OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Fe de Quer

Santa Fe de Quer és una església del municipi de Bagà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una petita església d'una sola nau amb la façana principal oberta a llevant. Les seves dimensions aproximades són de 12 metres de llargada per 6 metres d'amplada, amb una alçada fins l'arrencament de la coberta de 3,80 metres. La planta és de tendència rectangular resultant en un presbiteri d'acabat quadrat. Hi ha poques obertures a l'exterior. Es conserven dempeus de l'església original els paraments laterals (costats nord i sud) i el del presbiteri (costat oest). L’aparell emprat en aquesta edificació, concretament als murs perimetrals, es tracta d’una mamposteria a partir de pedres no massa treballades ni polides, unides mitjançant morter de calç. Les cantonades, així com les obertures presenten un aparell de carreus (de mides reduïdes) més treballats i polits disposats regularment. La fisiognomia dels murs laterals està caracteritzada per la presència de contraforts construïts a partir de paredat, que reforcen els llenços erigits. N’hi ha disposats tres a cada banda brindant un suport estructural a la capella. Seguint l’alçat de les clavendes podem observar com la part superior es corona en un ràfec confeccionat a partir de dues fileres de teules àrabs i dues fileres de rajols plans alternades. Culminant aquesta estructura identifiquem la presència de teules àrabs intercalades de tal manera que primerament en trobem una convexa seguida per una de còncava, establint, per tant, l’inici d’una teulada a dos aigües, el vèrtex del qual el podem 10 determinar al centre de la nau, evidenciat per la triangulació del carener en la culminació de la contra façana. L'interior es trobava arrebossat de calç i del qual es preserven alguns fragments actualment, fins i tot, en algunes determinades zones la policromia feta amb calç de colors blancs, blaus i negres és apreciable, fonamentalment a la bema. Així també resta en la part superior, l'arrencament d'una volta de canó que hauria cobert inicialment la capella.

## Història

El lloc de Quer és documentat des de finals del s.X i l'església de sta. Fe des de l'any 1259, quan era regida per un donat. Els llegats testamentaris a favor de l'església varen fer possible la seva construcció al segle xiii així com el suport econòmic dels prohoms de la vila de Bagà que va considerar a Santa Fe copatronada de la vila de Bagà, juntament amb Sant Esteve. L'església fou reformada al s. XIV però al s. XVIII es bastí l'actual construcció, consagrada el 1766.
Fou destruïda durant la guerra civil (1936- 1939) i avui en dia encara està abandonada. La volta s'esfondrà prop de l'altar i les teules han desaparegut parcialment de la mateixa manera que el mur de llevant. L'església es construí al s. XVIII aprofitant els fonaments i part dels murs i aparell d'un edifici romànic.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Fe de Quer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2016].
# Santa Fe de Mondújar

Santa Fe de Mondújar és un municipi de la província d'Almeria, Andalusia. En l'any 2007, tenia 494 habitants. La seva extensió superficial és de 35 km² i té una densitat de 14,1 hab/km². Està situada a una altitud de 233 metres i a 22 quilòmetres de la capital de província, Almeria.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2007 |
| 411 | 412 | 414 | 473 | 458 | 456 | 437 | 433 | 437 | 520 |
# Santa Fe de Montfred

Santa Fe de Montfred és una església romànica de Talavera (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

S'hi arriba per una pista que surt, en direcció oest, del kilòmetre 4 de la carretera de la Panadella a Santa Coloma de Queralt, just al cim de la collada. Aquest indret ens presenta les ruïnes d'un antic mas al costat de la capella de Santa Fe de Montfred. Aquesta capella és d'una sola nau amb volta de canó i absis semicircular orientat a llevant, precedit per un arc presbiteral. La porta d'accés sobre a la façana nord i és de forma d'arc de mig punt adovellat. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada i al mur de ponent n'hi ha una altra, d'una sola esqueixada. Al brancal sud de l'arc presbiteral s'obre una tercera finestra, de doble esqueixada amb signes d'haver resta reformada posteriorment. La capella té un petit campanar d'espadanya d'un ull situat sobre el pinyó del mur est. La teulada de la nau és a doble vessant i la de l'absis és de quart d'esfera. L'aparell de pedra presenta un treball irregular i descurat, sent el típic carreuó segarrenc rejuntat amb morter de calç, disposat en filades desiguals, més irregulars a les parts refetes, i que posen en evidència una obra de clara rudesa de principis del segle xii, tot seguint la tradició constructiva del XI.
Hi havia una imatge de pedra de Santa Fe que actualment es troba a la casa de Josep Corbella a Santa Coloma de Queralt.

## Història

El lloc de Montfred és documentat des de l'any 1051 entre les afrontacions del castell de Civit. El primer esment de l'església de Santa Fe de Montfred és de l'any 1195, en el primer testament de Guerau de Castelltort, que li llegà un alou.
És possible que la capella es correspongui amb la parròquia de Bordell, que és esmentada en la llista de parròquies del Bisbat de Vic anteriors al 1154. Segons Francesca Español, va ser construïda a principis del segle XII, integrada dins el bisbat de Vic.
Actualment, no queda cap resta del castell i en el seu lloc s'hi va construir un mas gran, probablement del segle xvii o XVIII, que se'ns presenta en estat ruïnós. La capella de Santa Fe de Montfred, en origen, hauria de ser la capella del primitiu castell.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Capella de Santa Fe de Montfred». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* ↑ Español Bertran, Francesca. L'arquitectura religiosa romànica a la Conca de Barberà i Segarra tarragonina. Montblanc: Centre d'Estudis de la Conca de Barberà, 1991, p. 211. ISBN 84-604-0615-6.
# Santa Fe de Vilagelans

Santa Fe de Vilagelans és una església romànica de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós. Capella de nau única coronada amb absis semicircular.
Està orientada amb l'absis a llevant i el portal es troba a la part de ponent, és d'arc de mig punt amb doble rebaix, amb un òcul al damunt i la façana es culmina amb un petit campanaret d'espadanya. L'edificació és arrebossada i emblanquinada. L'interior és cobert amb volta de canó i les parets són pintades.
Es troba en un estat força bo de conservació malgrat que a tocar l'absis s'hi hagi construït una piscina.

## Història

Capella romànica dedicada a Santa Fe, existent ja al 1248 i situada a uns cinquanta metres del Castell de Vilagelans.
Encara que l'església conservi la planta romànica ha sofert moltes transformacions.
Al davant de la capella hi ha una taula d'altar abandonada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Santa Fe de Vilagelans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Sant Disdier

Sant Disdier (en francès Saint-Disdier) és un antic municipi francès, que pertany al municipi del Devolui, situat al departament dels Alts Alps i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.
L'1 de gener de 2013 va fusionar-se amb Anhera de Devolui, la Clusa i Sant Estève en Devoluí.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1836 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2012 |
| 592 | 178 | 211 | 190 | 163 | 157 | 147 | 135 | 141 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Christian Sarrazin | |
| 2008-desembre de 2012 | Guy Michel | |
# Sanç de Cardona i Roís de Liori

Sanç de Cardona i Roís de Liori (? - 1571,?) fou almirall d'Aragó, baró, senyor i primer marquès de Guadalest.
Hi va estar un important senyor valencià, el més important a càrrec de vassalls moriscs. Se li va obrir un procés per afavorir la pràctica de l'islam entre els seus vassalls de Betxí i la Vall de Guadalest, tot en ple auge de les postures expulsionistes.
Fou fill d'Alfons de Cardona i Isabel Roís de Liori. El 1543 Carles V del Sacre Imperi Romanogermànic crea i li concedeix el marquesat de Guadalest
Es va casar amb Maria Colom i Toledo (1511 - †1578), neta de Cristòfor Colom, amb qui va tenir tres fills:
* Cristòfor de Cardona i Colom, es casà amb Anna de Centelles i de Cardona, filla del 3r comte d'Oliva, Francesc de Centelles, i de Maria de Cardona, filla del 2n Duc de Cardona.
* Lluís de Cardona i Colom, senyor d'Alcúdia, es casà amb Maria de Castellví.
* Maria de Cardona i Colom, casada amb Francisco López de Mendoza y Mendoza, general dels terços de Flandes.
* Joana de Cardona i Colom. (no confirmat).
* Isabel de Cardona i Colom. (no confirmat).

## Referències

* ↑ (castellà) Destino Guadalest,

## Bibliografia

* (català) Eulàlia de Ahumada Batlle, Edició de,Epistolaris d'Hipòlita Roís de Liori i d'Estefania de Requesens (s.XVI).
# Santa Maria de Capafonts

Santa Maria de Capafonts és una l'església parroquial de Capafonts (Baix Camp), inclosa en Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Està estructurada en tres naus i creuer, i coberta amb quatre trams de volta de canó amb llunetes a la nau central i braços del creuer, i d'aresta a les laterals i la cúpula situada sobre petxines al creuer. El cor és elevat, sobre arc carpanell.
La façana és força simple. És de pedra tota arrebossada i en destaca la fornícula amb una imatge situada sobre la porta d'accés i envoltada de motius avolutats. A sobre hi ha un rosetó i com a remat, un frontó triangular amb un petit òcul. A la zona dreta dels peus hi ha un campanar força elevat de base quadrada i tres cossos poligonals.

## Història

L'església de Capafonts, al final del segle xv, era de col·lació de l'arquebisbe. Fou església sufragània de Capafonts la de sant Esteve de la Febró.
Segons l'inventari del 1924, l'església actual començà a bastir-se el 1800, acabant el 1820. Tot i això, la dovella de la porta principal duu la data de 1793. Tanmateix, la visita pastoral efectuada per l'arquebisbe Mon i Velarde l'any 1805 encara es feu a l'església vella. A l'església parroquial de Capafonts es conservà fins al 1936 la talla del segle xv de la Mare de Déu de Barrulles, d'alabastre policromat, procedent de l'ermita del mateix nom. En l'actualitat aquest edifici s'ha posat sota l'advocació de l'Assumpció de santa Maria.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Maria de Capafonts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Santa Maria de Capafonts». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Maurici de la Quar

Sant Maurici és una església barroca veïnat de Sant Maurici de la Quar (terme municipal de la Quar, Berguedà). És a l'indret a on hi havia l'antic ajuntament del poble i molt a prop del nou consistori, que també fa les funcions de local cultural. L'església de Sant Maurici fou construïda a finals del segle xvii i les obres continuaren al segle xviii. L'any 1873, quan esdevingué parroquial del terme, fou reformada. Sant Maurici està inventariat com a patrimoni immoble al mapa de patrimoni de la Generalitat de Catalunya amb el número d'element IPAC-3532. És un edifici destinat al culte catòlic i està en bon estat de conservació.
Sant Maurici és una església barroca construïda al segle xvii i que s'amplià al segle xix quan esdevingué parroquial del municipi de la Quar. És un edifici barroc d'una sola nau rectangular coberta amb volta i rematada per un presbiteri quadrat i flanquejada per quatre capelles laterals. La porta s'obre a migdia i és d'arc de mig punt, fruit de les reformes del segle xix. També és d'aquesta època l'òcul circular que il·lumina la nau i el campanar, de torre quadrada i coberta piramidal, que es troba a llevant de l'església, ocupant l'espai d'una capella lateral. L'interior és enguixat. La façana fou reformada al segle xix amb la construcció d'un coronament abarrocat.
A l'església hi ha la talla romànica dels segles XII-XII de la Mare de Déu de la Quar. Aquesta està molt restaurada i modificada. Procedeix de l'església de Santa Maria de la Quar.

## Notes

* 1 2 3 4 «ESGLÉSIA DE SANT MAURICI». Fitxes de Patrimoni. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments del Berguedà
# Scandal (grup)

Scandal (スキャンダル) és un grup de pop rock format a Osaka (Japó), el 2006. Els membres del grup són el cantant i guitarrista Haruna Ono, el baixista i cantant Tomomi Ogawa, el guitarrista i cantant Mami Sasazaki, i el bateria i cantant Rina Suzuki.

## Discografia

* Best Scandal (2009)
* Temptation Box (2010)
* Baby Action (2011)
* Queens Are Trumps: Kirifuda wa Queen (2012)
* Hello World (2014)
* Yellow (2016)

## Premis i nominacions

| Anno | Premio | Categoria | Risultato |
| 2009 | Japan Record Awards | New Artist | Guanyador |
| 2009 | Japan Record Awards | Best New Artist | Nominat |
| 2010 | RTHK Pop Poll Awards | Top Japanese New Act | Bronze |
| 2011 | RTHK Pop Poll Awards | Top Japanese Artist | Nominat |
| 2012 | RTHK Pop Poll Awards | Top Japanese Artist | Nominat |
| 2011 | Billboard Japan Music Awards | Animation Artist of the Year 2011 | Nominat |

## Referències

* ↑ 第51回レコード大賞 (en japones). Japan Composer's Association.
* ↑ 22º International Pop Poll Award (en xinès). Radio Television Hong Kong.
* ↑ «【Billboard JAPAN Animation Artist of the Year 2011／優秀アニメソングアーティスト賞】» (en japones). Hanshin Contents Link.

## Enllaços externs

* Scandal - Lloc web oficial
* Scandal Official MySpace
# Marietta (Ohio)

Marietta és una ciutat dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 14.515 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Marietta tenia 14.515 habitants, 5.904 habitatges, i 3.501 famílies. La densitat de població era de 674,4 habitants per km².
Dels 5.904 habitatges en un 27,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,4% hi vivien parelles casades, en un 13,1% dones solteres, i en un 40,7% no eren unitats familiars. En el 35,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,86.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,9% tenia menys de 18 anys, un 14% entre 18 i 24, un 25,1% entre 25 i 44, un 22,3% de 45 a 60 i un 17,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 29.272 $ i la renda mediana per família de 36.042 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.683 $ mentre que les dones 22.085 $. La renda per capita de la població era de 18.021 $. Aproximadament el 13,6% de les famílies i el 16,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Fills il·lustres

* Charles Gates Dawes (1865 - 1951) advocat i polític, Premi Nobel de la Pau de l'any 1925.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Marietta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Marietta». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Centre horticole de la Ville de Paris

El Centre horticole de la Ville de Paris (Centre Hortícola de la Ciutat de París), (també anomenat Centre Horticole de Rungis) produeix cada any més de 3 milions de plantes de flors que serveixen per a la decoració del conjunt de la ciutat de París.
Entre aquestes plantes hi ha:
* plantes d'exterior per al conjunt dels jardins de la ciutat París.
* plantes de decoració d'interior per als edificis oficials.
* 3500 arbres i 115000 arbusts per al conjunt de París (carrers, places, parcs, jardins...).
Aquest centre, pertanyent a la ciutat de París, només pot produir plantes per a la ciutat de París i malauradament per a cap altra ciutat. Té una superfície de 44 hectàrees, el seu annex a Achères (Yvelines) fa, 20 hectàrees. El centre es compon d'hivernacles, i d'un planter adjacent als hivernacles.

## Històric

El precedent lloc de producció hortícola de la ciutat de París es trobava d'ençà 1898 al Jardí dels hivernacles d'Auteuil. Però el 1968, la construcció del bescanviador d'Auteuil i del boulevard périphérique va suprimir un terç de la superfície del jardí. Allò va forçar el trasllat del Centre Hortícola de la Ciutat de París a Rungis i Fresnes.

## Adreça

* Adreça : 21 avenue de Fresnes 94150 RUNGIS
# Precs

Els precs (llatí preces, plural de prex, "oració") són, en culte litúrgic, peticions breus que es diuen o canten com un versicle i respon l'oficiant i la el conjunt dels fidels reunits respectivament. Aquesta forma de pregària és una de les més antigues del cristianisme, ja que es feia en oracions hebrees precristianes dels Salms en l'adoració del temple.
En molts llibres de pregàries, els versicles, que el capellà ha de dir o cantar, i les següents respostes, pronunciades o cantades pel conjunt dels fidels reunits, tenen glifs especials, lletres singulars per indicar si l'oficiant o el poble reunit és qui ha de dir cada vers.

## Referències

* ↑ «Bible (King James)/Psalms». En.wikisource.org. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ Webb, Stephen. «Versicle - ℣». A: Clash of Symbols: A ride through the riches of glyphs (en anglès). Springer, 2018, p. 40. ISBN 9783319713502.
# Al-Ghassaniyya

Al-Ghassaniyya va ser una adiba ('dona de lletres') i poeta andalusina originària de Bajjana, l'actual Pechina (província d'Almeria, Andalusia), que va viure probablement durant els segles x o XI. Es desconeixen moltes dades sobre aquesta poeta andalusina. Va viure, probablement, durant el període de major esplendor econòmica i cultural de la taifa d'Almeria, coincident amb els regnats de Khayran as-Saqlabí i, sobretot, d'al-Mútassim. Així, potser, hauria estat coetània d'una altra poeta d'Almeria, Zàynab al-Mariyya. Escrivia panegírics als reis. De la seva mà només es conserven sis versos, part del preludi amorós a una cassida (probablement molt més extensa) sobre Khayran, senyor d'Almeria, emulant la d'Abu-Úmar Àhmad b. Darraj:
T'entristeix que diguin que han partit els palanquins de les dones. Com podràs suportar-ho, ai de tu, quan se'n vagin? No hi ha més que morts a la seva partida, i si no, una resignació.

## Referències

* ↑ Aquesta darrera es recull a M. 'A. Makkī: Dīwān Ibn Darrāŷ al-Qasṭallī.
* ↑ La traductora Teresa Gárrulo n'ofereix una traducció alternativa.

## Bibliografia

* Perles de la nit. Poetes andalusines. Traducció de Margarida Castells Criballés i Encarna Sant-Celoni. Adesiara editorial, Martorell, 2013.
* Ávila, Mª Luisa: Las mujeres sabias de al-Ándalus. Disponible en el sitio Web del CSIC
* Bellveser, Ricardo: En el abismo del milenio. Valencia: Palau de la Música, 1993.
* Moya, Daniel R.: «Poetisas rescatadas del olvido», La Opinión de Granada, 22 de agosto de 2009.
* Nadales Álvarez, Mª Jesús: «Mujeres en al-Ándalus». Artículo publicado en Isla de Arriarán, XXVIII. Diciembre de 2006. Págs 159-184. Disponible en Dialnet - Universidad de La Rioja
* Pardo Amil, Sofía: El papel de la mujer en al-Ándalus. Poetisas arábigo-andaluzas. Artículo publicado en el sitio Web de la Escuela Oficial de Idiomas de La Coruña
# Gran Nil Superior

Gran Nil Superior (en anglès: Greater Upper Nile, en àrab: أعظم أعالي النيل) és una regió del nord-est de Sudan del Sud. Rep el seu nom del Nil Blanc, un afluent del riu Nil. Modernament s'esmenta com a Gran Nil Superior (Great Upper Nile), nom que mai ha portat, per distingir la regió històrica de l'estat del Nil Superior (o d'Alt Nil) que només n'és una part. La capital històrica regional fou Malakal. La superfície era de 238.792 km² i la població d'1.599.605 habitants (1983).

## Geografia

La regió de 1983 estava formada per les províncies de Jonglei i Alt Nil; avui dia consta dels estats de Jonglei, Unitat i Nil Superior. Fa frontera amb Etiòpia a l'est i amb el Sudan al nord.

## Història

Aquesta regió va ser una província durant el condomini del Sudan Anglo-egipci i després en el Sudan independent; el 1973 va formar part de la regió autònoma del Sudan del Sud; el 1983 la regió fou suprimida i es van crear tres regions descentralitzades una de les quals fou l'antiga província del Nil Superior; el 1991 la regió va esdevenir estat; el 1994 es va dividir en tres estats, un dels quals va conservar el nom de l'estat original. El 9 de juliol de 2011 els deu estats del Sudan del Sud es van separar del Sudan i van formar un estat independent.

## Notes

* 1 2 3 «SUDAN: land conflicts threaten peace in Upper Nile State». Afronline, 23-06-2011 [Consulta: 8 juliol 2011]. Arxivat 8 de juliol 2018 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-07-08. [Consulta: 10 juliol 2011].
# Jean-Simon Berthélemy

Jean-Simon Berthélemy (Laon, 5 de març de 1743 - París, 1 de març de 1811) va ser un pintor de la història de França que es va encarregar de pintar sostres al·legòrics per al Palau del Louvre, el Palau de Luxemburg i altres, en un estil barroc tardà i rococó i una mica influït pel neoclassicisme.

## Biografia

Berthélemy va néixer a Laó, Aisne, fill d'un escultor, Jean-Joseph Berthélemy. Es va formar al taller de Noël Hallé, professor de l'Acadèmia reial de pintura i d'escultura i va guanyar la seva primera reputació a la dècada de 1760; després d'assolir el segon lloc el 1763, va guanyar el Premi de Roma de l'Acadèmia el 1767. Un dels primers encàrrecs va ser un conjunt de pintures decoratives sota la direcció de l'arquitecte Jean-Gabriel Legendre per a l'Hôtel de l'Intendance de Champagne a Châlons-sur-Marne, del qual l'artista només va completar sis supraports, molt a la manera de François Boucher, i va delegar la resta de la comissió a un company de l'Acadèemia. Hallé, el mestre de Berthélemy, va proporcionar cartrons per a la manufactura de tapissos reals dels Gobelins, on va ser nomenat superintendent el 1770; Berthélemy també va ser cridat per proporcionar cartrons per als teixidors. La seva Mort d'Etienne Marcel (1783, exposada a l'École de Chirurgie) del qual es conserva l'esbós a l'oli, va ser teixit a la sèrie Histoire de France.

## Carrera professional

Berthélemy va ser un pintor estimat a la seva època, elegit per unir-se al seguici que va acompanyar la campanya de Napoleó a Itàlia, on va ser un dels experts assignats a la tasca de seleccionar les obres d'art per al seu trasllat a París en els termes del Tractat de Tolentino, febrer 1797. Quan es van publicar dues monografies sobre Berthélemy en 1979,2 Philip Conisbee, en revisar-les a The Burlington Magazine, va observar secament: «Dues monografies sobre Berthélemy són exagerades per a un pintor que podria haver estat enviat amb un sol article substancial. El sistema acadèmic francès d'educació artística al segle xviii, recolzat per l'estímul del patrocini de l'església i l'estat, era tan eficient i rigorós que fins i tot un talent mitjà podia estar prou condicionat per produir un grapat de quadres històrics decents, que de vegades són obres mestres menors».

## Referències

* ↑ Christiane de Aldecoa, "L'Aurore et le Crépuscule ou la Brune, deux esquisses retrouvées : Jean-Simon Berthélemy (1743-1811) et les décors de plafonds", Les Cahiers d'Histoire de l'Art 4 (2006).