OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kapince

Kapince és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Nitra, al sud-oest del país, a 155 msnm. El 2017 tenia 187 habitants. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1261.

## Referències

* ↑ «Kapince - Okres Nitra - E-OBCE.sk».
* ↑ Citypopulation.de Estadísticas del distrito de Nitra. Consultado el 8 de agosto de 2018.
# Urbanització les Arcades (Montblanc)

La urbanització de les Arcades és un conjunt arquitectònic situat extramurs a la vila de Montblanc. Es van començar a construir el 1973, coincidint en un moment d’expansió demogràfica i econòmica de la vila. Consta de 137 habitatges plurifamiliars entre mitgeres repartits en 20 blocs i una zona amb locals comercials.
És obra de l’arquitecte Josep Emili Donato i Folch (Figueres, 1934) qui, entre el 1973 i el 1976, va promoure, projectar i construir el barri cooperatiu de les Arcades en col·laboració amb l’ajuntament de Montblanc. És la seva primera obra d’escala urbana i correspondria a la seva etapa inicial i d’experimentació. La urbanització va ser promoguda “per l’Ajuntament de Josep Gomis arran de la construcció de l’autopista i la probable industrialització de la zona que faria augmentar la demanda d’habitatge digne. Són pisos de tres i quatre habitacions tots orientats a sud-est o sud-oest a través de quatre grans patis que recorden el pla Cerdà per a Barcelona dins un “ordre tancat en un lloc obert” tot seguint la morfologia d’illa tancada. Un dels patis queda obert per a usos públics. El conjunt es disposa sobre una planta baixa de pilotis que permet l’adaptació al terreny organitzat en terrasses i permet la continuïtat dels espais oberts que serveixen d’accés a les escales de veïns.”
Pren el seu nom de les molt properes arcades que portaven canalitzada l’aigua de les muntanyes de Sant Joan i la Pasquala a la vila. Va ser un projecte innovador que obria la vila cap a la banda de ponent. El 1978, la urbanització es va convertir oficialment en un barri. Més enllà dels elements privatius, la comunitat de Propietaris de les Arcades gestiona els elements i serveis comuns de tots els propietaris.

## Referències

* ↑ Donato, Josep Emili. «Habitatges les Arcades».
* ↑ Soto i Pruñonosa, Josep M. Exposició retrospectiva de l’obra d’Emili Donato. Arquitectura i urbanisme. TFG. GArqEtsab, 2014.
* ↑ Serra, Gabriel. Els barris de Montblanc. Ajuntament de Montblanc, 2005.
# Còdex Bezae

El Còdex de Bezae, és un manuscrit primitiu de la Bíblia anomenat així, pel nom del seu descobridor Théodore de Bèze, humanista i teòleg francès, erudit del Nou Testament que va viure a l'època de Joan Calví, de qui en fou soci i successor. Théodore de Bèze, afirmà que el còdex es va trobar al monestir de "Sant Ireneu" a Lió (França), després del saqueig de la ciutat per part dels hugonots.

## Característiques

El còdex està escrit en lletra uncial (majúscules), ordenat en línies de longitud desigual. El text és bilingüe, la plana esquerra està escrita en grec i la dreta, en llatí. El text grec es nota que ha estat corregit moltes vegades. Hom pensa que el còdex pot ser una còpia d'un manuscrit en papir d'un text primitiu.
El Còdex de Bezae, es conserva a la Universitat de Cambridge, i el presentà a aquesta institució Beza l'any 1581. Actualment se'l designa com a "D" .

## Contingut

El Còdex de Bezae data del segle v, consta de 406 fulls i conté els quatre Evangelis, i part dels Fets dels Apòstols. Hom creu que també incloïa algunes cartes, ja que hi ha un fragment de la Tercera Epístola de Joan.
Llacunes:
    Mateu 1:1-20; 6:20 – 9:2; 27:2-12; Joan 1:16 – 3:26; Actes 8:29 – 10:14; 21:2-10.16-18; 22:10-20.29 – 28:31;
    Mateu 3:7-16; Marc 16:15-20; Joan 18:14 – 20:13 (més tard es completà a mà).
Molts cops el contingut coincideix amb els textos del Còdex Vaticanus, el Còdex Sinaiticus i el Còdex Alexandrinus, tot i que d'altres vegades en divergeix. El més important d'aquest còdex o manuscrit és que confirma altres còdex importants, no en els afegits sinó en les omissions particulars.

## Bibliografia

* D. C. Parker, Codex Bezae: An Early Christian Manuscript and its Text, Cambridge University Press, 1992.
* Codex Bezae. Studies from the Lunel Colloquium, juny 1994, ed. D.C. Parker & C.-B. Amphoux, Leiden: Brill, 1996.
* Demostració a Teòfil. Evangeli i Fets dels Apòstols segons el Còdex Beza. Josep Rius-Camps i Jenny Read-Heimerdinger. ed. Fragmenta Editorial SLL, Barcelona, octubre 2009

## Enllaços externs

* Low resolution digital facsimile of the Codex Bezae Arxivat 2011-01-23 a Wayback Machine. − Cambridge University Library
* The Gospels and Acts according to codex Bezae; texts, translation and comments Arxivat 2017-08-03 a Wayback Machine.
# Bla, bla, bla

Bla, bla, blava ser un programa de televisió, emès per Televisió espanyola entre 1981 i 1983. Espai presentat pel periodista Jesús María Amilibia Iraragorri i la locutora Marisa Abad, amb direcció de José Joaquín Marroquí. La sintonia de capçalera va ser composta per Alfonso Santisteban.

## Format

En to informal, el programa feia un repàs setmanal de les notícies de crònica social a Espanya. Incloïa reportatges i entrevistes a personatges rellevants del món de l'espectacle, cinema, teatre, etc i la premsa rosa. Considerat el primer programa d'aquest gènere en la televisió d'Espanya.

## Referències

* ↑ María Casado Historias de la tele: Los secretos jamás contados de la pequeña pantalla, p. 224
* ↑ «"Cosas" ha muerto, viva "Bla, bla, bla"». Diari ABC, 10-04-1981. [Consulta: 24 octubre 2011].

## Enllaços externs

* Programes sencers de "Bla, bla, bla" a rtve.es
# Josep Maria López i Llaví

Josep Maria López i Llaví (Barcelona, 1941) és periodista, crític de cinema i activista polític, cultural i lingüístic.
En el camp polític ha militat en diverses formacions polítiques sempre des del vessant d'esquerres, per les llibertats de Catalunya i de defensa de la cultura i llengua catalanes. El desembre de 1970, juntament amb altres intel·lectuals, ja va participar en la Tancada a Montserrat en la lluita antifranquista amb motiu del Consell de guerra celebrat a Burgos contra militants d'ETA. Provinent del Front Nacional de Catalunya fou un dels fundadors del PSAN i membre de l'executiva. Allí fou un dels impulsors del Front Cultural del PSAN i el representant d'aquest partit a l'Assemblea de Catalunya. Després de l'escissió del PSAN va passar a formar part del Moviment d'Unificació Marxista i de Nacionalistes d'Esquerra d'on fou dirigent. Posteriorment es va integrar a Iniciativa per Catalunya Verds, on va ser responsable de cultura i coordinador de Fet Nacional dins d'aquest partit. És actualment un dels portaveus del corrent independentista dins d'ICV.
Més enllà de l'activitat com a crític de cinema i en col·laboracions en documentaris, ha estat president i membre de la junta directiva de la Federació Catalana de Cineclubs. També ha participat activament en la defensa del català al cinema. En aquest àmbit és responsable de les campanyes sobre presència de la llengua catalana al cinema de la Plataforma per la llengua; organització de la qual ha estat membre de l'Executiva des del 2008 al 2020 i actualment forma part del seu Consell Consultiu.

## Referències

* ↑ «Josep Maria López Llaví, membre d'honor de l’Acadèmia del Cinema Català». Plataforma per la Llengua, 16-07-2020. [Consulta: 4 gener 2024].
* ↑ «Josep Maria López Llaví, nou Membre d’Honor de l'Academia del Cinema Català». Federació Catalana de Cineclubs (FCC). [Consulta: 4 gener 2024].
* ↑ «Del naixement del PSAN fins a la Transició (1968-1978)». El Punt Avui, 01-08-2008. [Consulta: gener 2016].
* ↑ «TribunaTV a l'acte de presentació del llibre "L'herència del PSAN" de Roger Buch». Tribuna Catalana, 01-04-2012. [Consulta: gener 2016].
* ↑ «Militants d'ICV impulsen un manifest sobiranista». Vilaweb, 01-10-2008. [Consulta: gener 2016].
* ↑ «López Llaví: "La doctrina oficial d'ICV diu que a Convergència, ni pa ni sal"». El Món, 01-11-2015. [Consulta: gener 2016].
* ↑ «Reflexions des de l'esquerra independentista». Tribuna Catalana, 01-10-2015. [Consulta: gener 2016].
* ↑ «coguionista del ‘’Retorn del president Tarradellas'’ 1977». [Consulta: gener 2016].
* ↑ «El català al cinema, primer debat del cicle "Què me'n dius..." organitzat per la Plataforma per la Llengua». Plataforma per la Llengua, 01-12-2014. [Consulta: gener 2016].
* ↑ «Les «majors» reben subvencions «desproporcionades» per doblar en català». Nació Digital, 01-12-2015. [Consulta: gener 2016].
# Túpolev Tu-160

El Túpolev Tu-160 (Designació OTAN: Blackjack és un bombarder pesant estratègic supersònic de geometria variable desenvolupat per l'empresa aeronàutica Túpolev a la Unió Soviètica. Fou el darrer disseny soviètic per a un bombarder estratègic, sent l'avió de combat més pesant i l'avió supersònic i avió de geometria variable més gran mai construït. Va entrar en servei l'any 1987 i 16 unitats de l'avió segueixen en servei a la Força Aèria Russa.
És l'avió més potent que mai s'hagi construït fins ara, i supera al seu anàleg B-1 Lancer. El Tu-160 té diversos rècords mundials, com el d'haver volat 1.000 km amb 30 tones de càrrega útil a una velocitat mitjana de 1.720 km/h i 2.000 km amb 275 tones de pes a una velocitat mitjana 1.678 km/h a 11.250 metres d'altura. El 2020 el Ministeri de Defensa de Rússia va anunciar que havia batut el seu propi rècord, i alhora l'absolut mundial en avions d'aquest tipus, de distància i temps de vol, 20.000 km i 25 hores de vol seguides.
Es calcula que té potencial per a seguir en servei fins a l'any 2040.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20130208072051/http://www.aerospaceguide.net/aviation/b1-b.html
* ↑ Andreas Parsch y Aleksey V. Martynov. «Designations of Soviet and Russian Military Aircraft and Missiles - Fighters» (en anglès). Designation-Systems.net, 2008. [Consulta: 6 novembre 2009].
* ↑ News Week «Russia’s Tu-160 sets new world record» (en anglès). Al-Masdar. News Week, 20-09-2020 [Consulta: 20 setembre 2020]. Arxivat 26 de setembre 2020 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-09-26. [Consulta: 20 setembre 2020].

## Vegeu també

* Llista de les aeronaus més grans
# Ixim Khan

Ixim Khan fou kan dels kazakhs, germà i successor de Tevkel Khan. Va governar del 1598 al 1636.
Era governador de Samarcanda el 1598; aquell any va morir a Taixkent el seu germà a causa de les ferides en la batalla contra Pir Muhammad Khan de Bukharà que probablement va recuperar Samarcanda. No s'esmenta res de la seva vida fins al 1611 quan amb cinc mil kazakhs va participar (junt amb el seu germà Said Bi) a la guerra civil entre Wali Muhammad Khan de Bukharà (amb seu a Balkh), kan del 1605 al 1611, i el seu nebot Imam Kuli Khan (1611-1650), guerra que es va acabar amb la mort de Wali.
L'historiador Iskander Munshi esmenta que el 1621 Imam Kuli de Bukharà, derrotat dues vegades pels kazakhs, va haver d'ajustar la pau i que les negociacions foren portades principalment per part dels kazakhs, per Tursun Muhammad que seria la mateixa persona que s'esmenta entre 1613 i 1627 com a kan de Taixkent.
Vers el 1625 va visitar el territori kazakh el kan de Taixkent Tursun Khan que fou assassinat només dos anys després per Ixim Khan. La personalitat d'aquest Tursun és dubtosa. L'opinió més general és que era un príncep kazakh. Desmaison l'esmenta com a Tursun Muhammed Sultan, fill de Mehdi Sultan, i aquest Mehdi Sultan seria un príncep uzbek que cent anys abans fou esmentat per Baber el que sembla improbable cronològicament. Una altra teoria és la de Levchine que diu que era fill de Khodai Mendi, descendent de Bukei Khan, que seria probablement el Bukei Sultan fill de Yadik (germà de Kasim Khan) esmentat pel biògraf d'Uraz Makhmet (el kan de Kassímov); això topa amb una dificultat, ja que aquest autor diu que Bukei no va tenir fills, si bé aquesta afirmació podria ser errònia doncs la vida de Bukei fou obscura i al segle xvii tots els kazakhs obeïen a caps descendents de Yadik. Segons Levchine, Bukei Khan va tenir un fill de nom Kochuk, el qual va tenir al seu torn un fill de nom Khudai Mendi que fou el pare de Tursun; no obstant també aquesta teoria presenta dificultats cronològiques. Una altra possibilitat és que fos el mateix personatge que el príncep Tursunbi que acompanyava a Tevel a Bukharà el 1581 i que era probablement fill de Ak Nazar Khan.
El 1635 Ishim Khan estava en guerra amb Baatur Khungtaidshi dels sungars, guerra que va acabar de manera desastrosa per als kazakhs. Yangir o Yahangir, fill d'Ishim Khan, que manava les tropes dels kazakhs, va ser fet presoner. Ishim no torna a ser esmentat posteriorment i hauria mort en aquest temps. Yahangir Khan, que ja hauria estat alliberat, el va succeir.

## Referències

* ↑ Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century (en anglès). Part 2. 2a ed.. Longmans, Green, and Company, 1880, p. 639.
# Morris Minor

El Morris Minor fou un model d'automòbil compacte anglés de la marca Morris Motors. Fou presentat al saló de l'automòbil d'Earl's Court, Londres, el 20 de setembre de 1948. Dissenyat sota la direcció d'Alec Issigonis, es van produir més d'1,6 milions d'unitats entre els anys 1948 i 1972 en les seues tres generacions: la MM (1948 a 1953), la II (1952 a 1956) i el 1000 (1956 a 1971).
Inicialment només disponible amb carrosseria berlina de dues portes (saloon) i cabriolet (tourer), la gama s'eixamplà amb la carrosseria berlina de quatre portes l'any 1950, un familiar woodie (traveller) l'any 1953 i unes versions furgoneta i camioneta també per a l'any 1953. El Minor fou el primer automòbil britànic en produir i comercialitzar més d'un milió d'unitats, sent considerat un exemple de disseny automotriu i un exponent del típic estil britànic.
Tot i que l'any 1959 Morris presentà el Mini Minor, un model amb nom i mercat semblant, el Minor continuà en producció més d'una dècada després, fins a l'any 1971. El Minor fou reemplaçat aquell any pel Morris Marina. El model es va produï en, a més de la factoria Morris de Cowley, Oxford, a Malàisia, Austràlia i Nova Zelanda.

## Referències

* ↑ «60th Birthday Celebration at British Motor Industry Heritage Centre, Gaydon». UK: Morris Minor OC. Arxivat de l'original el 3 setembre 2012. [Consulta: 9 octubre 2010].
* ↑ Paul Skilleter's book "The world's supreme small car Morris Minor"
* ↑ Newell (1993) p.79
* ↑ Willson, Quentin. The Ultimate Classic Car Book. DK Publishing, Inc., 1995. ISBN 0-7894-0159-2.
* ↑ Nominate England's greatest icon, (from BBC news.com) Quote: "Design classics like Alex Issigonis' Morris Minor car could be competing alongside great artworks like Constable's Haywain and pieces by JMW Turner"
* ↑ Pender, Karen. The Secret Life of the Morris Minor. Goldmanstone, Dorset, UK: Veloce Publishing, 1995, p. 7. ISBN 1-874105-55-3.
* ↑ The Morris Minor: A British miracle Strange to say for something that acquired a reputation for essential Englishness Telegraph.co.uk
* ↑ Kathryn Hughes The Guardian, Saturday 6 December 2008 Article history quote: But if the Morris has a tendency to diminish physically as the years progress, culturally it has been busy laying down rich stores of fat. Indeed, so identified has the car become with a particular reading of Englishness
* ↑ Prince Frederick «Fifty-one, but still a Baby». The Hindu, 29-12-2009. «Morris Minor models, believed to "typify Englishness", were in the ascendant»
* ↑ Davis, Pedr. The Macquarie Dictionary of Motoring, 1986, p. 337.
* ↑ Webster, Mark. Assembly: New Zealand Car Production 1921–98. Birkenhead, Auckland, New Zealand: Reed, 2002, p. 1. ISBN 0-7900-0846-7.
# Copa Nordeste

La Copa Nordeste (en portuguès: Campeonato do Nordeste) va ser una competició futbolística brasilera disputada per equips de la regió nord-est del Brasil. Entre 1997 i 1999, el campió es classificava per la Copa Conmebol. Entre el 2000 i el 2002, el campionat proporcionà participants per la Copa dos Campeões.

## Campions

Font:
* 1994: Sport Club do Recife
* 1995: no es disputà
* 1996: no es disputà
* 1997: Esporte Clube Vitória
* 1998: América Futebol Clube de Natal
* 1999: Esporte Clube Vitória
* 2000: Sport Club do Recife
* 2001: Esporte Clube Bahia
* 2002: Esporte Clube Bahia
* 2003: Esporte Clube Vitória

## Títols per estat

* Bahia 5 cops
* Pernambuco 2 cops
* Rio Grande do Norte 1 cop

## Referències

* ↑ «Competições da Região Nordeste do Brasil». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Vena jugular interna

La vena jugular interna (o, senzillament, jugular interna) és una vena jugular aparellada que recull la sang de l'encèfal (des del si sigmoide) i de les parts superficials de la cara i el coll. Aquesta vena corre a la beina carotídia amb l'artèria caròtida comuna i el nervi vague.
Comença al compartiment posterior del forat jugular, a la base del neurocrani. És una mica dilatada en el seu origen, que s'anomena bulb superior.
Aquesta vena també té un tronc comú on drena la branca anterior de la vena retromandibular, la vena facial i la vena lingual.
Corre pel costat del coll en direcció vertical, en l'extrem lateral de l'artèria caròtida interna, i després lateral de l'artèria caròtida comuna, i a l'arrel del coll s'uneix amb la vena subclàvia per formar la vena braquiocefàlica (vena innominada); una mica per sobre de la seva terminació hi ha una segona dilatació, el bulb inferior.
A sobre, es troba sobre el múscul recte lateral del cap, darrere de l'artèria caròtida interna i els nervis que passen pel forat jugular. Més avall, la vena i l'artèria es troben sobre el mateix pla, passant cap endavant els nervis glossofaríngis i hipoglossos. El nervi vague descendeix entre i per darrere de la vena i l'artèria en la mateixa beina carotídia i l'accessori corre obliquament cap enrere, superficial o profund fins a la vena.
A l'arrel del coll, la vena jugular interna dreta es troba a poca distància de l'artèria caròtida comuna i travessa la primera part de l'artèria subclàvia, mentre que la vena jugular interna esquerra sol superposar-se a l'artèria caròtida comuna.
La vena esquerra és generalment més petita que la dreta, i cadascuna conté un parell de vàlvules, que existeixen a uns 2,5 cm per sobre de la terminació del vas.
# Zbojné

Zbojné és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1463.
# Myotis velifer

Myotis velifer és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a Belize, El Salvador, Guatemala, Hondures, Mèxic i els Estats Units. Els seus hàbitats naturals són els boscos perennes o boscos de pins i roures, a altituds mitjanes i altes, així com zones riberenques a prop de matollars desèrtics, a altituds baixes. Està amenaçat per la mineria i l'entrada de turistes a les coves on nia.

## Referències

* ↑ Pérez, S. Myotis velifer. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 4 octubre 2013.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Josep Maria Magrinyà i Brull

Josep Maria Magrinyà i Brull (Barcelona, 1921 – Palma, 18 de setembre de 2014) fou un escolta i activista cultural balear d'origen català.
Nascut a Barcelona, va anar a Mallorca per fer el servei militar en els anys 1940. Allí va conèixer Paquita Bosch i Capó, amb la que es va casar el 1951 i s'hi va establir. El 1956 va començar a col·laborar amb el Moviment Escolta i Guiatge de Mallorca d'Eladi Homs Zimmer i Maria Ferret i Espanyol, i entre 1966 i 1977 ell i la seva dona van impulsar l'escoltisme a Mallorca. El 1985 ambdós formaren part del nucli fundador del Grup Blanquerna, creat per promoure l'estudi i la reflexió sobre la realitat nacional de Mallorca, i la formació del jovent des d'una perspectiva cristiana i progressista.
Entre el 1985 i el 1986 va formar part del secretariat tècnic de la Comissió Territorial de les Balears del II Congrés Internacional de la Llengua Catalana; entre 1987 i 1995 formà part del secretariat de l'Obra Cultural Balear, de la que n‘era soci des del 1965; i de 1988 al 1995 fou secretari de redacció de la revista cultural El Mirall, vinculada a l'OCB. El 1997 ell i la seva muller van rebre un dels Premis d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla.
A les eleccions municipals espanyoles de 1999 i 2003 va anar a les llistes del PSM-Entesa Nacionalista al municipi de Calvià.

## Referències

* ↑ Fallece Josep Maria Magrinyà i Brull, mallorcadiario.com
* ↑ Josep Maria Magrinyà Arxivat 2018-10-05 a Wayback Machine. per Tomeu Martí, a dbalears.cat
* ↑ Paquita Bosch i Capó i Josep M. Magrinyà i Brull Arxivat 2018-10-03 a Wayback Machine., Fundació Lluís Carulla
* ↑ Josep Maria Magrinyà, una vida pels joves i pel país, arabalears.cat, 21 de setembre de 2014
# John C. Bogle

John C. Bogle (anglès: John Clifton Bogle) (Montclair, 8 de maig de 1929 - Bryn Mawr, 16 de gener de 2019) era un inversor, magnat i filantrop nord-americà. Va ser el fundador i conseller delegat de l'empresa gestora de fons d'inversió The Vanguard Group i se li atribueix la creació del primer fons indexat.
El seu llibre Common Sense on Mutual Funds: New Imperatives for the Intelligent Investor de l'any 1999 es va convertir en un best-seller i es considera un clàssic en la comunitat inversora.
# Morris Fuller Benton

Morris Fuller Benton (Milwaukee, Wisconsin, 30 de novembre de 1872 - Morristown, Nova Jersey, 30 de juny de 1946) va ser un tipògraf estatunidenc.

## Biografia

A l'edat d'11 anys feia petits treballs d'impressió com a tiquets d'entrada, fullets o rebuts per als seus veïns en una petita impremta que va muntar a casa dels seus pares.
Es va graduar en 1896 com a enginyer i uns pocs mesos més tard es va incorporar a la American Type Founders (ATF) com a ajudant del seu pare veient-se immers en el dibuix i disseny de tipus així com aplicant el seu coneixements mecànics en el camp de la maquinària de les arts gràfiques. El seu pare, Linn Boyd Benton, era famós en aquesta època pel seu invent d'una màquina per a l'elaboració automàtica de punxons que el va ajudar a aconseguir el lloc de Director tècnic d'ATF.
L'any 1900 Benton va passar a ser dissenyador cap d'ATF on va treballar fins a la seva retirada en 1937 a l'edat de 65 anys. Va morir el 30 de juny de 1948. La vida professional de Benton es va caracteritzar per combinar la creativitat tipogràfica amb la precisió de l'enginyer.

## Lletres tipogràfiques destacades

Potser una de les seves creacions més recordades sigui el tipus Franklin Gothic, creada en 1904, i que és una particular versió del tipus grotesc que fes popular Vincent Figgins en 1830.
Algunes de les tipografies destacades són:
* Century Expanded (1900)
* Linotex (1901)
* Century Oldstyle (1908-1909)
* Hobo (1910)
* Parisian (1928)
* Novel Gothic (1928)
* Chic (1928)
* Modernique (1928)
* Broadway (1928)
* Tower (1934)
* Phenix (1935)

## Referències

* ↑ Morris Fuller Benton a Linotype (anglès)
* ↑ Philip B. Meggs, Rob Carter. Typographic Specimens: The Great Typefaces (en anglès). John Wiley & Sons, 1993, p. 151. ISBN 9780471284291.

## Enllaços externs

* Grandes maestros de la tipografía: Morris Fuller Benton
# Copa Masters

«Copa Masters» té aquests significats:
    Esports:
* Copa Masters masculina, competició tennística en categoria masculina
* Copa Masters femenina, competició tennística en categoria femenina