OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Peix cirurgià blau del Carib

El peix cirurgià blau del Carib (Acanthurus coeruleus) és una espècie de peix pertanyent a la família dels acantúrids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 39 cm de llargària màxima (normalment, en fa 25).
* 9 espines i 26-28 radis tous a l'aleta dorsal i 3 espines i 24-26 radis tous a l'anal.
* Té espines que poden infligir ferides doloroses.

## Alimentació

Menja algues.

## Depredadors

És depredat per la tonyina d'aleta groga (Thunnus albacares), Mycteroperca tigris i Caranx ruber.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls i de clima tropical (24 °C-26 °C; 42°N-15°S, 100°W-4°W) que viu entre 2 i 40 m de fondària (normalment, entre 2 i 18).

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental (des de Nova York i Bermuda fins al golf de Mèxic i el Brasil) i l'Atlàntic oriental (l'illa de l'Ascensió).

## Costums

És principalment diürn.

## Ús comercial

Es comercialitza fresc.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 FishBase (anglès)
* ↑ Figueiredo, J.L. i N.A. Menezes, 2000. Manual de peixes marinhos do sudeste do Brasil. VI. Teleostei (5). Museu de Zoologia, Universidade de São Paulo. Brasil. 116 p.
* ↑ Cervigón, F., R. Cipriani, W. Fischer, L. Garibaldi, M. Hendrickx, A.J. Lemus, R. Márquez, J.M. Poutiers, G. Robaina i B. Rodríguez, 1992. Fichas FAO de identificación de especies para los fines de la pesca. Guía de campo de las especies comerciales marinas y de aquas salobres de la costa septentrional de Sur América. FAO, Roma. 513 p. Preparado con el financiamiento de la Comisión de Comunidades Europeas y de NORAD.
* ↑ Böhlke, J.E. i C.C.G. Chaplin, 1993. Fishes of the Bahamas and adjacent tropical waters. 2a edició. University of Texas Press, Austin.
* ↑ Matthews, F.D., D.M. Damkaer, L.W. Knapp i B.B. Collette, 1977. Food of western north Atlantic tunas (Thunnus) and lancetfishes (Alepisaurus). NOAA Tech. Rep. NMFS SSRF -706, 19 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* ↑ Desoutter, M., 1990. Acanthuridae. P. 962-964. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (editors). Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Baensch, H.A. i H. Debelius, 1997. Meerwasser atlas. Mergus Verlag GmbH, Postfach 86, 49302, Melle, Alemanya. 1216 p. 3a edició.
* ↑ Beebe, W. i J. Tee-Van, 1933. Field book of the shore fishes of Bermuda. J.P. Putnam's Sons, Nova York. 337 p.
* ↑ Barbour, T., 1905. Notes on Bermudian fishes. Bull. Mus. Comp. Zoöl. 46:109-134.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Gilda (pintxo)

La gilda és un tipus de tapa o pintxo, que és servit generalment als bars i les tavernes al nord de l'estat espanyol, i en particular al País basc.

## Presentació

Aquesta presentació és marinada en una solució de sal (salmorra), i se serveix combinada amb cogombre envinagrat, de les oliva i una guindilla (pebrina), de vegades també una cebeta, amb una conserva de peix, generalment una anxova, units per una punxa. Actualment, les empreses de conserves i salaons les distribueixen generalment ja llestes.
El nom de gilda fa referència al personatge principal del film Gilda que ha encarnat l'actriu Rita Hayworth l'any 1946 perquè la forma que adquireix el pintxo quan és en posició vertical recordi la silueta de la roba de Gilda.
El terme de gilda sembla que començà a ésser utilitzat l'any 1952 al bar Vallés situat al Barri Vell donostiarra (gentilici de Sant Sebastià, Donostia en Basc).
A Navarra, existeix una variant que és dita pajarico.
Com tots els aliments en salmorra, el sabor n'és fort, molt àcid, la qual cosa el fa ideal per al seu consum com a aperitiu acompanyat de vi.

## Vegeu també

* Amuse-gueule
* Meze
* Tapes

## Notes

* ↑ La guindilla és una pebrina, verda el més sovint. Té una denominació d'origen controlat : Guindilla de Ibarra.
* ↑ «La 'gilda' se inventó en el bar Casa Vallés» (en castellà). El Diario Vasco. Sociedad Vascongada de Publicaciones, S.A., 28-06-2007. [Consulta: 1r juny 2020].
# David Per

David Per (Dolenje Kronovo, Baixa Carniola, 13 de febrer de 1995) és un ciclista eslovè, professional des del 2014. Actualment corre a l'equip Bahrain-Merida.

## Palmarès

* 2012
** Campió d'Eslovènia júnior en contrarellotge
* 2013
** Campió d'Eslovènia júnior en contrarellotge
** 1r a la Volta a Àustria júnior
** 1r al Giro a la Província de Biella
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Ístria
* 2014
** Campió d'Eslovènia sub-23 en contrarellotge
* 2015
** Campionat d'Eslovènia sub-23 en ruta
* 2016
** Campionat d'Eslovènia sub-23 en ruta
** 1r al Tour de Flandes sub-23

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclingarchives.com
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Serrat de la Cabanera (Carreu)

El Serrat de la Cabanera és un serrat del terme d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà, situat a la vall de Carreu.
Està situada al nord-oest de l'antiga caseria de carreu, al sud-oest de Casa Hortó, prop del límit nord-occidental del terme municipal. Es dreça a l'esquerra del barranc de la Malallau.

## Etimologia

Cabanera és un derivat col·lectiu de cabana, que procedeix del llatí tarda capanna, com aclareix Joan Coromines, amb el mateix significat actual. Com d'altres topònims semblants, el terme cabanera podria indicar la presència d'algun dolmen en el serrat.

## Referències

* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Cabana". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3.

## Enllaços externs

* El Serrat de la Cabanera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Eleccions al Parlament Basc de 1990

Les Eleccions al Parlament Basc de 1990 se celebraren el 28 d'octubre de 1990. Amb un cens d'1 687 936 electors, els votants foren 1 029 457 (60,98%) i 658 479 les abstencions (39,01%). El PNB fou la força més votada. Es repetí novament el pacte entre PSE-PSOE i PNV va ser investit lehendakari José Antonio Ardanza Garro. Els diputats d'Herri Batasuna no van ocupar els seus escons.

## Resultats

* Els resultats foren:
← Eleccions al Parlament Basc, 1990 → :
| Partit | Vots | % | Escons |
| EAJ-PNV | 289 701 | 28,49 | 22 |
| PSE-PSOE | 202 736 | 19,94 | 16 |
| Herri Batasuna | 186 410 | 18,33 | 13 |
| Eusko Alkartasuna | 115 703 | 11,38 | 9 |
| Partit Popular | 83 719 | 8,23 | 6 |
| Euskadiko Ezkerra | 79 105 | 7,78 | 6 |
| Unidad Alavesa | 14 351 | 1,41 | 3 |
| Ezker Batua | 14 440 | 1,42 | |
| CDS | 6 680 | 0,66 | |
| Democràcia Socialista | 5 023 | 0,49 | |
| Los Verdes Ecologistas | 4 304 | 0,42 | |
| Agrupació Electoral José María Ruiz Mateos | 4 303 | 0,423 | |
| Euskal Herriko Berdeak | 4 199 | 0,41 | |
| PST | 3 010 | 0,30 | |
| Partido Humanista | 825 | 0,08 | |
| LKI - EMK | 670 | 0,07 | |
| Alianza por la República | 669 | 0,07 | |
| PCPE-EK | 559 | 0,06 | |
| PCE (ml) | 272 | 0,03 | |
A part, es comptabilitzaren 7 508 (0,40%) vots en blanc.

## Diputats electes
### Biscaia

* Joseba Andoni Aurrekoetxea Bergara (EAJ-PNB)

### Gipúscoa
## Referències

* ↑ «Procesos electorales» (en castellà). Govern Basc. [Consulta: 1r abril 2024].
# Tabor (militar)

El tabor (de l'àrab Tabur, turc oriental: tapkur) és una paraula emprada pels francesos al Marroc i aplicada a les primeres unitats permanents al país; després en el protectorat es va aplicar a unitats formades per diversos goums (gum en àrab; un goum = unitat militar de 150 homes) manats per oficials dels afers indígenes, equivalent a un batalló; diversos tabors formaven un regiment. Els tabors francesos del Marroc van prendre part a les campanyes d'Itàlia i d'Indoxina, el 1944 i 1945-1954. Després van formar el nucli de l'exèrcit reial del Marroc.
Els turcs anomenaven tapskur a:
* Fortificació circular de vehicles
* Tropa de sapadors
* Un batalló
* Cos d'un miler d'homes (manats per un binshashi = cap de mil)
L'exèrcit espanyol, durant l'època del Protectorat espanyol al Marroc del 1912 al 1956, va crear, també, tabors que eren unitats de l'exèrcit espanyol, anomenades en castellà "Fuerzas Regulares Indígenas" (o, simplement, "regulares") formades per tropa (soldats i suboficials) indígenes (marroquins) i oficials i caps espanyols (europeus). Un tabor era comparable a un batalló tradicional (uns 500 homes i dirigit per un comandant).

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, X, 52 i 53
Viccionari
# Canal Casiquiare

El canal Casiquiare, també conegut com a braç Casiquiare, és un riu veneçolà situat a l'estat Amazones, tributari del riu Amazones a través del riu Negro. Té una longitud de 326 km (400 segons Pau Vila) i una conca de 42.300 km² en la qual es produeix un fenomen hidrològic similar al conegut com captura fluvial (consisteix en la connexió del sistema del riu Orinoco amb el del riu Negro). Aquest tipus de connexió el converteix en el riu connector més gran de dos grans sistemes com són la conca del riu Amazones i de l'Orinoco, i està entre les majors d'Amèrica del sud.
El Casiquiare rep aigua del riu Orinoco al sud-oest del planell del Duida, la transporta a través de l'extens peneplà d'escàs desnivell en el qual rep diversos afluents (Siapa, Pasiba i Pasimoni) i fa grans meandres, al riu Negro, que aflueix a l'Amazones. El punt d'origen es troba a una altura d'uns 123 msnm, mentre que la seva confluència amb el riu Negro està a uns 91 msnm. La comunicació entre l'Orinoco i l'Amazones a través del Casiquiare, que ja era coneguda pels indígenes, va ser descrita el 1744 pel missioner Manuel Román, el qual portava algun temps en contacte amb missioners procedents del Brasil a través d'aquest riu. Posteriorment la comunicació fluvial a través del Casiquiare va ser reconeguda per la Real Expedició de l'Orinoco el 1755 i per Alexander von Humboldt el 1800.
El petit port de Solano destaca prop de la desembocadura del Casiquiare. Més que un fenomen de captura (que hagués tallat completament el curs de l'Orinoco cap al nord-oest durant la llarga història geològica de la zona), es tracta d'una espècie de vessament sobre un fons rocós l'erosió del qual és molt difícil per la resistència de les roques granítiques. Algunes de les possibles raons d'aquesta mena «vessament » cap al riu Negre i Amazones pot ser la proximitat del turó Duida i l'acció dels rius que porten sorres gruixudes a l'Orinoco pel seu marge dret; aquestes es dipositen en el fons i donen origen a una divisió dels corrents i a una espècie d'abocador natural. D'altra banda, la pròpia naturalesa del fons rocós del llit tant de l'Orinoco com del Casiquiare ha estabilitzat la situació al llarg d'un temps molt llarg: en ser el Casiquiare de menor cabal que el propi Orinoco, la profunditat és menor que la d'aquest últim riu, la qual cosa ha donat origen al fet que no existeixi un vessament complet cap al riu Casiquiare (el que equivaldria a una espècie de captura fluvial) sinó, com s'ha assenyalat, a una espècie d'abocament natural de part del cabal de l'Orinoco.

## Referències

* ↑ Pau Vila. Geografía de Venezuela, Tomo I, p. 364. Caracas: Ediciones del Ministerio de Educación Nacional, 1960)
# Pascal Gaüzère

Pascal Gaüzère (23 d'abril de 1977) és un àrbitre de rugbi francès que representa la federació francesa de rugbi a nivell internacional. Com a àrbitre ha estat el màxim encarregat del compliment del reglament en partits del Top14, Pro12, European Rugby Champions Cup i la European Challenge Cup
Va fer el seu debut internacional en el campionat del món de rugbi sub-20 en un partit entre Gal·les i Tonga l'any 2009. L'any 2010 repetiria en aquesta competició i també arbitraria la final entre Austràlia i Nova Zelanda.
A finals de 2010, Gaüzère fa el seu debut en el món del rugbi professional fent de jutge de línia en 4 partits test de final d'any. El primer fou un partit entre Geòrgia i el Canadà. Posteriorment fou encarregat d'arbitrar una partit de la Fase de Classificació de la Copa del Món de Rugbi 2011 entre Romania i l'Uruguai i la de 'The Final Challenge' entre els Barbarians i els Springbooks.
L'any 2011, va fer el seu debut en el Torneig de les Sis Nacions en un partit entre Escòcia i Irlanda.

## Referències

* ↑ «2011 6 Nations refs». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Gilda Dalla Rizza

Gilda Dalla Rizza (Verona, 1892 - 1975) fou una soprano italiana, considerada al seu temps com una de les millors cantants d'òperes de Puccini.
Va fer el seu debut operístic al Teatre Verdi de Bolonya el 1912, com a Charlotte a Werther. Especialment aclamada en el repertori de verisme, era una de les sopranos favorites de Giacomo Puccini, creant la Magda de La rondine (1917). També va fer les primeres actuacions europees del seu Suor Angelica i Gianni Schicchi, a Roma el 1919. També va crear els papers a Il piccolo Marat de Pietro Mascagni i Giulietta e Romeo de Riccardo Zandonai. Era també una intèrpret important d'aquell compositor a Francesca da Rimini.
També va actuar al Teatro Colón, incloent una Manon Lescaut amb Aureliano Pertile) i al Covent Garden, i fou una de les favorites de Monte Carlo i al Teatro alla Scala, on per exemple triomfaria amb La traviata sota la direcció d'Arturo Toscanini. Dalla Rizzadeia deia adéu als escenaris el 1939, encara que retornava per fer Suor Angelica, a Vicenza el 1942.
Es casà amb el tenor Tino Capuzzo, i, de 1939 a 1955, ensenyà al Conservatorio Benedetto Marcello de Venècia, on entre altres alumnes tingué a Elena Rizzieri. La gran prima donna moria a la Casa Verdi de Milà, el 1975.

## Referències

* ↑ Notícia de la seva mort al New York Times
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. IV, pàg. 1221. (ISBN|84-7291-226-4)
# David Payne (pintor)

David Payne (1843 - 1894) va ser un pintor de paisatges escocès.

## Biografia

Payne va néixer a Annan, a l'antic comtat de Dumfriesshire fill d'un maçó. Es va educar a l'Acadèmia Annan (juntament amb el seu company l'artista William Ewart Lockhart). Al principi es guanyava la vida com a pintor de cases abans d'esdevenir un artista. Payne es va traslladar a Derby el 1869 i va viure a diversos llocs del comtat de Derbyshire en la dècada de 1880.
Payne es va convertir en un pintor de paisatges rurals i de trompe l'oeil. Durant la seva carrera va realitzar exposicions a la Royal Birmingham Society of Artists, al Museu de Nottingham i va ser membre de la Royal Scottish Academy (RSA). És considerat com un dels millors artistes del segle xix a Birmingham. El 1891, la reina Victòria va visitar Derby per posar la primera pedra del Derbyshire Royal Hospital i ordenar cavaller Sir Alfred Haslam. L'escena a la plaça del mercat amb centenars de persones, soldats, cavalls i banderins va ser capturada per Payne. Aquesta pintura es troba actualment al Museu de Derby, tot i que la seva ciutat natal també conserva obres seves. Payne es va casar i va tenir 14 fills. Va morir a Sheffield el 1894.

## Referències

* 1 2 3 Harvest Home and Golden Corn Arxivat 2011-06-09 a Wayback Machine., David Payne, 1875
* 1 2 Allard, Sarah; Nicola Rippon. Goodey's Derby p.40. Breedon Books, 2003, p. 157. ISBN 1 85983 379 9.

## Enllaços externs

* David Payne Arxivat 2011-07-28 a Wayback Machine. (3 obres)
* David Payne Arxivat 2011-06-09 a Wayback Machine. (Dumfries & Galloway council)
* David Payne (1stdibs.com)
* David Payne Arxivat 2011-08-24 a Wayback Machine. (Haynes Fine Art)
# Baltasar de Bastero i Lledó

Baltasar de Bastero i Lledó (Barcelona 1687 - Reus 1750) va ser un religiós català, bisbe de Girona del 1728 al 1745.
Catedràtic de Dret Canònic a la Universitat de Barcelona, era també canonge degà de la seu barcelonina. Després d'arrenglerar-se amb el bàndol borbònic va fer una brillant carrera eclesiàstica. Nomenat Vicari general castrense pel duc de Berwick, va ser inquisidor a Mallorca i Saragossa, i finalment nomenat bisbe de Girona el 1728, càrrec al qual renuncià el 1745 per motius de salut. Es va retirar al convent de Carmelites descalços de Reus, on va morir el 1750.
Sovint es fa menció de la seva carta pastoral del juny de 1715, exhortant als barcelonins a l'obediència a Felip V si no es volia caure en pecat mortal.
El seu germà era Antoni de Bastero i Lledó.

## Referències

* ↑ Villanueva, Jaime. Viaje literario a las iglesias de España: tomo XIV: viaje a Gerona. Madrid: Real Academia de la Historia, 1850, p. 118-119.
* ↑ Rossich, Albert «Una sessió pública a l'Acadèmia de Barcelona al 1731». Boletín de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, 44 (1993-1994), 1994, pàg. 305-306.

## Enllaços externs

* «Baltasar de Bastero i Lledó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Bisbat de Girona Arxivat 2013-12-24 a Wayback Machine.
# Serrat de la Botjosa

* Aquest article tracta sobre la serralada de Castellar de la Ribera. Vegeu-ne altres significats a «Botjosa».
El Serrat de la Botjosa és una serra situada al municipi de Castellar de la Ribera (Solsonès), amb una elevació màxima de 701,7 metres.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Llauder (Argentona)

Can Llauder és una masia gòtica d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de tipus basilical, de planta baixa, primer pis i un segon pis aprofitant el cos central que originàriament estava destinat a graner. Tres cossos amb finestres gòtiques i portal rodó dovellat. Coberta a dues vessants. Malgrat les modificacions introduïdes al segle xix s'han conservat molts elements del segle xvi.

## Història

En el procés d'adjudicació de la capellania per a la parròquia de Sant Julià d'Argentona, trobem que fou atorgada a Josep Llauder, ciutadà honrat de Barcelona, com a successor de Joan Llauder, el seu pare, l'any 1688. El 1721 ho fou Jaume Llauder, presentat per Josepa Llauder, vídua de l'esmentat Josep. Successivament, a Salvador Llauder (1721-1748) i Joan Vieta (1763), presentat per Josep Fornés i Maria Teresa Fornés Llauder, esposos usufructuaris, propietaris i patrons.

## Referències

* 1 2 3 «Can Llauder». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].
# Tabor (Dakota del Sud)

Tabor és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 417 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tabor tenia 417 habitants, 188 habitatges, i 124 famílies. La densitat de població era de 447,2 habitants per km².
Dels 188 habitatges en un 25% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,7% hi vivien parelles casades, en un 2,7% dones solteres, i en un 34% no eren unitats familiars. En el 31,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,22 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,81.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,3% tenia menys de 18 anys, un 4,8% entre 18 i 24, un 26,9% entre 25 i 44, un 22,5% de 45 a 60 i un 22,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 30.694 $ i la renda mediana per família de 40.893 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.438 $ mentre que les dones 22.083 $. La renda per capita de la població era de 15.885 $. Entorn de l'1,5% de les famílies i el 6,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tabor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tabor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Canal Briegden-Neerharen

El Canal Briegden-Neerharen (neerlandès Kanaal Briegden-Neerharen) és un canal de Bèlgica que connecta el canal Albert amb el canal belgo-neerlandès Zuid-Willemsvaart. Té una llargada de 4,862 km. El primer tram de 650 m del canal Albert fins a Lanaken és de categoria VI, els 4.212 m restants són de categoria II.
Aquest canal curt és un enllaç important entre el port de Lieja i el Zuid-Willemsvaart en formar una desviació que permet evitar la travessa de Maastricht. A Lanaken comporta uns molls que serveixen entre altres la papereria Sappi.

## Rescloses

Rescloses :
| Localitat | llargada | amplada | profunditat | alçària llibre |
| Lanaken | 55,00 m | 7,50 m | — | — |
| Neerharen | 55,00 m | 7,50 m | — | — |
# Pareques umbrosus

Pareques umbrosus és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 25 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i associat als esculls de corall que viu entre 5-91 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic occidental: des de Carolina del Nord fins a Florida i, també, des del Golf de Mèxic sencer fins a Veneçuela.

## Ús comercial

Ha estat criat en captivitat.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Goode G. B., 1876. Catalogue of the fishes of the Bermudas. Based chiefly upon the collection of the United States National Museum. Bull. U. S. Natl. Mus. (v. 1) Núm. 5. 1-82.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & Eigenmann, C. H., 1889. A review of the Sciaenidae of America and Europe. Report of the United States Fish Commission v. 14 (1886): 343-451, Pls. 1-4.
* ↑ «Pareques umbrosus». Catalogue of Life. (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anònim, 1997. Breeders register. Naga ICLARM Q. 23(2):18-23.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Gos senyal

Un gos senyal o gos per a persones sordes és un tipus de gos d'assistència per a persones amb discapacitat auditiva. Està específicament ensinistrat per donar suport i avisar les persones sordes de diferents sons quotidians, indicant la seva procedència amb un gest tècnicament après i conduint a la font del so.
Aquests sons als que pot respondre i per als quals està entrenat es produeixen principalment a la llar, com un timbre elèctric i l'obertura d'una porta, un intercomunicador, un telèfon fix o mòbil, un despertador, una alarma d'electrodomèstic, el plor d'un nadó, una campana o un cascavell, el clàxon d'un vehicle al carrer i altres sons concrets en funció de les necessitats de cada usuari. També pot estar ensinistrat en el cas d'una alarma de fum, incendi o evacuació per allunyar-se del lloc del possible perill.
El gos senyal s'engloba dins dels gossos d'assistència igual que els gossos guia, gossos de servei, gossos de teràpia i gossos per a persones amb trastorns de l'espectre autista. Està perfectament socialitzat, ensinistrat en obediència i compleix alts requisits de comportament, temperament i habilitat específica per a la seva tasca, després d'un període de socialització i ensinistrament fins aproximadament els 2 o 3 anys. Té dret d'accés públic juntament amb el seu usuari o ensinistrador en territoris on aquest dret ja sigui tractat en la llei.
En l'àmbit internacional està implantat en alguns països com Estats Units, Regne Unit o Austràlia on milers de persones sordes compten cada any amb l'ajuda tècnica d'aquests gossos d'assistència.

## Enllaços externs

* Gossos per a persones sordes Arxivat 2019-06-07 a Wayback Machine.