb el rostre de Sanllehy. Fins als volts de 1949, aquest medalló era de bronze, però va ser substituït per l'actual en ser robat. El plat de la font té una particularitat donat que va ser ideada esberlada frontalment, per tal que l'aigua que brollés de la font anés a parar un sistema de canal que proveïa aigua a la plaça. Està inventariada com a patrimoni de l'art públic de Barcelona amb el número 6803-1.

## Història

El procés d'urbanització de la zona s'inicia ja el 1851, encara que la seva arbreda i el parc seria abordada vers de 1919, de la mà de Nicolau Maria Rubió.
La plaça rebé el nom d'un dels propietaris important de la zona i que esdevindria alcalde de barcelona durant menys de dos anys, Domènec Joan Sanllehy i Alrich. La seva família tenia una gran finca a prop, Cal Xipreret, que des de fa més de cent anys és la seu del Club Tennis de La Salut.

## Referències

* 1 2 3 4 Segura i Capellades, 2003, p. 87.
* ↑ «Pla de Nicolás Salmerón». Atles de Biodiversitat | Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 25 abril 2024].
* 1 2 3 «Font de Domènech Sanllehy». Art Públic. [Consulta: 6 juny 2024].

## Bibliografia

Segura i Capellades, Carme; Farré i Olivé, Eduard; Camps i Sala, Esteve. Les Places de Gràcia. Impressions de Josep Buch. Taller d'Història de Gràcia, 2003, p. 87-89. DL B 48984-2001.

## Vegeu també

* Estació de Sanllehy
# Conferència de Presidents del Parlament Europeu

La Conferència de Presidents és el principal òrgan polític intern de govern del Parlament Europeu, primera branca del poder legislatiu de la Unió Europea. Està composta pels presidents dels grups polítics de l'Eurocambra i per el de la mateixa institució, que la presideix. També participa en les seves reunions un representant sense dret a vot dels diputats no inscrits.
La Conferència de Presidents adopta les seves decisions per consens o per votació ponderada, d'acord amb el pes parlamentari dels grups representats.
La Conferència de Presidents té competència en:
* l'organització dels treballs i l'organització legislativa de la Cambra;
* l'atribució de competències a les comissions parlamentàries i delegacions i la determinació de la seva composició;
* les relacions amb les altres institucions, òrgans i organismes de la Unió Europea, els Parlaments nacionals dels Estats membres i les assemblees legislatives de tercers països;
* la preparació del calendari de la Institució i de l'ordre del dia de les sessions;
* la distribució dels escons dels diputats en l'hemicicle.

## Composició actual

Composició de la Conferència de Presidents el novembre de 2010 :
| President | Grup polític |
| Jerzy Buzek | President del Parlament Europeu |
| Joseph Daul | Partit Popular Europeu |
| Martin Schulz | Aliança Progressista de Socialistes i Demòcrates |
| Guy Verhofstadt | Aliança dels Liberals i Demòcrates per Europa |
| Daniel Cohn-Bendit | Els Verds-Aliança Lliure Europea |
| Rebecca Harms | Els Verds-Aliança Lliure Europea |
| Michał Kamiński | Conservadors i Reformistes Europeus |
| Lothar Bisky | Esquerra Unida Europea-Esquerra Verda Nòrdica |
| Nigel Farage | Europa de la Llibertat i la Democràcia |
| Francesco Speroni | Europa de la Llibertat i la Democràcia |
| Diane Dodds | No inscrits |

## Enllaços externs

* (castellà) Conferència de Presidents del Parlament Europeu
# Antonio Jiménez-Landi

Antonio Jiménez-Landi Martínez (Madrid, 13 de juny de 1909 – ibídem, 16 de març de 1997) va ser un humanista i historiador espanyol. Ha estat considerat el cronista de la història de la Institución Libre de Enseñanza, tasta per la que se li va concedir a títol pòstum el Premio Nacional de Historia de España.

## Biografia

Fill de l'astrònom Pedro Jiménez-Landi i María Pilar Martínez de Ojeda, mestra. Es va formar en la Institución Libre de Enseñanza (ILE), en raó de la relació de treball que amb ella tenien com a astrònoms de l'Observatori de Madrid, el seu pare (alumne i professor de la institució) i el seu avi, Eulogio Jiménez, un dels fundadors. Es va matricular en Filosofia i Lletres en la Universitat de Madrid, però va haver d'abandonar els estudis en esclatar la Guerra Civil Espanyola. Després, abolida pel franquisme la Institució i perseguits els seus membres, Jiménez-Landi no va poder concursar a oposicions de càtedra perquè es va negar a signar l'exigència del règim que mai hi havia estat vinculat a la Institució.
En la dècada de 1950 es va incorporar a l'Editorial Aguilar on va dirigir diversos projectes. No obstant això, la seva obra més important va ser l'edició en quatre toms d'una història de la Institución Libre de Enseñanza que es coneix, amb caràcter general com La Institución Libre de Enseñanza y su ambiente, editada amb el suport de la Universitat Complutense de Madrid i la Editorial Taurus, i per la qual va rebre a títol pòstum el Premio Nacional de Historia de España concedit pel Ministeri de Cultura espanyol. Va morir a Madrid, als 87 anys..

### Reconeixements

L'any 2006 es va acabar de construir a la localitat de Méntrida (província de Toledo) un institut d'ensenyament secundari amb el seu nom.

## Obres

* Las horas del día. Aguilar, 1957.
* Esos días. Aguilar, 1965. ISBN 978-84-032-9004-4
* La Institución Libre de Enseñanza y su ambiente. Universidad Complutense, 1996. ISBN 84-89365-57-1
* La Institución Libre de Enseñanza (4 tomos). Editorial Taurus, 1987. ISBN 9788430635139. Edición en línea de la Universidad de Barcelona
* Breve historia de la Institución Libre de Enseñanza (1896-1939). Tébar, 2010. ISBN 978-84-7360-350-8
* Manuel Bartolomé Cossío, una vida ejemplar: (1857-1935), Instituto de Cultura Juan-Gil Albert, Alacant, 1989. ISBN 84-7784-019-9
* Semblanza humana de Manuel B. Cossío, Bedia, 1984. ISBN 84-7269-024-5
* Historia de Méntrida, 2003

## Referències

* ↑ Jiménez García, Antonio «Necrológicas. Antonio Jiménez-Landi Martínez: memoria viva del institucionismo». Revista de Hispanismo Filosófico. Asociación de Hispanismo Filosófico [Madrid], 2, 1997, pàg. 74-76. ISSN: 1136-8071.
* ↑ Villena, Miguel A. «Antonio Jiménez-Landi recibe a título póstumo el Premio Nacional de Historia». El Pais, 30-10-1997. [Consulta: 28 maig 2016].
* ↑ Jiménez García, 1997, p. 74.
* ↑ «Esquela». ABC [Madrid], 17-03-1997, pàg. 110.
* ↑ «IES Antonio Jiménez-Landi». [Consulta: 9 març 2017].
* ↑ «Las horas del día». [Consulta: 9 març 2017].
* ↑ Vales Vía, José-Domingo. «Historia de Méntrida (2003)». [Consulta: 9 març 2017].
# Consistori papal

Un consistori papal és una reunió convocada pel papa i sota la seva presidència amb els cardenals per tractar d'afers que afecten l'Església catòlica universal. Els consistoris estan regulats pel vigent Codi de Dret Canònic de 1983 (cànons 350.5 i 353) i per la constitució apostòlica Bonus Pastor de Joan Pau II promulgada el 26 de juny de 1988.
Els consistoris poden ser extraordinaris o ordinaris. Els extraordinaris, sempre amb categoria de secrets, són convocats quan ho aconsellen necessitats peculiars de l'Església o afers de la màxima gravetat, per als quals el papa creu oportú la consulta amb el Col·legi Cardenalici segons l'antiga fórmula Quod vobis videtur? (Què us en sembla?). En aquests consistoris extraordinaris es compleix el cànon 349 pel que fa al deure d'assistència col·legiada que els cardenals tenen envers el papa. El caràcter de màxima reserva dels consistoris extraordinaris fa que rarament se'n conegui el contingut.
Als consistoris ordinaris són convocats tots els cardenals, amb assistència ineludible per part dels que en aquell moment es troben a Roma, a fi de tractar afers importants però més habituals. Solen ser públics, especialment quan es convoquen per a realitzar actes en què cal una gran solemnitat, i en aquest cas hi poden ser admesos, a més dels cardenals, altres prelats, diplomàtics estrangers o invitats especials. Sovint s'hi proclamen afers ja coneguts prèviament, per la qual cosa només són cerimònies protocol·làries.
Habitualment, els afers tractats en consistori ordinari són:
* Creació, publicació o reserva in pectore de nous cardenals, i si s'escau, adscripció d'aquests a un bisbat suburbicari, títol o diaconia (canon 351.1-2).
* Publicació de cardenals in pectore creats en consistoris anteriors, amb l'adscripció corresponent (canon 351.3).
* Opció, si s'escau, dels cardenals preveres i dels cardenals diaques a canviar de títol o de diaconia. També la dels cardenals diaques a passar a l'orde presbiterial amb la subsegüent assignació de títol, d'acord amb els terminis de permanència previstos. (canon 350.5).
* Nomenament del càrrec de cardenal camarlenc per ordre rotatori.
* Examen i proclamació de les causes de canonització o beatificació ja substantivades.

## Bibliografia

* Teruel Gregorio de Tejada, Manuel. Vocabulario básico de la historia de la Iglesia (en p. 112-115). Barcelona: Crítica, 1993.
# Platja de Chouréu

La Platja de Chouréu està en el concejo de Valdés, a l'occident del Principat d'Astúries (Espanya) i pertany al poble de Querúas. Forma part de la Costa Occidental d'Astúries i està emmarcada en el Paisatge protegit de la Costa Occidental d'Astúries.

## Descripció

La seva forma és lineal, té una longitud d'uns 360 m i una amplària mitjana de 25 m. L'entorn és pràcticament verge i d'una perillositat mitjana. El jaç està format per palets i escasses zones de sorres gruixudes. L'ocupació i urbanització són escasses.
Per accedir als voltants de la platja, que no a ella doncs és pràcticament inaccessible per terra, cal localitzar els pobles propers de Querúas i Busto però amb els penya-segats tan verticals entre la punta de l'Osa i la de Santana hi ha molt poques possibilitats d'observar vistes d'aquest espai. Es pot accedir per mar durant la baixamar des de la veïna Platja de Punxéu però cal tenir precaució en la mesura dels temps de les marees. No té cap servei i solament la solen utilitzar alguns perscadores coneixedors de la zona. Aquesta platja al costat de la seva veïna «Corbeiros» componen un paisatge des del punt de vista fotogràfic enorme. Es recomana prendre les màximes precaucions si és que es desitja baixar a la platja, perquè aquest descens és molt perillós i desaconsellable.

## Referències

* 1 2 3 «Playa de Chouréu en Valdés, playas de Asturias» (en espanyol europeu). [Consulta: 18 octubre 2018].
* ↑ Consulting, Nicenova. «Playa Chouréu en Valdés Asturias» (en castellà). [Consulta: 18 octubre 2018].
* ↑ Del Río, Alejandro. Nobel. Guía total de las playas de Asturias. Asturias: Nobel, 2013, p. 81. ISBN 978-84-8459-669-1.
# Conspiració d'Aponte

La conspiració d'Aponte fou un moviment abolicionista dirigit per José Antonio Aponte i Ulabarra, ocorregut a Cuba entre 1811 i 1812.

## Precedents

Com que a causa de l'augment de l'esclavitud dins la societat cubana de principis del s. XIX, es buscava obtenir el lloc deixat per Haití com a major productor de sucre del món, a l'illa s'organitzà una sèrie d'intents conspiratius per abolir l'esclavitud, i en destacà el de 1795, quan es va descobrir a Bayamo la primera conspiració abolicionista encapçalada pel llibert Nicolás Morales, que en ser denunciat va fugir i s'ocultà a Yareyal, prop d'Holguín.

## Conspiració

L'any 1808, a conseqüència de la invasió napoleònica a l'estat espanyol i l'arribada a Cuba de crítiques sobre el tema de l'esclavitud, s'arribà a una resolució cada vegada més arriscada per part dels criolls a favor de l'abolicionisme. És al 1811 que a l'Havana s'estructurà una nova conspiració abolicionista encapçalada pel llibert José Antonio Aponte i les seues xarxes s'expandiren fins a Sancti Spíritus, Trinidad, Camagüey, Bayamo, Holguín i Santiago de Cuba. La persona que uní la conspiració occidental a la part oriental del país fou Hilario Herrera, un valent mulat dominicà de profunda consciència antiesclavista i un excel·lent organitzador clandestí. L'11 de març de 1812, quan ja havia explotat la conspiració a Camagüey, Bayamo denuncià l'existència d'un grup conspirador a Holguín. Com a resultat de la ràtzia, es van detenir més de 50 persones i en el judici sumari es va condemnar a la forca al seu líder local, l'esclau d'origen congolés Juan Nepomuceno, i a cadena perpètua els seus companys Federico, Antonio, Miguel i Manuel.

## Referències

* ↑ Castro Fernández, Silvio «José Antonio Aponte y Ulabarra, precursor». , 17-03-2012, p. http://www.granma.cu/+[Consulta: 28 maig 2018].

## Notes

* Recentment el llibre del Dr. Juan Antonio Hernández Cap a una història de l'impossible: la revolució haitiana i el llibre de pintures de José Antonio Aponte va obtenir l'Esment Especial del Premi "Casa de les Américas" 2008, en la categoria d'assaig historicosocial.
* Les actes de les declaracions de José Antonio Aponte amb motiu de la seua acusació judicial es troben editades en línia al lloc del Laboratori de Desclassificació Comparada: Anals de desclassificació I:2; dossier "José Antonio Aponte i el seu Llibre de Pintures" . També se n'inclou ací una presentació de l'expedient.
# Conspiració de Bangkok

La Conspiració de Bangkok, també coneguda com a Conspiració de Dap Chhuon, va ser una suposada conspiració internacional per fer fora el príncep Norodom Sihanouk de Cambodja, en principi orquestrada per part dels polítics d'extrema dreta Sam Sary, Son Ngoc Thanh, el senyor de la guerra i governador Dap Chhuon, els governs de Tailàndia i Vietnam del sud i, possiblement, amb la participació del serveis d'intel·ligència dels Estats Units (la CIA).
Segons va exposar més tard el propi Sihanouk, el cop havia de ser realitzat per part de les tropes irregulars de Thanh, els Khmer Serei, la majoria dels quals pertanyents a la minoria Khmer Krom del sud del Vietnam. Els Khmer Serei van desplegar-se al sector sud del país, a la frontera, mentre que Chhuon, que havia estat els darrers anys aliat i membre del govern de Sihanouk, havia de començar un alçament al nord-est. A principis de febrer de 1959, l'almirall Harry Felt, el general Lawton Collins i el coronel Edward Lansdale van visitar la base de Chhuon a Siem Reap.
Els serveis d'intel·ligència de Sihanouk van descobrir detalls del complot i, el 21 de febrer de 1959, van enviar un batalló per arrestar a Chhuon. Chhuon va fugir, però un ciutadà nord-americà, suposadament operador de ràdio de la CIA, Victor Matsui, va ser arrestat. Chhuon va ser detingut més tard, interrogat, i mort a conseqüència de les ferides causades, en un incident bastant fosc que va impedir que fos interrogat més a fons. Sihanouk, més tard, va exposar que el seu ministre de Defensa, Lon Nol, havia fet matar Chhuon per impedir que l'impliqués en el cop.
Sihanouk va fer que les fotografies del cos de Chhuon fossin mostrades en una avinguda principal de la capital, Phnom Penh. Dels altres principals conspiradors, Sary va desaparèixer el 1962, mentre que Thanh va involucrar-se en el govern de Lon Nol de 1970, abans de marxar al Vietnam. Un germà de Chhuon, Slat Peou, membre de la delegació de Sihhanouk a les Nacions Unides i amic de Matsui, va ser executat per traïció.
Sihanouk, director de cinema amateur, va utilitzar la conspiració com a base per una pel·lícula, "Ombra sobre Angkor". Allí assegurava que hi havia evidències concloents que els Estats Units havien intentat desestabilitzar el seu règim, a conseqüència de l'establiment de relacions amb la Xina comunista.

## Referències

* ↑ Prados, J. Lost crusader: the secret wars of CIA director William Colby, Oxford University Press, 2003, p.67
* 1 2 Norodom Sihanouk, My War with the CIA, Pelican, p.108
* ↑ Prados, p.68
* ↑ Sihanouk, p.111

## Enllaços externs

* Ombra sobre Angkor a YouTube
# Conspiració Wander

Conspiració Wander (títol original, Wander) és una pel·lícula de thriller canadencoestatunidenca del 2020 dirigida per April Mullen i escrita per Tim Doiron. És protagonitzada per Tommy Lee Jones, Aaron Eckhart, Katheryn Winnick, Heather Graham i Roger Dorman. La història se centra en dos teòrics de la conspiració i la seva investigació sobre un assassinat. Wander es va estrenar als Estats Units el 4 de desembre de 2020. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Referències

* ↑ «Conspiració Wander». Desdelsofà.cat. [Consulta: 18 febrer 2024].
# Ponte do Milenio

El Ponte do Milenio (Pont del Mil·lenni), també conegut com a Ponte da Gaivota (Pont de la Gavina) per la seva forma, és un dels ponts sobre el riu Miño que hi ha a la ciutat d'Ourense, a Galícia.
Es troba entre el Ponte Maior i el pont de la nacional N-525. Té un disseny interessant en què destaca una passarel·la que l'envolta en forma d'anell que es deforma per elevar-se per sobre i baixar pels laterals. Per aquest anell es pot caminar fins a 20 metres d'altura per sobre del pont, amb una trajectòria de 100 esglaons.

## Història i característiques

El pont està format per dos nivells. El nivell inferior és una plataforma de formigó que forma el pont en si mateix i pel qual transiten vehicles i vianants. Un sistema de tirants i dos pilars metàl·lics inclinats, situats als extrems, sustenten la plataforma de circulació. El segon nivell del pont està constituït per la passarel·la de vianants que baixa pels laterals per sota de la plataforma i puja fins a unir-se amb els extrems que procedeixen de l'altre lateral per sobre del pont formant una mena d'anell deformat que s'adapta al pont a manera d'envolvent. El passeig envolvent és transitable i proporciona unes vistes interessants del paisatge del riu i la ciutat.
L'obra es va realitzar entre l'abril de 1999 i l'agost de 2001. El projecte és de l'arquitecte Álvaro Varela de Ugarte, de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Madrid, màster en Arquitectura per la Universitat Yale i doctor per la Universitat de Tòquio. El desenvolupament d'enginyeria va ser de Pondio Ingenieros S.L. i l'empresa constructora fou UTE Ponte Miño (ACS / OCA).

## Galeria d'imatges

* Des de la vora dreta del riu.
* Barri d'A Ponte, nord del pont.
* Des de la vora esquerra del riu.
* O Ribeiriño, nord del pont.
* Vista general des del Barbaña.
* Vista general des del Pavillón.
* Vista general des del Pavillón.
* General des de l'escala d'accés.
* General des del sud del pont.
* Tirants i pilars del pont.
* Passeig de vianants envolvent.
* Pilar sud i tirants.

## Referències

* ↑ «Informació de la web de l'arquitecte». Arxivat de l'original el 2015-07-04. [Consulta: 3 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Nicolas Janberg's Structurae (anglès)