OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Adriano Arabid Cantos

Manuel Adriano Arabid Cantos (Herencia, província de Ciudad Real, 8 de setembre de 1908 - Elx, 14 de gener de 1988) fou un polític socialista espanyol.

## Trajectòria

Estudià el batxillerat a Madrid i el 1923 es va traslladar a Elx, on hi treballà com a tallador alhora que destacava com a dirigent de les JSE locals i col·laborava a El Obrero. Quan esclatà la guerra civil espanyola formà part del consell de direcció de les Milícies Antifeixistes d'Elx i marxà al front com a capità del Batalló Elx.
El 1939 fou condemnat a 30 anys de presó i tancat a les presons d'Alcalá de Henares, Elx i Alacant, on el 22 d'abril de 1940 col·laborà en la reconstitució de la direcció provincial del PSOE. Fou deixat en llibertat l'1 de juliol de 1946 i va fundar un taller de calçat. Va compaginar el seu negoci amb la militància clandestina. Contactà sovint amb la direcció socialista a l'exili, però es va enemistar amb Rodolfo Llopis. Participà en el XII Congrés del PSOE celebrat a Tolosa de Llenguadoc en 1972 i es va alinear amb el sector renovador dirigit per Felipe González.
El 1976 formà part de l'executiva provincial del PSOE a Alacant, i el 1977 del comitè federal, però va dimitir disconforme per la forma d'haver elegit com a candidat al Senat Alberto Pérez Ferré. També va participar activament en els enfrontaments interns de l'Agrupació Socialista d'Elx d'aquells anys. Va ser elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1983 i regidor de la Tercera Edat a l'ajuntament d'Elx en 1987.

## Referències

* ↑ Arabid Cantos, Manuel Adriano a la Fundació Pablo Iglesias
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.37. ISBN 9788495484802.
# Mamertí de Tolosa

Mamertí de Tolosa (Mamertinus, Mamartinus, Martinus) fou un bisbe de Tolosa que exercia durant el concili d'Arle del 314.
Mamertí signa les actes del concili l'1 d'agost del 314, però la signatura és transcrita diferent segons les versions i alguns historiadors s'inclinen per pensar que era bisbe d'Eauze i no de Tolosa. La signatura deia segons les diverses versions:
* "Mamertinus episcopus, Leontius diaconus de ciuitate Elosasium"
* "Ex ciuitate Tolosa Mamertinus episcopus, Leontius diaconus"
* "Ex ciuitate Tolosacium Mamartinus episcopus, Leoncius diaconus"
* "Ex ciuita Telosacium Mamertinus episcopus, Leontius diaconus"
* "Ex ciuitate Dolosatium Mamertinus episcopus, Leontius diaconus".
El consideren bisbe de Tolosa Claude Robert, Guillaume de Catel, Claude Devic & Joseph Vaissete; el consideren bisbde d'Eauze els germans Sainte-Marthe, els autors de la tercera Gallia Christiana, Alexandre Du Mège, Adrien Salvan, Émile Mabille, Louis Duchesne i altres.

## Referències

* Patrice Cabau, Les évêques de Toulouse (IIIe-XIVe siècles) et les lieux de leur sépulture, Mémoires de la Société archéologique du Midi de la France, 59 (1999), p. 123-162. Text a societes-savantes-toulouse.asso.fr Arxivat 2006-11-26 a Wayback Machine.
# Mantidactylus tornieri

Mantidactylus tornieri és una espècie de granota de la família dels mantèl·lids endèmica de Madagascar.
Està en perill d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Fordham et al (2006). Mantidactylus tornieri. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 5 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Léon Ponzio

Léon Ponzio (Niça, febrer de 1887 - París, 11 de novembre de 1947) fou un baríton i compositor francès.
Va debutar el 1910 al Théâtre de la Monnaie de Brussel·les i va continuar treballant en aquest teatre d'òpera fins al 1914. El 1919 va aparèixer en diverses òperes franceses i italianes a l'Òpera de Montecarlo. En les temporades 1920-1922 va ser membre de nou del Théâtre de la Monnaie. El 1922 va aparèixer al Théâtre Lyrique de París a l'opereta Les mousquetaires au couvent de Louis Varney. El 1930 canta a la Opéra de París el paper de Figaro a Il Barbiere di Siviglia, el pare de Germont a La Traviata i a l'heroi epònim de Marouf d'Henri Rabaud. El 1932 va aparèixer com a convidat a l'Opéra-Comique de París. El 1935 va cantar amb èxit com a convidat al Covent Garden com a Figaro a Il Barbiere di Siviglia i Marcello a La Bohème. Posteriorment va ser actiu com a professor de cant a París.
La Temporada 1930-1931 va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Dades» (en francès). Bnf. [Consulta: 20 febrer 2018].
# M23

M23 té els següents significats:
* Moviment 23 de març, grup militar rebel de majoria tutsi a la província del Kivu Bord (República Democràtica del Congo)
* Messier 23, cúmul obert de la constel·lació de Sagitari
# Maria Fernández Vidal

Maria Fernández Vidal (La Roca del Vallès, 18 d'abril de 1985) és una periodista esportiva catalana.
Llicenciada en periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona, inicià la seua carrera periodística a la productora Catalana de Televisió Local mentre compaginava els estudis a la facultat. Després de fer les pràctiques a l'InfoK de la CCMA, va passar un càsting per treballar com a presentadora d'esports al Canal 3/24. Posteriorment va presentar els esports al Telenotícies migdia i el Telenotícies vespre de TV3. També presenta programes esportius a Televisió de Catalunya i ha publicat articles al periòdic La Vanguardia. El 10 de juny de 2019 va assistir com a convidada estrella al programa de ràdio La sotana. El 31 de desembre de 2019 presentà la Nit de Cap d'Any de TV3, juntament amb Toni Cruanyes i Tomàs Molina.

## Referències

* 1 2 «Sant Jordi 2009 IES La Roca». [Consulta: 11 juny 2019].
* ↑ TV3. «Bernat Soler i Maria Fernández Vidal, duet a "Playcracks 2017"». [Consulta: 15 juny 2019].
* ↑ «Todos los autores - Maria Fernández Vidal» (en castellà). LaVanguardia.com. [Consulta: 17 març 2020].
* ↑ «La Sotana 152, amb Maria Fernàndez Vidal» (en anglès). Podtail.com, 10-06-2019. Arxivat de l'original el 17 de març 2020. [Consulta: 17 març 2020].
* ↑ «Toni Cruanyes, Maria Fernández Vidal i Tomàs Molina seran els presentadors de les campanades a TV3». CCMA.cat, 27-11-2019. [Consulta: 17 març 2020].
# Maria Favà i Compta

Maria Favà i Compta (Barcelona, 1949) és una periodista del barri del Poblenou de Barcelona.
Va començar a treballar als 14 anys mentre feia el batxillerat nocturn. Va començar a fer de periodista a la revista Garbo, al diari Tele/Exprés i al Diari de Barcelona. El 1976 va ser una de les redactores fundadores del diari Avui d'on es va jubilar anticipadament el 2010. Hi va escriure principalment sobre l'actualitat social i política de la ciutat Barcelona i els seus barris.
Durant aquests anys també va col·laborar puntualment a Vindicación Feminista, Opción, Lecturas, Interviu, Catalunya Cultura, Catalunya Ràdio, Time Out. Va ser corresponsal de la cadena Ser al Marroc (1990-1993) i va fer un espai de consum al programa Bon dia de TV3 (1996-1999). Ha estat membre i durant uns mesos del 2007 degana accidental de la Junta del Col·legi de Periodistes.
El 2010 va formar part de la trentena de persones que van presentar un recurs d'empara impulsat per l'Assemblea Nacional, al Tribunal Constitucional espanyol per la suspensió dels diputats que havien estat processats del Parlament.
El 2017 va publicar Diari AVUI, 1976-2009, entre el somni i l'agonia, on explica la història del diari; el 2003 dos llibres sobre els establiments emblemàtics i el mobiliari urbà de Barcelona, el 2022 una monografia sobre L'Aliança del Poblenou i La mina de la mort, una investigació sobre l'accident de la mina Clara de L'Espà on el 1944 van morir 34 miners.El 2003 va publicar L'Alliança i l'Ateneu Colón, bressols de ciutadania.

## Referències

* 1 2 3 Maria Favà Compta Periodistes en temps difícils, ADPC, 2011
* ↑ «Favà Compta, Maria. Autors d'Editorial Meteora». [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Tous Carbó, Enric. L'arquitectura i la vida. Universitat Politècnica de Catalunya. Iniciativa Digital Politècnica, 26 abril 2016, p. 82–. ISBN 978-84-9880-590-1.
* ↑ Àngel, Aida. «Presentat el recurs d'empara constitucional impulsat per l'Assemblea per denunciar la vulneració dels drets dels electors», 18-10-2018. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Compta, Maria Favà. «Diari Avui, entre el somni i l'agonia: la lliçó de Maria Favà». [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Maria Favà. Forever Beautiful: Barcelona's Emblematic Shops and Establishments. Institut del Paisatge Urbà, 2008. ISBN 978-84-96696-17-4.
* ↑ Maria Favà i Compta; Xavier Bolao i Cervelló Features of the urban landscape in Barcelona. Pòrtic, 2003. ISBN 978-84-7306-860-4.
* ↑ «Una nova publicació celebra el 150è aniversari del Casino L’Aliança del Poblenou». [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ «Periodisme d'investigació: ‘La mina de la mort’». [Consulta: 12 abril 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista a Lleida TV
# Maria de Nassau

La comtessa Maria de Nassau, (Breda 7 de febrer de 1556 - Buren 10 d'octubre de 1616) va ser la segona filla de Guillem I d'Orange-Nassau i Anna d'Egmond.
Al començament de la guerra dels vuitanta anys que les províncies del nord dels Països Baixos mantenien contra Espanya, el Duc d'Alba va prendre com a ostatge al seu germà Felipe Guillem, primogènit de Guillem I d'Orange-Nassau, i ho va enviar a Espanya a on romandria fins al 1610. Maria va defensar vigorosament els drets del seu germà al títol de Príncep d'Orange i a la baronia de la ciutat de Breda, contra les pretensions del germanastre de tots dos, Maurici de Nassau. Així mateix, va reclamar la custòdia de les possessions de Felip Guillem durant la seva estada a Espanya, el que va provocar una disputa legal amb Maurici.
Els plans del seu pare i del seu germà Maurici incloïen el seu matrimoni amb el fill del duc d'Aerschot, per atreure aquest com aliat a la seva lluita contra els espanyols, però Maria va refusar. El 2 de febrer de 1595 Maria es va casar a Buren amb el comte Felip de Hohenlohe (mort el 1606). La parella no va tenir fills.

## Enllaços externs

* Maria of Nassau
# Mariano Rojas Gil

Mariano Rojas Gil (Cieza, 12 de juny del 1973 - Múrcia, 23 de juny del 1996) va ser un ciclista espanyol, professional del 1994 al 1996.
Va morir degut a les conseqüències d'un accident de trànsit que va patir, quan estava considerat una de les grans promeses del ciclisme espanyol.
El seu germà José Joaquín també s'ha dedicat al ciclisme professionalment

## Referències

* ↑ Serras, Manel «Mariano Rojas, en estado muy grave tras sufrir un accidente». El País, 22-06-1996 [Consulta: 6 maig 2017].
* ↑ Rocamora, José «Muere otra promesa del ciclismo español». El País, 24-06-1996 [Consulta: 6 maig 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Maledicció dels recursos

Amb el nom de maledicció dels recursos o maledicció de les matèries primeres es coneix un fenomen econòmic singular que provoca que països amb recursos naturals abundants obtinguin uns resultats econòmics inferiors als de països amb una dotació de recursos molt menor.
Hi ha tres motius que expliquen aquesta paradoxa:
* La perspectiva de riqueses abundants porta sovint a disputes pel poder. Així, sovint aquesta països pateixen cops d'estat i guerres civils. Aquesta cobdícia porta freqüentment també a la corrupció.
* Els preus dels recursos naturals són inestables i és difícil gestionar aquesta volatilitat. Això provoca que les crisis econòmiques siguin molt més severes i bona part dels beneficis aconseguits en la fase expansiva desapareixen en la posterior recessió.
* Els recursos naturals, tot i ser font de riquesa, sovint no comporten la creació de llocs de treball i això provoca el que s'anomena el mal holandès (o síndrome holandesa).
Per evitar aquests efectes adversos cal, en primer lloc, vetllar perquè en aquests països es desenvolupin processos democràtics i transparents que possibilitin una distribució més equitativa de la riquesa i que es duguin a terme les inversions adequades. Una altra mesura que poden adoptar aquesta països és la creació de "fons d'estabilització" per tal de destinar part dels beneficis obtinguts amb la venda de recursos naturals en els moments de preus elevats a suavitzar les fases recessives. A més, caldria evitar un endeutament excessiu amb institucions financeres estrangeres que ofereixen facilitats de finançament quan l'economia va bé i d'altra banda n'exigeixen el retorn en moments de recessió.
Tanmateix, l'efecte nociu més complicat de combatre és el mal holandès que provoca una apreciació del valor de la divisa del país i dificulta les exportacions dels altres sectors de l'economia. En principi es podria pensar que per evitar aquesta apreciació de la divisa, n'hi prou de mantenir els ingressos obtinguts amb la venda de recursos naturals fora del país. Això, però, és clarament impopular i sovint la població ho veu com una utilització dels recursos nacionals per finançar el creixement d'un altre país.

## Referències

* ↑ Smith, Benjamin; Waldner, David. Rethinking the Resource Curse (en anglès), 2021. DOI 10.1017/9781108776837. ISBN 9781108776837.
* ↑ Collier; Hoeffler «Greed and grievance in civil war». Oxford Economic Papers, 2004, pàg. 563–95.

## Vegeu també

* Trampa de l'alt nivell d'equilibri

## Enllaços externs

* La maledicció dels recursos. Altermon
# Manel Bosch Rodríguez

Manel Bosch Rodríguez (Badalona, 3 de març de 1956), és un exjugador de bàsquet català que mesurava 1.84 cm i que jugava a la posició de base.

## Carrera esportiva

Es va formar al Club Joventut Badalona, equip amb el que va debutar a la màxima categoria del bàsquet espanyol la temporada 1973-74. Va jugar a Badalona fins al 1980, guanyant una lliga (77-78) i una Copa (75-76). La temporada següent va jugar al CN Helios, i les altres quatre al CAI, tots dos clubs de Saragossa. Amb el CAI va tornar a guanyar una Copa del Rei la temporada 83-84. Després va jugar al Caja Bilbao (1985-86), al Club Baloncesto Breogán (1986-88) i al Valencia Basket (1988-89). Va ser 5 vegades internacional amb la Selecció Espanyola, amb qui va aconseguir una medalla de plata.
Un cop retirat inicia trajectòria com a tècnic, exercint d'entrenador del Ca Nostra Ibiza de la Segona Divisió entre els anys 1993 i 2000.

## Referències

* ↑ Manel Bosch Rodríguez jugador a l'ACB
# Manel Bosch i Bifet

Manel Bosch i Bifet (Lleida, 1967) és un exjugador de bàsquet català de les dècades dels 80 i 90 del segle xx. Va néixer a Lleida el 19 de setembre de 1967. Natural i veí de Torrefarrera, Mesura 1,98 metres i jugava a la posició d'aler. Usual del bàsquet català i espanyol, ha jugat entre altres al Lleida, Espanyol, Granollers i Barça, club amb el qual assolí dues lligues ACB.
Va ser internacional amb la selecció espanyola júnior, sub-23 i 41 vegades amb l'absoluta, amb la qual guanyà la medalla de bronze a l'Eurobàsquet de Roma de 1991. El Lleida Basquetbol li va retirar la seva samarreta, amb el número 12, el 29 de desembre del 2003, com homenatge al que ha estat un dels millors jugadors lleidatans de tots els temps.

## Trajectòria esportiva

* UE Lleida: 1984-1985
* RCD Espanyol: 1985-1989
* Granollers EB: 1989-1991
* CAI Zaragoza: 1991-1992
* Unicaja Màlaga: 1992-1995
* FC Barcelona: 1995-1997
* Caja San Fernando de Sevilla: 1997-1999
* Cantàbria Lobos: 1999-2000
* CE Lleida Basquetbol: 2000-2003

## Palmarès

* 1 Medalla de Bronze al Campionat d'Europa de Roma'1991
* 1 Medalla de Bronze al Campionat del Món sub-22 d'Andorra-Terol 1989
* 2 Lligues ACB: (1995-96 i 1996-97)

## Referències

* ↑ «Torrefarrera rendeix homenatge a Manel Bosch.». Federació Catalana de Basquetbol.
# Maria Antònia Font Oliver

Maria Antònia Font Oliver (Mallorca), és una professora i sindicalista d'educació secundària a Palma, que fou Directora General de Salut Pública i Participació del Govern de les Illes Balears (2019-2023).
Maria Antònia Font es va llicenciar en filologia catalana per la UB. Ha exercit de professora del cos de secundària i de professora associada a la UIB. Ha estat responsable de normalització lingüística del sindicat majoritari d’educació a les Illes Balears STEI intersindical, sent-ne membre de l’executiva (2008-2018). Ha estat igualment presidenta de la FOLC (2016-2020), presidenta del Col·lectiu de Dones dels Països Catalans, fundadora d'Enllaçats per la Llengua i membre del Consell Social de la Llengua catalana de les Illes Balears des del 2002 fins a l’actualitat.
El març de 2024, Maria Antònia es va incorporar al govern del Consell de la República.

## Referències

* ↑ «BOIB, butlletí oficial». [Consulta: 5 març 2024].
* 1 2 3 4 Redacció. «El Consell de la República presenta tres noves incorporacions», 01-03-2024. [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ Informatica. «Maria Antònia Font (STEI) nova presidenta de la FOLC», 15-02-2017. [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ «Maria Antònia Font: 'Ja n'hi ha prou de parlar del "trifatxito"!'». [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ Llibertat.cat. «"Tot el que passa al Principat té un reflex a la resta del territori dels Països Catalans..."». [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ dBalears; Press, Europa. «Maria Antònia Font s'incorpora al nou govern del Consell de la República», 02-03-2024. [Consulta: 5 març 2024].
# Tiberi Juli Eupàtor

Tiberi Juli Eupàtor (en llatí: Tiberius Julius Eupator; en grec antic: Τιβέριος Ἰούλιος Ευπάτωρ) va ser un rei del Bòsfor Cimmeri durant el regnat d'Antoní Pius, Marc Aureli i Luci Aureli Ver. Era amb tota probabilitat fill de Cotis II del Bòsfor i germà de Remetalces del Bòsfor, que el va precedir en el regne, encara que hi ha fonts que el fan fill de Remetalces.
Llucià de Samòsata l'anomena Juli Eupàtor, i diu que els seus ambaixadors van portar el tribut a l'emperador romà. Podria ser també el rei que es menciona en un paràgraf de Juli Capitolí, on explica que Antoní Pius va haver d'intervenir a favor de Remetalces en una disputa entre aquest i Juli Eupàtor. S'ha trobat alguna moneda d'aquest rei amb la imatge del seu rostre a un costat i la de Marc Aureli i Luci Ver a l'altra.
Va succeir a Remetalces l'any 154. Devia morir el 173 i el va succeir el seu germà Sauròmates.

## Referè4ncies

* ↑ Settipani, Christian. Continuité des élites à Byzance durant les siècles obscurs: les princes caucasiens et l'Empire du VIe au IXe siècle. París: De Boccard, 2007, p. 407. ISBN 9782701802268.
* ↑ Llucià de Samòsata. Alexandre, el fals profeta, 57
* ↑ Juli Capitolí. Història Augusta, IX, 8
* ↑ Koehne, Bernard de. Description du musée de feu le prince Basile Kotschoubey d'après son catalogue manuscrit et recherches sur l'histoire et la numismatique des colonies grecques en Russie ainsi que des royaumes du Pont et du Bosphore Cimmérien. Sant Petersburg: Impr. des papiers de la Couronne, 1857, p. 267-272.
# Picão

Picão és una localitat de São Tomé i Príncipe. Es troba al districte de Pagué, al nord de l'illa i Regió Autònoma de Príncipe. La seva població és de 78 (2008 est.). Es troba al nord-est de la capital de l'illa Santo António i l'aeroport de l'illa i està lligat a la carretera que uneix la capital de l'illa amb Belo Monte al nord-est. Al nord-est es troba Belo Monte, a l'est Praia Grande, al sud Praia Inhame i a l'oest la localitat d'Aeroporto de Príncipe.

## Evolució de la població

Població de Picão (2001-2008) :
| 2001 | 2008 |
| 68 | 78 |

## Equips de futbol

* UDAPB

## Referències

* ↑ INE Arxivat 2017-02-09 a Wayback Machine., Evolução da população São-Tomense por localidades, 2001/2007-08
# Línia 491 d'autobusos interurbans de Catalunya

La línia 491 és una línia d'autobús interurbà que pertany a la xarxa d'autobusos interurbans de Catalunya. Recorre les tres poblacions lluçanenques de Prats de Lluçanès, Oristà i Sant Feliu Sasserra (Bages). Es va posar en marxa el març de 2006 i realitza un únic servei el primer dilluns de març de cada any, sense pràcticament afluència d'usuaris.

## Concessió i servei

La particularitat de la línia d'operar un sol cop a l'any forma part d'una concessió conjunta a la zona del Lluçanès que s'havia atorgat amb anterioritat. Es tracta d'una línia deficitària sense cap subvenció que no s'utilitza i que entra en servei un dia a l'any per a poder mantenir la llicència de concessió. El fet de disposar de concessions prèvies en la mateixa zona repercuteix en preferències a l'hora d'adquirir-ne de noves. El Departament de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat de Catalunya, per la seva banda, confirma aquestes pràctiques i les emmarca dins la llei.

## Trajecte

Realitza el seu trajecte des de Prats de Lluçanès fins a l'entitat de població de La Torre d'Oristà, al municipi d'Oristà. El seu recorregut dura aproximadament 25-30 minuts i es combina amb les línies 490 i 492 (que també operen el mateix dia i un sol cop a l'any), de les quals es distingeix al fer parada a la població de Sant Feliu Sasserra. Les tres utilitzen el mateix vehicle de forma consecutiva.
* Parades Línia 491
* Prats de Lluçanès (Av. Pau Casals - Cal Xiquet)
* Sant Feliu Sasserra (Ctra. de Manresa - Rotonda Sant Feliu Sasserra)
* Oristà (B-433 - Oristà)
* Oristà (BV-4404 - La Torre d'Oristà)

## Horaris

| 491 | Servei únic | Servei únic |
| 491 | A: La Torre de l'Oristà | A: Prats de Lluçanès |
| Primer dilluns de març | 09:25 | 11:00 |

## Referències

* 1 2 Bernal, Mauricio. «L'autobús que passa una vegada a l'any» (Web). El Periódico, 13-03-2016. [Consulta: 21 març 2016].
* ↑ «Bus fährt nur einmal im Jahr durchs Dorf - und niemals steigt jemand ein» (Web) (en alemany). Stern, 14-03-2016. [Consulta: 21 març 2016].
* 1 2 Pratdesaba, Pere; Gutiérrez, José M. «Prats-Torre d'Oristà, la línia d'autobús que només funciona un sol dia a l'any» (PDF). Nació Digital, 10-03-2016. [Consulta: 21 març 2016].
* ↑ «Prats de Lluçanès - La Torre d'Oristà (línies 490, 491 i 492)». Sagalés. Arxivat de l'original el 2016-04-01. [Consulta: 21 març 2016].

## Enllaços externs

* Informació de les línies 490, 491 i 492 de Sagalés Arxivat 2016-04-01 a Wayback Machine.
# Casa a la plaça Barcelona, 3 (Sant Cugat del Vallès)

La Casa a la plaça Barcelona, 3 és una obra de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aquesta casa de cos segueix el mateix esquema de la resta de cases de la plaça Barcelona. Consta de planta i pis. La façana és asimètrica a la planta baixa hi ha una finestra i la porta. A sobre d'aquesta hi ha el balcó amb barana de ferro. Presenta una banda pintada que separa els dos nivells.

## Referències

* ↑ «Casa a la plaça Barcelona, 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 maig 2021].