OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salvelinus drjagini

Salvelinus drjagini és una espècie de peix de la família dels salmònids i de l'ordre dels salmoniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 90 cm de longitud total i 8.300 g de pes.

## Hàbitat

Viu en zones d'aigües temperades.

## Distribució geogràfica

És un endemisme dels llacs i rius de la península de Taimyr (Sibèria).

## Referències

* ↑ Richardson J. 1836. The Fish. A Fauna Boreali-Americana; or the zoology of the northern parts of British America: containing descriptions of the objects of natural history collected on the late northern land expeditions, under the command of Sir John Franklin, R.N. Fauna Boreali-Americana Part 3. i-xv + 1-327.
* ↑ Logashev, M. V., 1940. Lake Melkoe and its utilization by fisheries. Trudy Nauch.-issl. Inst. Polyarnogo Zemledeliya Núm. 11: 7-71.
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Berg, L.S., 1962. Freshwater fishes of the U.S.S.R. and adjacent countries. volum 1, quarta edició. Israel Program for Scientific Translations Ltd, Jerusalem, Israel.
* ↑ Reshetnikov, Y.S., N.G. Bogutskaya, E.D. Vasil'eva, E.A. Dorofeeva, A.M. Naseka, O.A. Popova, K.A. Savvaitova, V.G. Sideleva i L.I. Sokolov, 1997. An annotated check-list of the freshwater fishes of Russia. J. Ichthyol. 37(9):687-736.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Phillips, R.B., K.A. Pleyte i P.E. Ihssen, 1989. Patterns of chromosomal nucleolar organizer region (NOR) variation in fishes of the genus Salvelinus. Copeia 1989:47-53.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* AQUATAB (anglès)
# Santa Engracia del Jubera

Santa Engracia del Jubera és un municipi de la Rioja, a la regió de la Rioja Mitjana.

## Història

Santa Engracia va pertànyer durant segles a la població de Jubera, fet que es va invertir a mitjan segle xx. Aquesta última apareix citada per primera vegada al segle ix, època en la qual es converteix en plaça forta. Dos segles més tard, Jubera va formar part d'una transmissió que Estefania de Foix va fer a l'infant de Pamplona don Ferran. En el segle xiii, el castell de Jubera va passar a les mans de Sanç de Navarra, usat com garantia en la treva amb Alfons VIII de Castella. La població va pertànyer a la família Rodríguez Cisneros durant el segle xviii i va ser part de la província de Sòria fins a la creació, en 1833, de la província de Logronyo.

## Referències

* ↑ Govern de La Rioja. «Listado de municipios» (en castellà), 2016. Arxivat de l'original el 20 de gener 2022. [Consulta: 15 febrer 2021].
# Gertrudis Bocanegra

María Gertrudis Teodora Bocanegra Lazo Mendoza (Pátzcuaro, Michoacán, 11 d'abril de 1765 – 11 d'octubre de 1817), coneguda com Gertrudis Bocanegra, va ser una dona novohispana que va donar suport al moviment insurgent durant la guerra de la Independència de Mèxic. Va ser descoberta i sentenciada a mort en no voler donar informació sobre les forces insurgents al govern virreinal.

## Biografia

Gertudis Bocanegra va néixer en Pátzcuaro en el que avui és l'estat mexicà de Michoacán, filla de Pedro Javier Bocanegra i Feliciana Mendoza (morta el 15 de novembre de 1783). Va ser filla de pares espanyols, comerciants de classe mitjana espanyola. Es va casar amb el tinent Pedro Advíncula Lazo de la Vega, militar de les forces provincials espanyoles de Michoacán i van tenir quatre fills.
Malgrat que les dones de la Nova Espanya poques vegades podien accedir a l'educació, Gertrudis Bocanegra va ser lectora dels principals autors de la Il·lustració, per la qual cosa quan va esclatar la guerra d'independència s'hi va adherir. Va servir com a correu dels insurgents a la regió de Pátzcuaro i Tacámbaro.
En l'etapa de resistència de la guerrilla insurgent, Bocanegra va ser enviada a Pátzcuaro amb el propòsit d'ajudar a la presa de la ciutat per part dels rebels. Però va ser descoberta i després va ser presonera de l'exèrcit reialista. Sotmesa a tortura perquè delatés a altres participants de la guerrilla, Bocanegra es va negar sempre a donar informació als reialistes. Finalment va ser jutjada i sentenciada culpable de traïció.
Va ser sentenciada a mort: la van afusellar l'11 d'octubre de 1817, a la plaça de San Agustín en la mateixa vila de Pátzcuaro. Un mes més tard (l'11 de novembre de 1817) van afusellar el militar espanyol Francisco Javier Mina.

## Llegat

El personatge de Bocanegra va ser interpretat per Ofelia Medina en la pel·lícula biogràfica mexicana Gertrudis (1992).

## Vegeu també

* Independència de Mèxic
* María Ignacia Rodríguez de Velasco
* Josefa Ortiz de Domínguez
* Rafaela López Aguado de Rayón
* Rita Pérez Jiménez

## Referències

* ↑ «Maria Gertrudis Theodora Bocanegra, "Mexico, Baptisms, 1560-1950"» (en anglès). FamilySearch. [Consulta: 17 novembre 2013].
* ↑ https://familysearch.org/pal:/MM9.1.1/N8Q9-Q5N
* 1 2 Ávila, 2010; 118. Biografías de Rodrigo Moreno Gutiérrez
* ↑ autores, Varios. Mujeres insurgentes (en castellà). Siglo XXI Editores, 2013-11-04. ISBN 978-607-03-0195-7.

## Bibliografia

* Ávila, Alfredo; Ortiz Escamilla; Serrano Ortega. Enrique Florescano. Actores y escenarios de la revolución de los ajos . Guerra, pensamiento e instituciones, 1808-1825. México: Fondo de Cultura Económica, 2010. ISBN 978-607-16-0482-8.
# Gasparo Visconti

Gasparo Visconti (Cremona, 10 de gener de 1683 - Cremona, 7 de desembre de 1731) fou un violinista i compositor italià.
Gasparo Visconti provenia d'una família noble i, des del 1697 fins al 1702, fou un alumne d'Arcangelo Corelli. Des de 1702 va romandre molt temps a Londres, on va aparèixer sovint com a solista a teatres i sales de concerts. Li agradava actuar amb el seu amic, el flautista francès Jacques Paisible (vers el 1656-1721). Les seves sonates per a violí i flauta foren molt populars a Anglaterra. Visconti es va casar amb Cristina Steffkin a Londres el 1704, i una filla va néixer a Cremona el 1713. Des del 1710 fins al 1723 almenys, va treballar a la seva ciutat natal, on Carlo Zuccari (1704-1793) va ser el seu alumne. Giuseppe Tartini va viatjar expressament a Cremona per escoltar el violí de Visconti tocant. No s'han aclarit els motius pels quals Tartini va publicar els concerts de violí de Visconti el 1730 juntament amb els seus, per la qual cosa és raonable suposar que Visconti havia mort abans. La confusió va sorgir pel fet que sovint va ser esmentat com a Gasparino, que sovint va provocar confusions amb el violinista romà Francesco Gasparini.

## Obres (selecció)

* 6 sonates per a violí i B. c. i un Trio Sonata op.1 (Amsterdam, 1703), ampliat cap al 1710, conegut com a "Gasperinis Solos".
* Una col·lecció "Airs pour la flûte" de 2 flautes, op. 2 (Londres, 1703)
* "El tercer llibre per al violí", amb una introducció per a joves jugadors (Londres, 1704)
* 3 concerts per a violí i corda
* 5 sonates per a violí i B. c.
* 6 concerts i 5 delli sigr. Giuseppe Tartini i Gasparo Visconti, op. 1 (Amsterdam, cap al 1730)
# Gaspatxos alacantins

Els gaspatxos alacantins són un tipus de gaspatxo propi de la zona muntanyenca de la província d'Alacant. S'elaboren amb carns procedents de diferents animals a les quals s'hi afegeixen molles de pa (generalment procedents de coques d'àzim, és a dir, sense rent). És tradicional que les carns emprades siguen de caça: conill, llebre o perdiu. En l'actualitat, s'hi afegeix carn d'aus de corral com és el pollastre. Una de les característiques d'aquests gaspatxos és que se solen servir sobre unes coques de pa.
Es tracta d'un plat habitual de l'interior muntanyenc de la província. És habitual l'ús de pa àzim (denominades popularment com a "coques mortes"), encara que es fan igualment gaspatxos en els quals s'utilitzen coques amb rent (les "coques vives"). La carn sol ser picada i guisada amb ceba. Aquesta mescla se sol acompanyar de pa esmollat i se sol servir sobre unes coques.

## Referències

* ↑ Sordo, Enrique. Argos Vergara. Cómo conocer la cocina española (en español), 1980, p. 28. ISBN 84-7017-907-1.
* ↑ Carlos Pascual, (1977), Guía gastronómica de España, Primera edición, página 206
# Gegants de Sant Feliu de Pallerols

Els Gegants de Sant Feliu de Pallerols són els gegants del municipi gironí de Sant Feliu de Pallerols. Es tracta d'una parella de figures, que ja existia al darrer terç del segle xix, encara que no se'n coneix la data ni el nom del constructor. Aquesta parella tenia una estètica que seguia les modes de l'època i estava composta per una gegantessa i un gegant, que es vestien de manera apropiada per a cada ocasió. A principis del segle xx, es va construir una altra parella de gegants a Olot, que es va fer amb cartró i tenia una proporció més natural del cos. Aquesta parella ha sofert dues restauracions importants: la primera el 1926 i la segona el 1980. A mitjan dels anys 60, es van haver de canviar els vestits dels gegants perquè havien quedat molt malmesos en un incendi. La gegantessa mesura 3,07 m i pesa 50 kg, mentre que el gegant mesura 3,05 m i pesa 52 kg. Els gegants es poden desmuntar i són utilitzats en les celebracions de la Festa Major que se celebra al voltant de la diada de la Pasqua Granada, on fan quatre danses: el Ball Pla, la Matadegolla, el Contrapàs i la Sardana Curta.

## Referències

* ↑ Casas, Jordi Casas i Bardolet.. Faràndula de la Garrotxa. Edicions Municipals, 1998. ISBN 84-7216-063-7.
# Gegants de Sant Andreu

Gegants de Sant Andreu són una parella de gegants que representen un pagès i una pubilla de l'antic poble de Sant Andreu; ella es diu Coloma i ell, Andreu. Els Gegants de Sant Andreu foren construïts sobre unes figures de sèrie clàssiques de la botiga barcelonina El Ingenio. Per això tenen una fesomia que recorda uns altres gegants catalans. Es van fer per encàrrec del districte municipal andreuenc, que volia crear uns gegants representatius del barri. El 1982, bo i acabats, es presentaren a la festa major, amb uns noms que també s'identificaven amb la vila: Andreu, el patró que li donà el nom, i Coloma, pel topònim Palomar, que fa referència a l'abundància de colomars que hi havia a l'antic terme parroquial.
Tot i ser propietat del districte de Sant Andreu, sempre ha estat la Germandat de Trabucaires, Geganters i Grallers de Sant Andreu de Palomar l'encarregada de portar els gegants i de fer-los ballar en trobades i celebracions tant de la ciutat com de fora, sovint juntament amb les altres figures del barri.
L'Andreu i la Coloma són els amfitrions de la gran cercavila de la festa major de Sant Andreu, que se celebra l'últim cap de setmana de novembre. I només durant aquestes dates es poden veure fer el Ball dels Moros, peça d'Enric Montsant composta expressament.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Gegants de Sant Andreu». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# GamesRadar+

GamesRadar+ (anteriorment GamesRadar) és un lloc web d'entreteniment que ofereix notícies, previsualitzacions i valoracions de videojocs. És propietat de Future US (filial de Future plc). A finals del 2014, diversos altres llocs web propietat de Future Publishing, Total Film, SFX, Edge i Computer and Video Games es fusionaren amb GamesRadar. El web resultant fou reanomenat GamesRadar+ el novembre d'aquell any.

## Referències

* ↑ Gibson, E. «GamesRadar and Cheat Planet readership tops 3.25 million» (en anglès), 19 juliol 2007. [Consulta: 20 gener 2018].
# Gamera

Gamera (ガメラ) és un enorme monstre (kaiju) de ficció. Amb l'aspecte d'una tortuga voladora gegantina va ésser creada el 1965 per Daiei Motion Picture Company per rivalitzar amb la pel·lícula feta per Toho Studios, Godzilla, en el que s'anomena kaiju-boom a mitjans de la dècada del 1960.

## Orígens

Gamera, en les primeres pel·lícules, era presentada com un monstre provinent del continent perdut d'Atlàntida. Posteriorment aquesta idea fou modificada en les pel·lícules de l'era Shōwa, passant a ser la protectora del futur de la terra i amiga dels nens (ja que aquests representen el futur). Finalment, en l'era Heisei, apareix la idea que Gamera és un mostre creat pels atlants per defensar-se de Gyaos, un altre monstre creat pels atlants.

## Filmografia
### Era Shōwa

* Daikaijū Gamera (大怪獣ガメラ) (1965)
* Gamera vs. Barugon (大怪獣決闘 ガメラ対バルゴン) (1966)
* Gamera vs. Gyaos (大怪獣空中戦 ガメラ対ギャオス) (1967)
* Gamera vs. Viras (ガメラ対宇宙怪獣バイラス) (1968)
* Gamera vs. Guiron (ガメラ対大悪獣ギロン) (1969)
* Gamera vs. Jiger (ガメラ対大魔獣ジャイガー) (1970)
* Gamera vs. Zigra (ガメラ対深海怪獣ジグラ) (1971)
* Gamera: Super Monster (宇宙怪獣ガメラ) (1980)

### Era Heisei

* Gamera: Guardian of the Universe (ガメラ 大怪獣空中決戦) (1995)
* Gamera 2: Attack of Legion (ガメラ2 レギオン襲来) (1996)
* Gamera 3: Awakening of Irys (ガメラ3 邪神＜イリス＞覚醒) (1999)

### Era Millenium

* Gamera: The Brave (小さき勇者たち～ガメラ～) (2006)

## Curiositats

* Gamera és un recurs molt utilitzat en series d'animació japonesa com Bola de Drac o Dr. Slump, fins i tot en series d'animació americanes com Els Simpson.

## Vegeu també

* Pel·lícula de monstres.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Gamera (Japó) Arxivat 2007-02-06 a Wayback Machine.
# Sane (Acte)

Sane (en grec antic Σάνη) era una colònia d'Andros a l'istme de la península d'Acte en un terreny baix i ondulat que l'enllaça amb la península Calcídica, per on passava el canal que va construir Xerxes. Les restes de pedra i morter, alguns blocs quadrats i fonaments de muralles s'han trobat a Próvlaka.
No s'ha de confondre amb una altra ciutat situada a Pal·lene que també portava el nom de Sane.

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, VII, 123.1
* ↑ Morgens Herman Hansen: "Sane on Pallene". En: Thomas Heine Nielsen. Once Again: Studies in the Ancient Greek Polis, 2004, p. 111. ISBN 3-515-08438-X
* ↑ Long, George; Dunglison, Robley. An Introduction to the Study of Grecian and Roman Geography (en anglès). F. Carr & Company, 1829.
# GMM 25

GMM 25 és un canal de televisió digital terrestre tailandès propietat de GMM Grammy. La xarxa ofereix una gran varietat de contingut, com ara programes de teatre, música, notícies i entreteniment dirigits a adolescents. Un dels seus programes més destacats va ser Hormones: The Series.
GMM 25 es va llançar el 25 de maig de 2014 després que GMM Grammy rebés una llicència de televisió digital del National Broadcasting and Telecommunications Committee el desembre de 2013.
La xarxa també s'ha col·laborat amb Line TV per proporcionar repeticions completes dels seus programes i Viu.
El conseller delegat de GMM25 és Sataporn Panichraksapong, que també és el director general de GMMTV.

## Referències

* ↑ «GMM25 G"MM' GRAMMY». Arxivat de l'original el 16 d’abril 2017. [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ «GMM Grammy to invest Bt6 billion». The Nation Thailand, 03-03-2015 [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Teenage drama adds maturity to Thai television - The Nation» (en anglès). Arxivat de l'original el 16 d’abril 2017. [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ «Line TV aims to top online video platform this year». Bangkok Post, 21-02-2018 [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Grammy gains OTT foothold with Viu». Bangkok Post, 17-05-2018 [Consulta: 7 desembre 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de GMM 25
# GMSK

GMSK és l'acrònim de Gaussian minimum Shift Keying i és el tipus de modulació utilitzat en GSM. Es pot dir que aquest tipus de modulació deriva de la modulació MSK. Funciona de la següent manera: Es passen les dades moduladores a través d'un filtre gaussià de pre-modulació, el que estabilitza les variacions de les freqüències instantànies a través del temps, i redueix els lòbuls laterals en l'espectre transmès. El grau del filtre és expressat multiplicant l'amplada de banda de 3dB del filtre pel període de transmissió de bit. Per exemple BT. Valors de BT baixos introdueixen alts nivells ISI i això resulta en una baixa de potència fixa o un nivell d'error irreductible.

## Bibliografia

* M. Faundez, Sistemas de comunicaciones. Ed. Marcombo 2001. ISBN 84 267 1304 1 (castellà)
# Platja de Palma Nova

La Platja de Palmanova està a set quilòmetres de Calvià, situada entre Punta Nadala i es Carregador. Aquest arenal forma part del conjunt de tres platges –aquest litoral, Son Maties i es Carregador- que agrupa la urbanització Palmanova, antics terrenys de la possessió de ses Planes que va donar peu a la construcció l'any 1934 de la primera zona residencial d'aquest municipi. Aquesta platja té una extensió de mig quilòmetre i ha necessitat una regeneració artificial per aconseguir l'aspecte actual d'arena fina i blanca, així com les seves dimensions, ja que els corrents marins provoquen modificacions en el seu litoral segons l'època de l'any.
Ofereix al visitant en l'època d'estil un alt percentatge de mitjans i serveis que li procuraran un grau alt de satisfacció. La infraestructura hotelera, és de primer ordre, compta amb molts de mitjans quant a utilització de la platja. Té una oferta addicional d'oci impressionant, esports nàutics, excursions per mar i aire, discoteques, surf, fondeig d'embarcacions, marina, instal·lacions de golf que pràcticament l'envolten, visites a llocs del seu entorn amb ambients habitants...
La urbanització es va iniciar en 1935 (moment que es va substituir el seu nom original de Són Caliu pel de Palma Nova) que va ser unes de les primeres urbanitzacions turístiques que es van construir a l'illa, dintre dels terrenys de l'antiga finca de Ses Planes. El procés es va veure interromput per la Guerra Civil Espanyola i el posterior aïllament del país, fins a la dècada dels seixanta que es va reprendre el desenvolupament urbanístic. Els primers hotels van ser l'Hotel Platja (1957) i l'Hotel Moroco (1959). El 30 de juliol del 2009, la localitat va sofrir un atemptat terrorista per part d'ETA. Van utilitzar dos cotxes bomba dels quals només un va arribar a explotar, ocasionant la mort de dos guàrdies civils.

## Referències

* ↑ http://www.playasycosta.com/palmanova.html Arxivat 2011-06-19 a Wayback Machine.
* ↑ http://strand-inspirator.expedia.de/Mallorca/Palmanova/Platja_de_Palmanova/details.aspx Arxivat 2011-08-29 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.baleareslive.com/info_lugar.php?p=playa-de-palmanova-bandera&id=88&l=ca Arxivat 2011-09-04 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Mca-hotels.com Arxivat 2009-03-22 a Wayback Machine.
* Playasycosta.com Arxivat 2011-06-19 a Wayback Machine.
* Geodruid.com
# Lucio del Valle

Lucio del Valle y Arana (Madrid, 2 de març de 1815 – 17 de juliol de 1874), va ser un enginyer de camins i arquitecte del segle xix.
Va projectar i dirigir importants obres públiques com la Carretera Madrid-València; l'abastament d'aigües a Madrid (Canal d'Isabel II); la gran reforma de la Puerta del Sol (Ensanche de la Puerta del Sol), o els fars metàl·lics del Delta de l'Ebre que van entrar en servei l'l de novembre de 1864.
Tota la seua carrera professional la va fer per a l'Estat. Ocupà el càrrec de Director de l'Escola de Ingenieros de Caminos.
A la Universitat de València realitzen una exposició sobre la seva obra del 7 de desembre de 2015 al 21 de febrer de 2016. En 1859 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals i en 1861 hi va ingressar amb el discurs Influencia de las Ciencias Exactas y Naturales en las Artes de la Construcción y más particularmente en aquéllas en que figura el hierro como principal elemento de trabajo.

## Els fars del Delta de l'Ebre

Entre les seves obres més representatives s'han de recordar els tres fars metàl·lics del Delta de l'Ebre: el Far de Buda, el Far del Fangar i el Far de la Banya. Els dos primers van construir-se al litoral del per llavors terme municipal de Tortosa i el darrer al terme de Sant Carles de la Ràpita. El Far de Buda amb els seus 50 metres d'alçada, va convertir-se en el més alt del món en el seu gènere. L'l de novembre de 1864 van entrar tots tres en servei.
Els fars metàl·lics de la costa de l'Ebre van ser adjudicats a John Henderson Porter (1824-1895) de Birmingham (Anglaterra). Des de l'estiu de 1990 el Far de la Banya, reconstruït al Port de Tarragona, va tornar a entrar en funcionament.

## Referències

* 1 2 3 Martínez Vázquez de Parga, Rosario. «Biografia Lucio del Valle». Arxivat de l'original el 5 de maig 2014. [Consulta: 5 maig 2014].
* ↑ Lucio del Valle 1815-1874, de Mª del Mar Merino, a la revista Ambienta: La revista del Ministerio de Medio Ambiente, ISSN 1577-9491, Nº. 16, 2002, pàg. 71-72 Disponible en línia Arxivat 2016-02-03 a Wayback Machine. (consulta 26 gener 2016)
* ↑ Fotografia y obra pública. Paisajes de la Modernidad. Lucio del Valle, 1815-1874. ISBN 9788437098685
* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-05 a Wayback Machine. al web de la RAC

## Enllaços externs

* Exposición Lucio del Valle, UPM, 2014. Exposició organitzada per la Universitat Politècnica de Madrid.
* .Lucio del Valle y las obras públicas durante el reinado de Isabel II : Exposició Universitat Politècnica de Madrid
# HEC Paris in Qatar

HEC Paris in Qatar és un campus reubicat de HEC Paris, ubicat a Doha, la capital de Qatar. És el resultat d'un acord entre HEC Paris, una escola de negocis líder a França, i la Qatar Foundation, una organització sense ànim de lucre creada el 1995 per l'Emir de Qatar Sheikh Hamad bin Khalifa Al Thani i la seva dona, Sheikha Moça bint Nasser.
Les instal·lacions de HEC Qatar estan ubicades a l'anomenada "Torre Tornado" al cor del centre financer "West Bay" de la ciutat de Doha.

## Referències

* ↑ HEC Paris fête ses 10 ans au Qatar et inaugure ses nouveaux locaux dans la ville nouvelle de Msheireb Downtown à Doha
* ↑ HEC Paris...sans Paris

## Enllaços externs

* Web d'HEC Paris in Qatar
# Luciobarbus graecus

Luciobarbus graecus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a Albània i Grècia.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Centerport

* Per a altres significats, vegeu «Centerport (Nova York)».
Centerport és un borough situat al comtat de Berks en l'estat nord-americà de Pennsilvània. L'any 2000 tenia 327 habitants i una densitat poblacional de 662 persones per km². Està situat en les coordenades 40° 29′ 12″ N, 75° 00′ 26″ O﻿ / ﻿40.48667°N,75.00722°O﻿ / 40.48667; -75.00722 40° 29′ 12″ N, 75° 00′ 26″ O﻿ / ﻿40.48667°N,75.00722°O﻿ / 40.48667; -75.00722.
Segons l'Oficina del Cens en 2000 els ingressos mitjans per llar en la localitat eren de $47.115 i els ingressos mitjans per família eren $51.250. Els homes tenien uns ingressos mitjans de $30.938 enfront dels $23.750 per a les dones. La renda per capita per a la localitat era de $20.927. Al voltant del 4,6 % de la població estava per sota del llindar de pobresa.
# Plegafulles de capell bru

El plegafulles de capell bru (Automolus rufipileatus) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Sotabosc de la vegetació de ribera i boscos de bambú, a les terres baixes, per l'est dels Andes, des de l'est de Colòmbia, sud-oest, sud de Veneçuela, sud de Guyana i centre de Surinam, cap al sud, a través de l'est d'Equador i est de Perú fins al nord de Bolívia i Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Plegafulles de capell bru». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/03/2021(català)