OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Finestra de Johari

La finestra de Johari és una eina de psicologia cognitiva creada pels psicòlegs Joseph Luft i Harry Ingham per il·lustrar els processos d'interacció humana. Aquest model es fa servir sovint en grups d'autoajuda i en exercicis corporatius de dinàmica de grup de manera d'heurística.
Aquest model d'anàlisi il·lustra el procés de comunicació i analitza la dinàmica de les relacions personals. Intenta explicar el flux d'informació des de dos punts de vista, l'exposició i la realimentació, la qual cosa mostra l'existència de dues fonts: els «altres» i el «jo».
La teoria s'articula mitjançant el concepte d'espai interpersonal, que està dividit en quatre àrees, definides per la informació que es transmet.
| Finestra de Johari | Jo conec | Jo desconec |
| Els altres coneixen | Àrea pública | Àrea cega |
| Els altres desconeixen | Àrea oculta | Àrea desconeguda |
Aquests quadrants estan permanentment interactuant entre si, per la qual cosa, si es produeix un canvi en un quadrant, aquest canvi afectarà a tots els altres.
Charles Handy anomena aquest concepte la «casa de quatre cambres de Johari». La primera cambra (àrea pública) és la part de nosaltres mateixos que els altres també veuen. La número dos (àrea cega) és el que els altres perceben però nosaltres no. La tercera (àrea oculta) és l'espai personal privat i l'última cambra (àrea desconeguda) és la part més misteriosa del subconscient o de l'inconscient que ni el subjecte ni el seu entorn aconsegueixen percebre.
Segons la teoria, la persona en qui predomina el quadrant públic o «obert» funciona de manera més harmònica i sana, car es mostra tal com és, es coneix a si mateix i no viu amb por que els altres el coneguin. Tot i que aquest punt entra en conflicte en personalitats introvertides que, sense mostrar-se tal com són, també són sanes.

## Referències

* ↑ Fritzen, Silvino Jose. Editorial SAL TERRAE. La ventana de Johari: ejercicios de dinámica de grupo, de relaciones humanas y de sensibilización (en castellà), 1987, p. 9. ISBN 9788429307665.
# Figuer de Wetar

El figuer de Wetar (Sphecotheres hypoleucus) és un ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, matolls i ciutats de les terres baixes de l'illa de Wetar, a les Petites de la Sonda centrals.

## Referències

* ↑ «Figuer de Wetar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Figuera (Castelltallat)

Figuera és una masia de Castelltallat, al municipi de Sant Mateu de Bages (Bages), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Està situada al mig d'una àmplia coma que s'obre a la part central de la Serra de Castelltallat, a la solana i només a uns setanta metres per sota de la carena de la serra. L'indret queda dins de l'espai natural protegit de la Serra de Castelltallat.
La coma és la capçalera de la feréstega rasa de Figuera que, més endavant, en unir-se amb el barranc de Muntaner, esdevindrà torrent de la Vall del Puig. Els camps de conreu rodegen la masia. Estan perfectament abancalats, per a salvar els desnivells, mitjançant unes parets de marge notables per la seva altura i perquè en elles s'aprecia l'aplicació d'"opus spicatum" en la seva factura. S'hi accedeix des de la carretera BV-3003 (de Callús a Castelltallat). Al km 11,7 un trencall senyalitzat hi mena.

## Descripció

És una important construcció pairal que ofereix un aspecte tancat i de fortificació. Està adossada a l'església de Sant Cristòfol de Figuera.
Presenta una estructura de dos cossos units totalment, un d'ells amb cantó semicircular (vinculat a l'església). És un edifici de planta baixa i dos pisos cobert a dues aigües, amb un gran portal adovellat i tot ell de carreus regulars. La façana posterior dona molt més l'aire de fortificació amb el mur inclinat en la part inferior.
Enfront de la casa hi ha dos edificis annexos destinats a ramaderia.

## Referències

* 1 2 3 «Masia Figuera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2015].
# Font de la plaça Major de Verdú

La Font de la plaça Major de Verdú és una obra de Verdú (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Font formada per quatre cossos estructurals superposats. En la part baixa hi ha una estructura de perfil hexagonal que fa de receptacle de l'aigua i té cada un dels seus costats emmarcats per un baix relleu llis i la part superior motllurada de forma lobulada amb sobresortints de diverses mides. L'estructura superior és on s'inclou un baix relleu que perfila la figura geomètrica o quadrada o bé rectangular de cada un d'aquests angles. A la part superior a l'abeurador d'aigua hi ha una peanya commemorativa amb la inscripció de la data de la construcció d'aquesta font, el 1899. Finalment la font es troba coronada per la figura d'una torre de planta circular rematada per merlets. La superfície d'aquesta figura imita l'encoixinat format per les pedres tallades que conformen la torre de la vila.
Aquesta font, rematada amb la figura d'una torre fa referència a l'escut de la població que és una torre de defensa, i recorda també el mateix perfil de la vila, en el qual destaca la torre de vigilància del castell de Verdú.

## Història

La font, que es troba al mig de la plaça Major de la vila, té inscrita la data de 1899, any de la seva construcció.

## Referències

* 1 2 3 «Font de la plaça Major de Verdú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Font de la plaça Pius XII

La Font de la plaça Pius XII és una obra de Cervera (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Font situada a la plaça Lluís Sanpere, davant el col·legi de la Concepció. Està formada per un petit estany rectangular amb un sortidor al mig, format per dos cossos. El de sota a manera de receptacle circular amb quatre cares d'ésser mitològic amb bigoti i el superior guarnit de conquilles i els mateixos rostres mitològics del cos inferior però més petits. Per la boca d'aquests caps brolla l'aigua. El brollador superior té forma de pinya i deixa anar molta més aigua que els altres.

## Història

Data del segle xviii, quan es portà l'aigua a Cervera.

## Referències

* 1 2 «Font de la plaça Pius XII». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Fonda de sisos

Una fonda de sisos era, a l'època de la Renaixença catalana, una fonda de Barcelona on les classes mitjanes i populars podien menjar menús casolans a preus assequibles. El nom ve de sis (rals), que era el preu de passar-hi una nit. L'àpat valia uns dos rals.
Les fondes barcelonines crearen una cuina pública catalana i de qualitat, amb plats com la botifarra o llom amb mongetes, el bacallà a la llauna, els macarrons ara típics (amb sofregit, botifarra i gratinats al forn), etc., i van instituir el plat d'arròs o de paella dels dijous. Com la majoria de plats europeus creats al segle xix, no sempre eren nutricionalment complets; de vegades, hi faltava verdura i, tot i que ara sabem que les lleguminoses tenen tanta proteïna com la carn, sovint, de carn, no n'hi havia gaire. Aquesta cuina contrastava amb la cuina burgesa i dels grans restaurants de l'època, que intentava copiar la francesa, que en aquella època vivia el seu màxim apogeu, i fins i tot s'afrancesaven els noms dels plats o els posaven directament en francès, encara que haguessin d'afegir al costat la traducció al català perquè els clients els comprenguessin.
En canvi, a les fondes de sisos es varen crear noms de plats, que aleshores coneixien tots els clients, interessants per la seva creativitat, poesia, ironia i humor. Per exemple, una bicicleta eren dos ous ferrats, els peus de porc eren del senyor, un pagès amb barretina era un trinxat amb arengada, mitja xerraire amb llàgrimes de manobre era llengua amb mongetes, samarreta amb allioli era tripa al forn, etc.

## Vegeu també

* Cuina dels Països Catalans

## Referències

* ↑ Anunci d'una fonda lleidatana, publicat a Lo Garbell el 1883: "Hostal Nou de La Redola: pel mòdic preu de dos reals es dona pa i botifarra i també un bon estofat."

## Bibliografia

* FÀBREGA, JAUME. El gust d'un poble. Cossetània Edicions, 2002. ISBN 84-9568-491-8
# Fonda Pedralbes

La Fonda Pedralbes, o Torre Talleda, és una obra de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa que antigament fou una fonda. D'estil contemporani, planta rectangular i façana amb vuit balcons. L'accés es fa per un portal i uns quants esglaons. A la part posterior hi ha una eixida amb plantacions. Està cobert per un terrat.

## Història

Fou hostal d'aquest caseriu de Pedralbes. S'hi elaborava mató. Aquest establiment substituí en aquesta especialitat gastronòmica a la cèlebre Serafina, que instaurà la venda de mató en una casa a la dreta del monestir de Pedralbes. El marit era el jardiner del cenobi i, després de posseir la fórmula dels "Matons de monja", s'establí pel seu compte, explotant la seva muller, Serafina. Es feren rics i deixaren el negoci.
Al cap d'uns anys la venda de mató passà a la Fonda Pedralbes. A la façana s'hi llegia: Matons de Pedralbes.

## Referències

* 1 2 3 «Fonda Pedralbes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].

## Enllaços externs

* «Fonda Pedralbes». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Fondaco dei Tedeschi

El Fondaco dei Tedeschi (Venecià: Fontego dei Tedeschi, Català: Fonda/magatzem dels alemanys) és un edifici històric de la ciutat de Venècia (Vènet, Itàlia). Es troba a la vora del Gran Canal, prop del Pont de Rialto. Era la seu dels comerciants alemanys a la ciutat.

## Història

La primera edificació data de la primera meitat del segle xiii, però va ser reconstruït a principis del xvi després que fos destruït en un incendi l'any 1505. Giorgio Spavento va ser l'encarregat de dirigir la reconstrucció seguint un model de Gerolamo Tedesco. Antonio Abbondi es convertirà en el director de les obres l'any 1509. Col·laborarà també Giorgione, decorant la façana principal i el lateral dret amb pintures al fresc.
* El pati interior
* La nova façana i la coberta panoràmica

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20120617211241/http://www.artehistoria.jcyl.es/ciudades/monumentos/1278.htm
* ↑ Hale, J.R. La Europa del renacimiento 1480 - 1520. Madrid, 1993. Pág 164
* ↑ VV. AA.. El modelo veneciano en la pintura occidental, pág. 335. R. Areces, 2012. ISBN 978-84-9961-061-0.
# Floral City

Floral City és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Florida. Segons el cens del 2000 tenia 4.989 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Floral City tenia 4.989 habitants, 2.180 habitatges, i 1.473 famílies. La densitat de població era de 82,6 habitants/km².
Dels 2.180 habitatges en un 20,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 56,7% hi vivien parelles casades, en un 7,1% dones solteres, i en un 32,4% no eren unitats familiars. En el 27,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,25 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,69.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,3% tenia menys de 18 anys, un 4,5% entre 18 i 24, un 20,5% entre 25 i 44, un 25,4% de 45 a 60 i un 29,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 49 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.180 $ i la renda mediana per família de 33.404 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.972 $ mentre que les dones 22.348 $. La renda per capita de la població era de 14.793 $. Entorn del 10,7% de les famílies i el 15,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Floral City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Floral City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Florac

Florac és un municipi del departament francès del Losera, sotsprefectura d'aquest departament i cap de cantó. Està situat a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Losera
# Francisco Camilo

Francisco Camilo (Madrid, 1615 - 1673), va ser un pintor espanyol actiu durant el Barroc, pertanyent a l'Escola madrilenya.

## Biografia

Fillastre del també pintor Pedro de las Cuevas, es va educar amb ell al seu taller, juntament amb bona part dels pintors madrilenys de la seva generació.
Ja molt jove, el veiem treballar com a artista independent. El 1639 col·labora en la decoració del Saló Daurat amb quatre llenços. De la dècada de 1640 es conserven diverses obres seves basades en models manieristes, però amb un acabat que li distingirà dels seus contemporanis.
Mai va ostentar el títol dePintor del Rei, però va treballar ocasionalment en la decoració d'algunes dependències reals. Va realitzar (1649) una sèrie de llenços sobre Les Metamorfosis d'Ovidi, que no va agradar a Felip IV de Castella. En efecte, Camilo sempre es va mostrar incòmode en la realització de temes mitològics als que no estava acostumat.
Poc després, Camilo va realitzar dos llenços per al Convent de Caputxins de la Paciència (1651), amb la història del crucifix ultratjat pels jueus, en què explora la plasmació d'interiors, amb resultats més que encertats, que recorden a les primeres obres de Velázquez.

## Obra

La seva factura és molt solta, de pinzellada nerviosa i colorit clar i brillant. El seu art és una peculiar versió del manierisme, de figures allargades, i que assoleix una gran dolçor en les seves obres de devoció.
Es conserven d'ell gran quantitat d'obres devocionals de petit format i caire íntim, que són el més representatiu de la seva producció. Francisco Camilo representa un nexe d'unió entre el manierisme, ja moribund, i la nova sensibilitat barroca.

### Obres destacades

* Escenes de les Metamorfosis d'Ovidi(1649, Alcazar de Madrid, destruïts)
* Sant Joan de Déu (1650, Bowes Museum)
* Ascensió de Crist (1651, MNAC, Barcelona)
* Sant Lluís de França (1651, Museu de Sarasota)
* Sant Jeroni assotat pels àngels (1651, Museu del Prado)
* Martiri de Sant Bartomeu (1651, Museu del Prado)
* Adoració dels Reis Mags (Museu de Belles Arts, Bilbao)
* San Carlos Borromeo i els empestats (Catedral Nova, Salamanca)
* Sant Pere consagrant a San Torcuato (Hospital Tavera, Toledo)
* Sant Josep amb el Nen adormit (Museu d'Osca)
* Retaule de Sant tudó (1656,in situ)
* Retaule de Otero de Herreros, Segòvia (1659,in situ)
* Retaule de Fuencisla (1662,in situ)
* Conversió de Sant Pau (Museu Provincial, Segòvia)
* Mort de Sant Pau Ermità (Museu del Prado)
* Assumpció de la Verge (1666, Museu de l'Hermitage, Sant Petersburg)

## Referències

* ↑ «Camilo, Francisco». Museo Nacional del Prado. [Consulta: 17 abril 2017].

## Bibliografia

* Pérez Sánchez, Alfonso E. Francisco Camilo: Un pintor en el Madrid de Felipe IV. Real Academia de la Historia, 1998. ISBN 978-84-96849-05-1.
# Fontinalàcies

Les fontinalàcies (Fontinalaceae) són una família de molses de l'ordre Hypnales. A Europa es troben representades dos gèneres: Dichelyma amb l'espècie Dichelyma camilaceum i Fontinalis amb Fontinalis antipyretica.

## Referències

* ↑ Wolfgang Frey, Eberhard Fischer & Michael Stech. Bryophytes and seedless Vascular Plants. A: Wolfgang Frey (Hrsg.): Syllabus of Plant Families - A. Engler's Syllabus der Pflanzenfamilien. 13. Ed. Bd. 3, Borntraeger, Berlin/Stuttgart 2009, ISBN 978-3-443-01063-8
# Font de Sant Gregori

La Font de Sant Gregori és una font del terme municipal de Castell de Mur, en territori del poble de Vilamolat de Mur, de l'antic municipi de Mur.
Està situada a 593 m d'altitud, a la dreta del barranc de Sant Gregori, a ponent de la capella de Sant Gregori i al nord del Tros de Sant Gregori.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Bethany (Oklahoma)

Bethany és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 20.307 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bethany tenia 20.307 habitants, 8.161 habitatges, i 5.280 famílies. La densitat de població era de 1.504,9 habitants per km².
Dels 8.161 habitatges en un 28,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49% hi vivien parelles casades, en un 12,1% dones solteres, i en un 35,3% no eren unitats familiars. En el 31% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,33 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 12,9% entre 18 i 24, un 25,8% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 16,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.073 $ i la renda mediana per família de 43.905 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.180 $ mentre que les dones 24.747 $. La renda per capita de la població era de 17.793 $. Entorn del 6,9% de les famílies i el 9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bethany». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bethany». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Api Claudi Cras (tribú consular 424 aC)

Api Claudi Cras (llatí: Appius Claudius Crassus) era el fill gran del decemvir Api Claudi Cras.
Va ser tribú amb potestat consolar l'any 424 aC. Els tribuns de la plebs insistien a poder presentar candidats plebeus al tribunat consular, i Claudi i els seus col·legues van reunir el Senat quan els tribuns de la plebs estaven absents de Roma i van convocar eleccions a cònsols per l'any següent. Api Claudi va ser nomenat prefecte de la ciutat i els altres tribuns van marxar contra els volscs, ja que hi havia notícies de què havien entrat en territori romà.
Va portar en totes les seves decisions una ferma oposició als tribuns de la plebs i als plebeus en general.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita IV,35,36
# 11a cerimònia dels Lumières

La 11a cerimònia dels Lumières de la Premsa Internacional, va tenir lloc el 21 de febrer de 2006 al Cinéma des cinéastes. Fou presidida per Claudia Cardinale.

## Palmarès

* Milor pel·lícula :
** De tant bategar se m'ha parat el cor de Jacques Audiard
* Millor director :
** Philippe Garrel per Les Amants réguliers
* Millor guió
** Caché de Michael Haneke
* Millor actriu :
** Isabelle Huppert pel paper de Gabrielle a Gabrielle
* Millor actor :
** Romain Duris pel paper de Tom a De tant bategar se m'ha parat el cor
* Millor actriu revelació :
** Fanny Valette pel paper de Laura a La Petite Jérusalem
* Millor actor revelació :
** Johan Libéreau pel paper de Mickael a Douches froides
* Millor pel·lícula francòfona :
** L’Enfant dels germans Dardenne
* Premi del públic mundial (atorgat per TV5 Monde) :
** Va, vis et deviens de Radu Mihaileanu

## Referències

* ↑ Prix Lumière 2006 : le palmarès a allocine.fr
* ↑ De battre mon coeur s'est arrêté, lauréat du prix Lumière du meilleur film français, Le Devoir, 22 de febrer de 2006
* ↑ «Audiard's film wins top prize at Lumiere Awards». Screendaily. Arxivat de l'original el 12 April 2015. [Consulta: 17 gener 2015].

## Vegeu també

* 31a cerimònia dels Premis César

## Enllaços externs

* (francès) Web de l'Académie des Lumière
* 11ns Premis Lumières a AlloCiné
# Zaravand

Zaravand fou una ciutat i un districte de la regió del llac Urmia, a Armènia, situat al nord d'Her (Khoi). Limitava al nord amb el Djuash; a l'est amb el Bakan o Bakian; a l'oest amb l'Alandrot i l'Anzakhi Tzor; i al sud amb l'Arma, que el separava del Zarehavan. El riu Alandrot era la frontera amb Her.
Poblada per àrabs al segle viii, fou seu d'un petit emirat rodejat de territori de Vaspurakan excepte pel sud (per Her), que va existir des del segle ix fins al segle xi.
El 887 Grigor Derenik de Vaspurakan va iniciar una campanya contra els caps àrabs de Her (Khoi) i Zaravand. L'emir d'Her es va sotmetre. Grigor va entrar en el territori musulmà i va arribar a una ciutat que es deia Pherotak (al Zaravand), on un emir de nom Abelbers (suposadament de Zaravand) li va parar una emboscada i Grigor va morir de cops de llança.
El 905 Vaspurakan va ocupar Amiuk i els seus habitants foren degollats. Això va provocar l'aixecament dels camperols i pobladors musulmans de zones properes que estaven sotmesos als Artsruní. La revolta es va iniciar a Salamas o Salmas (al nord-oest del llac Urmia, regió de Zarehavan). Una incursió musulmana va arribar fins prop de Van i fou rebutjada per Thadeos Akeatsi governador de Shamiram i del districte de Djuash (al nord-est de Vaspurakan) a la batalla de Phaitakshtan; un altre combat va tenir lloc a Gerat. La rebel·lió es va estendre per la regió del llac Urmia (principalment per Zaravand al nord-oest) i Shahpuh Akeatsi, un germà de Thadeos, va morir en un combat lliurat a Liugik.
El 1022 va quedar fora del catepanat de Basprakabia.
# Marie Muller

Marie Muller (Filderstadt, Alemanya, 29 de juliol de 1985) és una judoka luxemburguesa d'origen alemany.
La primera competició oficial en què Marie Muller va participar fou el torneig EM sots-22 disputat a Ljubljana el 2004, on va acabar en tercera posició. Des d'aleshores Muller ha participat en unes 20 competicions, incloent els Jocs Olímpics de 2008 disputats a Pequín. A més de la seva participació en la cita olímpica, el seu resultat més important és un primer lloc a l'obert de Suècia del 2007, i una primera posició al Campionat del Món de Birmingham del 2008.

## Referències

* ↑ http://www.marie-muller.info/Marie_Homepage/%C3%9Cber_mich.html%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://www.judoinside.com/uk/?factfile/view/25722/marie_muller
* ↑ https://web.archive.org/web/20080814010619/http://results.beijing2008.cn/WRM/ENG/BIO/Athlete/1/8004141.shtml
* ↑ http://www.usjudo.org/2007SwedenOpenDay2Results.asp Arxivat 2012-08-17 a Wayback Machine.