OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hugh Banton

Hugh Banton (Yeovil, Anglaterra, abril de 1949) és un organista i teclista britànic que és conegut per ser membre de la banda anglesa Van der Graaf Generator.
Va aprendre a tocar el piano a l'edat de quatre anys, una afició que va agafar de son pare. Els seus referents són força eclèctics, de la música clàssica fins a la música pop i rock.
El maig de 1968 va conèixer a Peter Hammill i Chris Judge Smith, que feia poc que havien arribat a Londres amb el seu nou grup, i Banton els convencé per formar-ne part gràcies a la seva habilitat com a organista. Poc després, la baixa de Nic Potter causà que Banton s'encarregàs també del baix, que suplí amb uns pedals ad hoc.
Després de deu anys, set àlbums d'estudi i una ruptura de dos anys, Banton abandonà el grup definitivament el 1977, just després que sortís World Record i un any abans de la separació definitiva del grup. No obstant això, el contacte amb la resta de membres no cessà, i així continuà de col·laborar principalment en la carrera en solitari de Hammill. De tota manera, a partir del moment que abandonà el grup, Banton se centrà en la creació i instal·lació d'orgues elèctrics, primer com a treballador per una empresa i més tard de manera independent.
El 2005, la banda es reuní, tot i que amb la baixa de David Jackson, i de llavors ençà Banton ha continuat vinculat al grup, que ha tret cinc nous àlbums en aquest nou període.

## Referències

* ↑ «Hugh Banton». Discogs. [Consulta: 11 febrer 2021].
* 1 2 Locke, Tim. «The Hugh Banton Interview», 05-10-2001. [Consulta: 11 febrer 2021].
* ↑ «The Organs of Hugh Banton». [Consulta: 8 febrer 2021].
* 1 2 Christopulos, Jim; Smart, Phil. Van der Graaf Generator, The Book: A History of the Band Van der Graaf Generator 1967 to 1978. Phil and Jim Publishers, 2005.
* ↑ «Van der Graaf Generator - Booking Request». [Consulta: 10 febrer 2021].
# Hålogaland

Hålogaland (en nòrdic antic: La terra de les flames altes, en referència a l'aurora boreal) era el nom que es donava fins a l'edat mitjana a la zona de l'actual Noruega situada al nord de Trøndelag, corresponent a les actuals províncies de Nordland i Troms. Abans de la introducció del cristianisme a Noruega, Hålogaland era un regne independent, limítrof al sud amb el de Namdalen i al nord amb Lyngen. Aquests tres regnes estaven habitats per població nòrdica, a diferència de Finnmark, poblada per samis.

## Història

Jordanes explicà en la seua Getica que Hålogaland estava habitada per la tribu dels hálogi (també anomenats Adogit, possiblement una forma primitiva del mateix nom) i que compartien territori amb altres tribus com els screrefennae, que s'identifica amb els sami, un grup caçador ugrofinés. Els hálogi a poc a poc s'anaren desplaçant cap a la costa i formaren el grup tribal dels háleygir que a partir dels s. VII i VIII tingueren certa importància política.
La Noruega de l'era vikinga es dividia en petits regnes independents governats per nobles que competien per la supremacia del mar i la influència política, i buscaven aliances o el control sobre altres famílies reials, voluntàriament o per força. Aquestes circumstàncies provocaren períodes turbulents i vides heroiques com es recull en la saga Heimskringla de l'skald islandés Snorri Sturluson al s. XIII, sobretot en la saga Ynglinga i Háleygjatal.
La saga Heimskringla esmenta els governants dels territoris noruecs com konungr (o reis), a Agder, Alfheim, Hedmark, Hordaland, Nordmøre, Romsdal, Rogaland, Romerike, Sogn, Solor, Sunnmøre, Trondelag, Vestfold i Viken. En el cas d'Hålogaland el títol del governant era jarl (equivalent a comte), entre els quals destacaven els jarls de Lade a Trondheim, de gran influència politicomilitar.

## Vegeu també

* Regnes vikings de Noruega.

## Referències

* ↑ Asgeir Brekke, Alv Egeland, The Northern Lights: Their Heritage and Science, Grøndahl Dreyer, 1994, ISBN 8250421051 p. 11.
* ↑ C. S. Deehr, Jan A. Holtet, Jan S. Holtet (ed.), Exploration of the polar upper atmosphere: proceedings of the NATO Advanced Study Institute, held at Lillehammer, Norway, May 5-16, 1980, D. Reidel Pub. Co., 1981, ISBN 9027712255 p. 435.
* ↑ Jordanes, Getica III, 19-21.
* ↑ En algun moment de la història, Vestfold comprenia també alguns dels territoris esmentats.

## Bibliografia

* Ladejarl: Håkon Jarl, Erik Håkonsson, Sigurd Håkonsson, Håkon Eiriksson (2010), General Books LLC, ISBN 1159127093.
# Hoji-Ya-Henda

José Mendes de Carvalho, més conegut pel nom de guerra Hoji-ya-Henda, fou un comandant de les FAPLA mort en combat. Avui és un heroi nacional angolès i patró de la joventut angolesa.

## Biografia

El Comandant Hoji-ya-Henda (José Mendes de Carvalho), va morir en combat als 27 anys. durant un assalt a la caserna de l'exèrcit colonial portuguès a Karipande, vora Moxico, el 14 d'abril de 1968. La I Assemblea de la III Regió Militar del Moviment Popular per a l'Alliberament d'Angola (MPLA), realitzat el dia 23 de març de 1969, declarà que, en la seva memòria, el 14 d'abril passaria a ser commemorat a Angola com el Dia de la Joventut Angolesa. Fou sepultat vora del riu Lundoji a 30 quilòmetres de la caserna de Karipande, del Front Est/3a Regió Político-Militar. Ja l'agost de 1968 el MPLA havia atorgat Hojy-ya-Henda el títol de "Filho querido do povo angolano e combatente heróico do MPLA". Una assemblea a Cabinda que va aplegar diverses associacions juvenils, algunes d'elles de partits polítics, afiliades al Conselho Nacional da Juventude (CNJ) va determinar que el 14 d'abril continués sent el Dia Nacional de la Joventut Angolesa. Una comuna de la província de Luanda porta el seu nom.

## Referències

* ↑ «Liberation in Southern Africa– Regional and Swedish Voices». Arxivat de l'original el 2011-06-12. [Consulta: 24 març 2017].
* ↑ Hoji-ya-Henda e Karipande

## Bibliografia

* Tor Sellstrom, Liberation in Southern Africa - Regional and Swedish Voices: Interviews from Angola, Mozambique, Namibia, South Africa, Zimbabwe, the Frontline and Sweden, Nordic Africa Institute, 2002, ISBN 917-1065-00-8, ISBN 978-917-10-6500-1, 365 pag. - (pag. 28)
* Edward George, The Cuban Intervention in Angola, 1965-1991: From Che Guevara to Cuito Cuanavale, Routledge, 2005, ISBN 041-5350-15-8, ISBN 978-041-53-5015-0, 354 pag. - (pag. 314)
* John A. Marcum, The Angolan Revolution: Vol. 2, Exile Politics and Guerrilla Warfare (1962-1976), Cambridge, Massachusetts, and London:: MIT Press, 1978, 473 pag.
* Roberto Correia, Angola - Datas e Factos - (5º Volume - 1961/1975), 2002, 376 pag.
* Paulo Miguel Júnior, José Mendes de Carvalho (Comandante Hoji Ya Henda) – Um testemunho à sua memória, 2001
# Il pianeta azzurro

Il pianeta azzurro és una pel·lícula documental italiana escrita i dirigida per Franco Piavoli del 1982. Es va presentar a concurs a la 39a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Història

La pel·lícula segueix el cicle de les estacions al camp, des del despertar de la vida després de les gelades hivernals fins a les floracions de la primavera, la calor del treball estiuenc al camp i el crepuscle de la tardor. L'home s'enfronta a la natura en la successió de les estacions i en els moments essencials de la seva existència: infància, amor, menjar, treball, dolor.

## La pel·lícula

La pel·lícula es construeix a través de llargs temps que volen crear una adhesió íntima dels espectadors amb els ritmes de la natura: algunes seqüències duren diversos minuts sense l'ajuda d'efectes i acceleracions.
L'obra es va.
La pel·lícula no té cap comentari musical, excepte una missa de Josquin Desprez al final.

## Agraïments

* 1982 - Exposició Internacional d'Art Cinematogràfic
** Premi AGIS
* 1982 - Premi CITC UNESCO de les Nacions Unides
* 1982 - Festival de Nyon
** Premi del públic
* 1983 - Festival de Poitiers
** Premi Henri Alekan
* 1983 - Nastro d'argento
** Millor director novell
* 1983 - Premi Saint Vincent
** Targa Mario Gromo

## Notes

* ↑ «Il pianeta azzurro», rivive in streaming dopo 40 anni il film ambientalista di Franco Piavoli, Corriere.it, 20 de desembre de 2014
* ↑ Il pianeta azzurro a filmoteca.cat
* ↑ Franco Piavoli, Come ho girato "Pianeta azzurro", Alias n. 50, 22 dicembre 2007
* ↑ Nastri d'Argento 1983, mymovies.it

## Enllaços externs

* Franco Piavoli su "Il Pianeta Azzurro" a YouTube
# Inuinnaqtun

L'Inuinnaqtun es una llengua indígena del Canadà, que ha estat reconeguda com a llengua oficial al Canadà, en el territori de Nunavut, i en els Territoris del Nord-oest. L'Inuinnaqtun pertany a la familia de llengües esquimoaleutianes, i més concretament al grup de les llengues inuit. L'Inuinnaqtun es una llengua molt semblant al inuktitut, fins al punt que alguns llingüistes la consideren com un dialecte d'aquesta llengua. L'Inuinnaqtun s'escriu amb caràcters llatins.

## Referències

* ↑ Condon, Richard. «Foreword». A: The Northern Copper Inuit. University of Toronto Press/University of Oklahoma Press, 1996, p. xix. ISBN 0-8020-0849-6. «"...the majority of Holman residents speak the central Arctic dialect, Inuinnaqtun..."»
* ↑ Official Languages Act, S.Nu. 2008, c. 10, s. 3(1) with Inuit Language Protection Act, S.Nu. 2008, c. 17, s. 1(2).
* ↑ «We Speak Inuktut». Arxivat de l'original el 2023-08-16. [Consulta: 27 febrer 2021].
* ↑ CBC Original Voices: Inuinnaqtun
# Inuktun

Inuktun (Groenlandès: Avanersuaq) és la llengua d'unes 1,000 persones, que viuen en el nord-oest de Groenlàndia, a la vila de Qaanaaq, i en altres poblacions. Tots els parlants d'Inuktun també parlen Kallalisut, i alguns fins i tot anglès. A més del poble de Qaanaaq, l'Inuktun també es parla en les poblacions de Muriuhaq, Hiurapaluk, Qikiqtat, Qikiqtarhuaq, i Havighivik. Aquesta llengua va ser descoberta pels exploradors Knud Rasmussen i Peter Freuchen, que van viatjar a través del nord de Groenlàndia, l'any 1910. L'Inuktun no és ensenyat a les escoles. Tanmateix, la major part dels habitants de Qaanaaq i dels pobles dels voltants, fent servir l'Inuktun en la seva comunicació diària. És una llengua eskimo-aleutiana.
# Inuvik (cràter marcià)

Inuvik és un cràter d'impacte del planeta Mart situat al nord-oest del cràter Lomonóssov i al nord-est d'Escorial, a 78.6° nord i 28.6° oest. L'impacte va causar un clavill de 21 quilòmetres de diàmetre. El nom va ser aprovat en 1988 per la Unió Astronòmica Internacional, fent referència a la ciutat canadenca Inuvik, als Territoris del Nord-oest.

## Referències

* ↑ "Inuvik (cràter marcià)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
# Isondes

Els isondes (en llatí: Isondae, en grec antic: Ἰσόνδαι) van ser un poble del Caucas esmentat per Claudi Ptolemeu que els situa a la Sarmàtia asiàtica. Vivien probablement a la vall del Terek o el Kumà o al Lezgistan, a l'oest de la mar Càspia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Isondae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 juliol 2022].
# Isoperla oenotriae

Isoperla oenotriae és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels perlòdids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: Itàlia.

## Referències

* ↑ Banks, 1906. Ent. News 17:175. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Fragm. Entomol. 5(1):67-75.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ PESI (anglès)

## Bibliografia

* Zwick, P., 1973. Das Tierreich 94:248.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* Perlodidae Species Listing (anglès)
# Illes Kai

Les Illes Kai (també Illes Kei) d'Indonèsia es troben a la part sud-est de les Illes Moluques, a la província de les Moluques. Fan en total 1.438 km².

## Administració

Aquestes illes comprenenla regència Maluku Tenggara. La regència està subdividida en 6 districtes (kecamatan).

## Geografia

Els seus habitants anomenen les illes Nuhu Evav (Illes Evav) o Tanat Evav (Terra Evav), però es coneixen com les Kei pels habitants de les illes veïnes. "Kai" és com s'escriu en neerlandès. Les illes són a la vora del Mar Banda, a l'oest de les Illes Aru. El petit grup d'illes anomenades Illes Tayandu (també Tahayad) és a l'oest.
Les illes Kei té moltes illes, incloent
* Kai Besar o Nuhu Yuut o Nusteen (Gran Kei)
* Kai Kecil o Nuhu Roa o Nusyanat (Petit Kei)
* Tanimbar Kei o Tnebar Evav
* Kei Dulah o Du
* Dulah Laut o Du Roa
* Kuur
* Taam
* Illes Tayandu (Tahayad).
Les illes Kei en total fans 1.438 km²
Kei Besar és muntanyosa i densament arbrada. Kei Kecil és la que té més habitants i és plana, de corall. La capital és el poble de Tual, amb gran majoria de musulmans. Langgur està habitada per cristians.
Kei és famosa per la bellesa de les seves platges, per exemple, Pasir Panjang.
Les Kei formen part de Wallacea. Com a resultat tenen pocs mamífers autòctons.

## Història

Els historiadors locals sostenen que els ancestres dels habitants de les Kei provenen de Bali. També sostenen que en part els seus ancestres provenen de l'illa Sumbawa (Sumbau), Buton (Vutun) en Sulawesi, Seram (Seran) i Gorom (Ngoran) en les Moluques centrals i els Sultanats de Jailolo (Dalo) i Ternate (Ternat).
Després de 1999, hi va haver conflictes entre les poblacions musulmanes i cristianes a Ambon i conflictes similars hi va haver a les Kei.

## Economia

El sòl a Kei Kecil és pobre. l'agricultura de tallar i cremar és encara comuna. Hi ha pesca al voltant de Trepang. A Kei Kecil es cultiven perles.

## Idiomes

S'hi parlen tres idiomes austronesiss; el Kei és el més estès. També es parla el Kurès a l'illa Kur i a Kaimeer. El bandanès es parla a Banda-Eli (Wadan El) i a Banda-Elat (Wadan Elat)

### Frases

* Fel be / Fel be he : hola, com estàs?
* Bok át / Bok bok wat: Estic bé

## Referències

* ↑ Karte der Provinz Maluku
* ↑ Karte von Kota Tual
* ↑ Karte der östlichen Kei-Inseln

## Enllaços externs

* Map of the Kei Islands, 6MB Arxivat 2008-08-20 a Wayback Machine.
# Illes Jòniques

Les illes Jòniques (en grec Ιόνια Νησιά, Iónia Nissià - en italià Isole Ionie) són un conjunt d'illes de Grècia. Tradicionalment són anomenades les Set Illes (en grec Επτάνησα, Eptànisa - en italià Eptaneso), però n'inclouen unes quantes de més petites a part de les principals. Aquestes set són, de nord a sud:
* Corfú (Κέρκυρα, Kérkira)
* Paxí (Παξοί), també coneguda com a Paxos
* Lèucada (Λευκάδα, Lefkada)
* Ítaca (Ιθάκη, Ithaki)
* Cefalònia (Κεφαλλονιά, Kefallonià)
* illa de Zacint (Ζάκυνθος, Zàkinthos)
* Citera (Κύθηρα, Kíthira)
Les sis primeres se situen a la costa occidental de Grècia, a la mar Jònica, d'aquí el seu nom. La setena, Citera, està situada davant el darrer dels tres sortints de la península del Peloponès, la part meridional de la Grècia continental.
Excepte aquesta darrera illa, que forma part de la regió de l'Àtica, la resta conforma la regió o perifèria de les Illes Jòniques, amb una extensió de 2.307 km² i una població de 220.097 habitants (2005), subdividida alhora en quatre districtes o nomoí:
* Corfú (que inclou Paxí; 641 km² i 113.658 habitants)
* Lèucada (356 km² i 22.879 habitants)
* Cefalònia (que inclou Ítaca; 904 km² i 42.088 habitants)
* Zacint (406 km² i 41.472 habitants)
La capital de la regió és la ciutat de Corfú, a l'illa homònima.
Durant les últimes dècades, les illes Jòniques han perdut població a causa de l'emigració i la davallada de les indústries tradicionals, la pesca i una agricultura poc competitiva. Avui dia, la indústria principal és el turisme. Corfú en particular, amb el seu magnífic port, un paisatge esplèndid i pintoresques ruïnes i castells, és una de les parades favorites dels creuers per la Mediterrània. L'illa s'ha fet famosa també per les novel·les del britànic Gerald Durrell (com La meva família i altres animals), que evoquen la seva infantesa a Corfú a la dècada de 1930. També s'ha popularitzat Cefalònia arran de la novel·la i la pel·lícula La mandolina del capità Corelli, localitzada en aquesta illa jònica.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Oficina de Turisme de les Illes Jòniques Arxivat 2005-10-25 a Wayback Machine. (en grec i en anglès)

## Vegeu també

* Llista d'illes de Grècia
# Jaden Smith

Jaden Christopher Syre Smith (Malibu, Califòrnia; 8 de juliol de 1998), també conegut com a Jaden, és un raper i actor nord-americà. Va debutar al cinema amb el seu pare Will Smith a la pel·lícula de 2006 La recerca de la felicitat i va tornar a aparèixer amb el seu pare a la pel·lícula de 2013 After Earth. També va protagonitzar les noves versions de les pel·lícules The Day the Earth Stood Still (2008) i Karate Kid (2010).
Smith va llançar CTV2, la seva segona mixtape, el novembre del 2014. Després d'un esforç de tres anys de treball, va llançar el seu àlbum d'estudi debut, Syre, el 17 de novembre del 2017. El seu segon àlbum d'estudi, Erys, es va publicar el 5 de juliol de 2019. El seu tercer àlbum d'estudi, CTV3: Cool Tape Vol. 3, es va publicar el 28 d'agost de 2020. El 2021, va rebre una nominació al Premi Grammy a l'Àlbum de l'Any com a artista destacat a Justice de Justin Bieber.
Smith va tornar a actuar a partir del 2017, actuant en les dues parts de l'original de Netflix The Get Down i un paper d'actor de veu a l'anime original de Netflix Neo Yokio.

## Referències

* ↑ «Jaden Smith Reveals 'Cool Tape Vol. 3' Tracklist» (en anglès americà). [Consulta: 28 març 2022].
* ↑ Staff, Billboard; Staff, Billboard. «2022 Grammy Nominees: The Complete List» (en anglès americà), 23-11-2021. [Consulta: 28 març 2022].
* ↑ «Neo Yokio is a bad, attempted homage to Jaden Smith's strange Twitter persona». Polygon [Consulta: 2 setembre 2018].
* ↑ Sklar, Samuel Hine, Ben «Exclusive: Jaden Smith Talks 'Neo Yokio' With Ezra Koenig». GQ, 22-09-2017 [Consulta: 2 setembre 2018].
* ↑ «Netflix's Neo Yokio has the makings of a brilliant anime, but fails the execution». The Verge [Consulta: 2 setembre 2018].
# Jarls de Møre

Els Jarls de Møre (nòrdic antic: Mørejarl) va ser una dinastia de poderosos cabdills vikings de l'època de la unificació de Noruega per mà i obra del rei Harald I. Rognvald Eysteinsson (Ragnvald Øysteinsson Mørejarl), era amic íntim del rei Harald, va ser un dels primers jarls de Møre.
Noruega, durant l'Era vikinga va estar dividida en petits regnes independents governats per cabdills que governaven els territoris, competien per la supremacia a la mar i per la influència política, i buscaven aliances o el control damunt d'altres famílies reals, bé fos de forma voluntària o forçada. Aquestes circumstàncies provocaren períodes turbulents i vides heroiques com es recull a la saga Heimskringla de l'escaldo islandès Snorri Sturluson durant el segle xiii. El rei Harald I va tenir la capacitat política i militar d'unificar-los quasi tots després de guanyar la batalla de Hafrsfjord l'any 872, tot i que les conseqüències posteriors obligaren a dividir el regne de nou entre els seus fills i altres jarls.
Els territori dels jarls de Møre va ser principalment els que actualment corresponen als districtes de Sunnmøre, Nordmøre i en algun moment històric Romsdal.
Els Jarls de Møre van ser:
* Rognvald Eysteinsson
* Thorir Rögnvaldarson1

## Vegeu també

* Era vikinga

## Referències

* ↑ Ragnvald Øysteinsson Mørejarl (Store norske leksikon)
* ↑ Harald 1 Hårfagre – utdypning (Store norske leksikon)

## Bibliografia

* Viking Empires, Angelo Forte, Richard Oram and Frederik Pedersen (Cambridge University Press. June 2005)
* The Oxford Illustrated History of the Vikings, Peter Sawyer, Editor (Oxford University Press, September 2001)
* Finlay, Alison (editor and translator) (2004). Fagrskinna, a Catalogue of the Kings of Norway. Brill Academic Publishers. ISBN 90-04-13172-8
* Hollander, Lee M (editor and translator). (1991). Heimskringla : History of the Kings of Norway. University of Texas Press. ISBN 0-292-73061-6
* Koht, Halvdan Harald Hårfagre og rikssamlinga (1955)
# Jean-Paul Salomé

Jean-Paul Salomé, nascut el 1960, és un director de cinema i guionista francès.

## Biografia

Després d'estudiar cinema al Censier de la Sorbona, va ser assistent en el rodatge de pel·lícules, sobretot el 1981 a la pel·lícula Les uns et les autres de Claude Lelouch. Després va dirigir dos curtmetratges que eren documentals: L'Heure d'aimer el 1983 i La petite Commission el 1984. El 1991 va dirigir un primer llargmetratge per a televisió: 'Crimes et jardins del qual també va escriure el guió.
Posteriorment va dirigir altres llargmetratges, com ara Les Femmes de l'ombre amb Sophie Marceau, estrenada el 2008.
El gener de 2013, va ser elegit president d'UniFrance Films.

## Filmografia
### Cinéma

* 1994 : Les Braqueuses
* 1998 : Restons groupés
* 2001 : Belphégor, le fantôme du Louvre
* 2004 : Arsène Lupin
* 2008 : Les Femmes de l'ombre
* 2010 : Le Caméléon
* 2013 : Je fais le mort
* 2019 : La Daronne
* 2023 : La Syndicaliste

### Televisió

* 1991 : Crimes et jardins
* 1994 : La Grande fille
* 1997 : La vérité est un vilain défaut

## Distincions

* 46a cerimònia dels Premis César : nominació al César a la millor adaptació per La Daronne
* 17è Premi Jacques Deray atorgat per l'Institut Lumière de Lió, per La Daronne

## Notes i referències

* ↑ Information parue sur le site www.unifrance.org
* ↑ «Autour des Nominations 2021» (en francès). Académie des César. [Consulta: 10 febrer 2021].
* ↑ «Prix Jacques Deray 2021» (en francès). Institut Lumière. Arxivat de l'original el 2021-06-24. [Consulta: 24 juny 2021].
# Iolanda Balaş

Iolanda Balaş, posteriorment també anomenada Iolanda Söter, (Timişoara, 12 de desembre de 1936 -Bucarest, 11 de març de 2016) fou una atleta romanesa, guanyadora de dues medalles olímpiques i considerada una de les millors saltadores d'alçada de la història.

## Biografia

Va néixer el 12 de desembre de 1936 a la ciutat de Timişoara, població situada al Regne de Romania i que avui dia forma part de Romania. Es casà amb Ian Söter, el seu entrenador personal, del qual en prengué el nom.

## Carrera esportiva

Va participar, als 19 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1956 realitzats a Melbourne (Austràlia), on tot i ser una de les grans favorites va finalitzar en cinquena posició, guanyant així un diploma olímpic. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia) aconseguí guanyar la medalla d'or, un metall que repetí en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó), establint sengles rècords olímpics en la competició olímpica.
Entre 1957 i 1966 aconseguí guanyar de forma consecutiva 150 proves atlètiques, i realitzà 13 nous rècords del món en la disciplina, passant dels 1.75 m. als 1.91 metres.
Al llarg de la seva carrera guanyà tres medalles en el Campionat d'Europa d'atletisme, dues d'elles d'or, i dues medalles d'or a les Universíades.
Entre 1988 i 2005 fou presidenta de la Federació Romanesa d'atletisme.

## Referències

* ↑ EFE «Muere Iolanda Balas, la atleta más dominante de la historia» (en castellà). el Mundo, 11-03-2016 [Consulta: 14 març 2016].
* ↑ Mazdon, S.J.: "Iolanda Balas - 150 Wins In a Row", Track Stats, Vol 29 No 4, desembre 1991
# Iolanda Díaz Gallego

Iolanda Díaz Gallego (Sarria, 1934) és una activa col·laboradora en les diferents activitats relacionades amb l'emigració gallega a l'Uruguai i Catalunya.
Després d'estudiar perit mercantil a La Corunya, el qual finalitza el 1952, a l'any següent es va traslladar amb la seva família a Montevideo, on va començar a treballar al Banco de Galicia. A l'Uruguai manté una estreta relació amb els col·lectius d'immigrants gallecs i exiliats. També va participar en l'emissió radial Sempre en Galicia durant 20 anys. Va ser una de les fundadores del Teatro Popular Galego de Montevideo i del Patronato da Cultura Galega.
El 1978 es va traslladar amb la seva família a Barcelona. Allà va participar el 1978 de la creació de l'Asociación O Penedo, el qual va presidir des de la seva fundació fins a la seva dissolució el 2009. Va col·laborar entre 1973 i 1981 al programa A Nosa Galicia de Radio Miramar i a la Radio Galega (RG). El 1987 va crear a Barcelona el grup de teatre Zarabanda, grup el qual és encara plenament actiu donant a conèixer la cultura galega arreu de tot el món.

## Referències

* ↑ Pàgina de Sempre en Galicia a CX16 Radio Carve, Uruguai Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (gallec)