OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Domingo Pons

Antoni Lluís Domingo Pons (Alcúdia, Mallorca - març 1961) és un arquitecte mallorquí i un investigador històric.
Estudià arquitectura a la Universitat de Barcelona on va conèixer a la seva esposa, l'arquitecta, Glòria Druguet Tantinyà. És pare de dos fills.
Com a documentalista i investigador, ha ajudat a crear el programa VIA FORA d'Alcúdia.
Des de sempre, participa en els cursos anuals d'arqueologia de l'ajuntament d'Alcúdia i en el cicle d'Estudis Locals d'Alcúdia.
Fou un dels precursors de la trobada del pont del segle xviii a prop de la Porta Roja, de la murada medieval.
Fou el pregoner de les Festes de Sant Jaume d'Alcúdia el 1998.

## Conferències

* L'Arqueologia de l'Arquitectura. El cas d'Alcúdia a la Universitat de les Illes de Balears. Pel III Seminari d'Estudis Històrics. (Setembre de 2007)
* "Els Domingo "Manescal": bandejats de Pollença. - 20 de nov. 2009
la conferència es realitzà a Pollença durant el cicle de XVI Curs d'Història de Pollença.

## Obres

* La Conquesta i repoblació de Mallorca i el Moianès Domingo & Druguet.(1997)per la Revista d'Estudis del Moianès, Modilianum.
* Ca'n Castell Quaderns d'Història Local Nº 5. Domingo & Druguet (1998)Gall Editor
* Violència contra les dones a la Pollença dels segles xvi i xvii. Glòria Druget. Presentat en el XV Curs d'Història de Pollença, per l'ajuntament de Pollença. (2008)
* Col·laborà amb el llibre de la seva esposa Glòria Druguet sobre l'edifici de l'ajuntament d'Alcúdia 1929-2009. (juliol 2009)

## Referències

* http://www.alcudia.net/documents/programaviafora08.pdf Arxivat 2009-01-06 a Wayback Machine. PDF
* http://www.arqueologicaluliana.com/documents/Circular%20septembre07.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D PDF
* http://www.culturapollensa.com/es/la-dona-al-xv-curs-dhistoria-de-pollenca Arxivat 2008-09-24 a Wayback Machine.
# Javier Fragoso

Javier Fragoso (19 d'abril de 1942 - 28 de desembre de 2014) fou un futbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1966.

## Referències

* ↑ Falleció ex americanista 'Chalo' Fragoso - Mediotiempo (castellà)
* ↑ «Javier Fragoso Biography and Statistics». Sports Reference. Arxivat de l'original el 2012-10-23. [Consulta: 27 octubre 2009].
* ↑ Javier Fragoso a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
# Enric de França

Enric de França és el nom dels següents personatges:
* Enric de França (1083 - ?), fill de Felip I de França
* Enric de França i de Savoia (1121 - 1175), fill de Lluís VI de França. Bisbe de Beauvais i arquebisbe de Reims
* Enric de França o Enric II d'Angulema (1551 - 1586), fill natural d'Enric II de França. Cavaller d'Angulema.
* Enric de França, Enric d'Artois o Enric de Borbó (1820 - 1883), fill natural de Carles Ferran de França. Comte de Chambord i pretendent al tron francès com a "Enric V de França".
# Guerra de Tacky

La Guerra de Tacky (Tacky's War o Tacky's Rebellion) fou un aixecament d'esclaus afroamericans que va passar a Jamaica durant els mesos de maig a juliol de 1760. Aquesta fou la rebel·lió d'esclaus més important del Carib entre la Insurrecció dels esclaus de St. John de 1733 i la Revolució haitiana de 1790.

## Història de la Revolta

Tacky, un coromantí (d'origen fanti, a l'actual Ghana) va liderar als esclaus a la Guerra de Tacky. Ell havia estat un cap a la seva terra d'origen abans de ser esclavitzat. La revolta va començar a la Parròquia de St. Mary quan ell i un grup d'esclaus que l'ajudaven, la majoria coromantisn, van fugir cap a l'interior de l'illa. Després ells van atacar diverses plantacions i van matar diversos propietaris blancs. El seu pla era acabar amb el domini de l'Imperi Britànic de Jamaica i establir-hi un regne africà. Però un esclau d'una plantació controlada pels rebels va escapar i va informar les autoritats del seu pla. Després de la mobilització de l'exèrcit colonial britànic i d'aliats cimarrons jamaicans armats, molts dels rebels van retornar a les seves plantacions.
Alguns esclaus revoltats liderats per Tacky van continuar lluitant, però quan aquest va ser mort per un tirador cimarrón, els últims revoltats es van suïcidar abans de ser capturats. Com moltes altres revoltes d'esclaus, la Rebel·lió de Tacky fou ràpidament sufocada per les autoritats colonials. De totes maneres, aquesta va provocar el desordre a tota l'illa i les autoritats britàniques van trigar diverses setmanes a restablir l'ordre.

## Bibliografia

* Encyclopedia of Slave Resistance and Rebellion.. Westport, CT: Greenwood, 2006.
* Burnard, Trevor. Mastery, Tyranny and Desire: Thomas Thistlewood and His Slaves in the Anglo-Jamaican World. Chapel Hill, NC: University of North Carolina Press, 2004, p. 170–2. ISBN 0-8078-5525-1.
* Brown, Vincent. Slave Revolt in Jamaica, 1760-1761: A Cartographic Narrative. Axis Maps, 2013.
# Cantó de Soulaines-Dhuys

El cantó de Soulaines-Dhuys és un antic cantó francès del departament de l'Aube, situat al districte de Bar-sur-Aube. Té 21 municipis i el cap és Soulaines-Dhuys. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* La Chaise
* Chaumesnil
* Colombé-la-Fosse
* Crespy-le-Neuf
* Éclance
* Épothémont
* Fresnay
* Fuligny
* Juzanvigny
* Lévigny
* Maisons-lès-Soulaines
* Morvilliers
* Petit-Mesnil
* La Rothière
* Saulcy
* Soulaines-Dhuys
* Thil
* Thors
* Vernonvilliers
* La Ville-aux-Bois
* Ville-sur-Terre

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1958 | André Maitrot | RPF, després divers droite |
| 1958-1973 | Fernand Boussel | RI |
| 1973-1985 | Thierry | Centrista, després UDF |
| 1985-2011 | Michel Roche | Divers droite |
| 2011-2015 | Philippe Dallemagne | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 2.728 | 2.961 | 2.566 | 2.473 | 2.449 | 2.605 | 2.675 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Kirkjugólf

Kirkjugólf (Terra d'església en islandès) és un monument natural que consisteix en un camí natural de columnes basàltiques soterrades i erosionades per les glaceres de tal forma que només es poden veure els caps i, com indica el seu nom, tenen l'aparença del terra enrajolat d'una església. El conjunt es troba uns 400 metres al nord-est de Kirkjubæjarklaustur, a la regió de Suðurland.
Té una extensió d'aproximadament 80 m² de columnes de basalt, que les glaceres i les onades han erosionat i donat forma. Mai no hi ha hagut cap església però el terra fa pensar que és feta per l'home. Les columnes de basalt es formen quan el flux de lava es refreda i les forces de contracció fan que s'acumuli. Les esquerdes es formen horitzontalment i la xarxa de fractures s'estén, formant columnes de sis costats. Kirkjugólf és un monument natural protegit. Tot i que, en general, les columnes són hexagonals, hi ha variacions. Tradicionalment, les columnes de basalt han estat font d'inspiració pel islandesos, i molts d'ells han usat la seva forma en obres d'art.
El nom de Kirkjugólf fa pensar que hi va haver, en algun moment, una església, i molts ho associen als contes dels ermitans irlandesos i la seva estada a la zona abans de l'establiment d'Islàndia. Tot i això, no hi ha constància que hi hagi hagut mai cap església o cap altra estructura. La textura i l'aparença de la roca s'ha anat fent suau i regular al llarg dels anys sense intervenció humana. Kirkjugólf és l'arquetipus de base sobre la qual es troben els guardians de l'illa (anomenats landvættir en islandès) a l'escut d'Islàndia.

## Galeria

* Vista lateral
* Detall
* Kirkjugólf vist des de lluny

## Referències

* ↑ «Kirkjugólf» (en anglès). VisitKlaustur. Arxivat de l'original el 21 d’agost 2017. [Consulta: 21 agost 2017].
# Coll del Pal (l'Albera)

El Coll del Pal és una collada situada a 969,9 m alt a la carena de la Serra de l'Albera que separa els termes comunals de l'Albera, a la comarca del Vallespir, a la Catalunya del Nord i de la Jonquera, que pertany a l'Alt Empordà. És a prop de l'extrem sud-est del terme de l'Albera i al nord-est del de la Jonquera. Queda al sud-oest del Roc dels Tres Termes i al nord-est, a prop, del Puig de les Colladetes.
És escenari habitual de les excursions per la Serra de l'Albera.

## Referències

* ↑ El Coll del Pal en els ortofotomapes de l'IGN
# Enric de França i de Savoia

Enric de França i de Savoia (1121 - 1175), príncep de França, bisbe de Beauvais (1149-1162) i arquebisbe de Reims (1162-1175).

## Orígens familiars

Fill tercer del segon matrimoni entre el rei Lluís VI de França i la seva esposa Adelaida de Savoia, nasqué a la cort francesa el 1121. Per línia paterna era net de Felip I de França i Anna de Kíev, i per línia materna d'Humbert II de Savoia i Gisela de Borgonya. Fou germà petit del príncep Felip de França i del futur rei Lluís VII de França.

## Vida religiosa

Fou destinat de ben jovenet a la vida religiosa. Als tretze anys entrà al seminari i el 1146 es retirà a Claravall per convertir-se en monjo.
El 1149 a la mort d'Eudes, bisbe de Beauvais, Enric de França fou designat bisbe d'aquesta ciutat. Per influència de Bernat de Claravall i del bisbe Pere de Cluny acceptà al càrrec.
En el seu nou càrrec intentà posar pau entre els burgesos i el clergat, però aquest fet comportà que el seu germà gran Lluís VII de França prengués partit pels primers, mentre el seu altre germà Robert I de Dreux ho feu per Enric. El 1151 hagué de mitjançar el Papa Eugeni II per posar solució al conflicte.
El 1162 fou deposat com a Bisbe de Beauvais però per contra fou nomenat Arquebisbe de Reims i organitzà un concili el 1164. En aquest nou càrrec contribuí al desenvolupament econòmic i urbà de la ciutat.
# Bàlitx d'Avall

Bàlitx d'Avall és una possessió mallorquina del terme municipal de Fornalutx. Es troba prop del curs del Torrent de na Móra, a l'anomenada Vall de Bàlitx.
És un pas obligat en l'excursió que travessa La Costera.
Els primers documents que s'han trobat de les cases de Bàlitx d'Avall daten del segle xiii. Al segle xvi,Tomàs Ripoll va adquirir la possessió amb la construcció i a més amb una torre de defensa i una tafona d'oli. La construcció de la torre de vigilància data del mateix segle; aquesta rep el nom de Na Seca. Al segle xvii el Senyor Pere Lluc Ripoll i Bauçà divideix la finca en dues parts: la primera, que s'anomenaria Can Gordo, pel fill Pere Antoni Ripoll i Mallol de Bàlitx -que finirà el 1945 amb el prevere Don Pere Lluc Ripoll i Moragues- i la segona que es dirà Can Levet pel segon fill, Bartomeu Ripoll i Mallol de Bàlitxi -que finiria, el 1900, amb Dona Margalida Ripoll i Bisquerra de Gabellí.
Don Perico de Can Gordo i Dona Margalida de Bàlitx havien fet a l'Església Catòlica hereva de la seva respectiva heretat. La construcció de la capella data del segle xviii.
Al segle xx, la família Oliver, alies Roc adquireix Can Levet i Can Gordo i a finals del mateix segle, les famílies Oliver - Pastor adquireixen aquesta darrera. Les principals fonts d'ingressos, des del segle xiii i fins a mitjans del segle xx, eren: primer i molt important, l'oli, després el carbó. Finalment altres productes com la calç, el xot, els cabrits i les garroves. Aquests malnoms de Levet i Can Gordo en el primer cas es deu al fet que el propietari que adquirí la finca de Dona Margalida Ripoll es deia de Can Levet (Don Joan Puig Rul·lan de Can Levet). En el segon era perquè els Ripoll propietaris de l'altra Balitx d'Avall tenien una finca al Port de Sóller (Sa Figuera) nomenada Can Gordo.
Serà a finals del segle xx quan Can Gordo s'adapta per convertir-se en un agroturisme nomenada Can Gordo.

## Referències

* ↑ Reynés Trias, Antoni «Els camins de ferradura de la vall de Sóller». II Jornades d'Estudis Locals a Sóller: en homenatge a Joan Estades Ensenyat, 2008. Ajuntament de Sóller, 2008, pàg. 21–44.
* ↑ Vibot, Tomàs. Evolució històrica de Bàlitx d'Avall:Des de l’època medieval fins a la independència de Fornalutx (1837). Jornades d'Estudis Locals a Sóller (2. 2007. Sóller)., 2008, p. 247-253.

## Enllaços externs

* Web de l'agroturisme Arxivat 2007-02-09 a Wayback Machine.
# Can Mollera

Can Mollera és una masia de Sils (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de dues plantes més golfes i coberta amb vessants laterals i cornisa catalana. El portal és rectangular amb llinda monolítica, al damunt hi ha un petit escut de pedra. PEl que fa a les obertures, dues de les tres finestres de la primera planta són d'arc conopial amb tres arquacions i la central d'arc conopial incís a la llinda rectangular, a diferència de la petita finestra de les golfes que l'arc fa la forma. Les dues finestres de la planta baixa que flanquegen la porta, són amb brancals, ampit i llinda de pedra rectangulars i estan protegides per una reixa de ferro forjat. També a la façana, i adossats hi ha un banc i jardineres de pedra. El parament del mur de la façana principal té un revestiment de pedra irregular rejuntada que imita la maçoneria, mentre que els murs laterals són arrebossats i pintats de blanc. És un edifici molt refet i possiblement les finestres no siguin les originals.
La casa ha estat dividida en dos habitatges, un d'ells té accés pel mur lateral esquerra. És en aquesta façana que hi trobem un plafó de ceràmica vidrada amb la imatge de sant Jordi.

## Història

L'any 1968 el propietari va reconstruir l'edifici en el lloc d'un antic mas en ruïnes i va canviar el nom de Can Mollera pel de Manso Sant Jordi.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mollera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Habsburg-Laufenburg

Els Habsburg-Laufenburg foren una branca dels Habsburg que van governar a l'Aargau.
El 1223 els Habsburg van heretar els dominis dels comtes d'Homberg al Fricktal; aquestes terren van passar a la meitat del segle XIII a la branca junior dels Habsburg, els Habsburg-Laufenburg quan Albert IV i Rodolf III (fills de Rodolf II) es van repartir els dominis.
Rudolf III (I) (+9 d'octubre de 1249) es va casar amb Gertrudis filla de Lutold VI de Regensberg; van tenir dos fills, un dels quals, Werner, va morir jove (+1353) i l'altra, Godofreu I, va recollir la successió (1249, + 29 de setembre de 1271). Es va casar amb Elisabet de Freiburg i Urach i després amb Adelina d'Urach i Freiburg i fou el pare de:
* Rodolf IV (1270, + Montpeller 22 de gener de 1315), casat amb Elisabet de Rapperswil (+1309) i amb Maria d'Ottingen (+ 1369)
* Rudolf de Dietikon, fill declarat il·legítim, canonge (+ 1309)
* Rudolf, Bisbe de Constança (1274-1293) (+ 1293)
* Otó, (+ després de 1254)
* Eberard I (+1284), casat amb Anna de Kyburg, filla de Hartmann V de Kyburg, tronc dels Kyburg-Berthoud
Rodolf IV fou pare (a més d'un fill Il·legítim, Pere de Dietikon, canonge a Beromünster, + 1349) de Joan I (+ 1337) casat amb Agnes de Werd (+1352) pares de:
* Joan II, comte d'Habsburg-Laufenburg, landgravi de Sisgau i a Neurapperswil (+ 17 de desembre de 1380) casat amb Verena de Neuchatel-Blamont (+1372)
* Rudolf V, comte d'Habsburg-Laufenburg (+1383), casat amb Elisabet de Mentone o amb Isabel Gonzaga
* Godofreu II, senyor de l'Alt-Rapperswil, comte a Klettgau (+ 1375); casat amb Agnes de Teck
* Adelaida (+ vers 1370), casada amb Enric comte de Montfort a Tettnang (+1407/08)
* Anna, monja
* Elisabeth, casada amb Joan II Truchsess de Waldburg (+1424)
* Caterina
El primer, Joan II, fou el pare de Joan III d'Habsburg-Laufenburg, senyor de Rotenberg (+ 1392), i de Verena, casada amb Felip Gonzaga (+1356) i amb Burcard IX de Hohenberg senyor de Nagold.
Rodolf V fou el pare de Joan IV d'Habsburg-Laufenburg, Landgravi a Thurgau, Aargau i Schwarzwald (+18 de maig de 1408) casat amb Agnes comtessa d'[Hohen-]Landenberg-Greifensee; a Ursula, hereva de territoris a Klettgau (+1460), casada a Rudolf de Sulz (+1439); a Agnes, casada amb Donat de Toggenburg (però va tenir un fill il·legítim del seu cunyat Rudolf comte de Sulz; una altra filla de nom desconegut; i un fill il·legítim.
A la mort de Joan IV el 1408 els Habsburg d'Àustria van annexionar el feu com a vacant.

## Referències

* Història
* Genealogia Arxivat 2017-08-27 a Wayback Machine.
# Kamimuria curriei

Kamimuria curriei és una espècie d'insecte pertanyent a la família dels pèrlids que es troba a Àsia: Indoxina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ignac Sivec i Bill P. Stark: New species of Kamimuria (Klapálek) (Plecoptera: Perlidae) from Thailand and Vietnam, with notes on Chinese species. Illiesia 2008 4(12):110-138.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Stoneflies (Insecta: Plecoptera) in Malaysian tropical rivers: Diversity and seasonality (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Coll del Pal (Mentet)

El Coll del Pal és una collada dels contraforts nord-orientals del Massís del Canigó, a 2.293,9 metres d'altitud, al límit dels termes comunals de Mentet i Nyer, tots dos a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Està situat a l'oest del terme de Mentet i al sud-est del de Nyer. És al nord del Pic de Serra Gallinera.
El Coll del Pal és un lloc habitual de pas de les excursions de la zona occidental del Massís del Canigó.

## Referències

* ↑ Salvadó, I.F.; Merino, J.R.; Puigpinós, J.J.. 12 camins mil·lenaris. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, S.A., 2010, p. 29 (Guies del Centre Excursionista de Catalunya). ISBN 978-84-9883-299-0.
* ↑ El Coll del Pal en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Badia, J.N.. Ulldeter. Excursions i travessies des del refugi. Abadia de Montserrat, 1999, p. 21 (Guies del Centre Excursionista de Catalunya). ISBN 978-84-8415-076-3.
* ↑ Dubin, M. The Rough Guide to the Pyrenees. Rough Guides, 2004, p. 106 (Rough Guide Travel Guides Series). ISBN 978-1-84353-196-8.
# John Edgar Hoover

John Edgar Hoover (Washington DC, 1 de gener de 1895 – Washington DC, 2 de maig de 1972) fou un advocat estatunidenc, fundador del Federal Bureau of Investigation (FBI) en la seva forma actual i en fou el director des del 10 de maig del 1924, fins a la seva mort el 1972. Hoover fou nomenat director del FBI pel president Calvin Coolidge per reformar i netejar l'oficina, que es considerava un paradís per a la corrupció. Durant el seu mandat, Hoover assolí un poder extraordinari i una inusual autoritat, mentre també es guanyà l'enemistat de diversos adversaris. Fou a causa de Hoover que, a partir del seu mandat, els directors del FBI han tingut limitats els mandats a deu anys.
En els seus últims anys al front de l'FBI i després de la seva mort es va convertir en una figura polèmica en començar a sortir a la llum evidència d'algunes de les seves activitats secretes. Els seus crítics el van acusar d'haver-se extralimitat en les seves funcions. Va utilitzar l'FBI per perseguir i acosar dissidents i activistes polítics durant el maccarthisme, les protestes contra la guerra del Vietnam o el moviment afroamericà pels drets civils, a més d'acumular arxius secrets sobre la vida de nombrosos líders polítics i obtenir proves mitjançant procediments il·legals. En conseqüència, Hoover va acumular un gran poder, prou com per intimidar i amenaçar els vuit presidents amb els quals va conviure durant la seva vida com a director. Diversos presidents van intentar destituir-lo, sense èxit. No obstant això, el seu biògraf Kenneth Ackerman, manté que els arxius secrets de Hoover dels diferents presidents són un mite.
El propi president dels Estats Units, Harry Truman, va acusar Hoover de transformar l'FBI en una policia secreta privada. Truman va declara que «no volem una policia secreta Gestapo. L'FBI està avançant en aquesta direcció. Està intervenint en escàndols sexuals i usant el xantatge (...) J. Edgar Hoover donaria el seu ull dret per aferrar-se al càrrec, i tots els representants i senadors tenen por d'ell». Després de la seva mort, es va limitar el temps màxim que una persona pot exercir el càrrec de director de l'FBI.

## Referències

* ↑ «J. Edgar Hoover» (en anglès). Microsoft Encarta. Arxivat de l'original el 2009-11-01. [Consulta: 26 novembre 2014].
* ↑ Ackerman, Kenneth D. «Five myths about J. Edgar Hoover». The Washington Post, 09-11-2011 [Consulta: 26 novembre 2014].
* ↑ Summers, Anthony «The secret life of J Edgar Hoover». The Guardian, 01-01-2012 [Consulta: 26 novembre 2014].

## Vegeu també

* Hoover (pel·lícula)
# Enric de Gant

Enric de Gant (Gant, aprox. 1217 - París? Tournai? 1293) va ser un filòsof de l'escolàstica medieval, conegut com a Doctor Solemnis. Entre 1276 i 1292 fou professor a París. Dins la seva carrera religiosa, va participar activament en la polèmica sobre la confessió obligada o no. Seguidor del platonisme, creia en la il·luminació com a principal via de coneixement diví i en l'existència d'universals. També afirmava que el cos formava part de l'ànima, com una extensió seva, lluny del dualisme antropològic habitual a l'època. En 1277 col·laborà amb Étienne Tempier condemnant l'averroisme (1277).

## Referències

* ↑ «Enric de Gant». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Butirki (Astracan)

* Per a altres significats, vegeu «Butirki».
Butirki (en rus: Бутырки) és un poble (un khútor) de l'óblast d'Astracan, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 48 habitants.

## Referències

* ↑ «Карты Генштаба L-38 (Б) 1:100000. Астраханская область и Калмыкия». Arxivat de l'original el 2016-10-03. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Akhtubinka». GeoNames. Arxivat de l'original el 2019-02-24. [Consulta: 23 febrer 2019].
* ↑ «Регионы России → Астраханская обл. → Харабалинский р-н → Ахтубинка с.». Arxivat de l'original el 2015-03-24. [Consulta: 10 setembre 2020].
# Capoeta aculeata

Capoeta aculeata és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a l'Iran.

## Referències

* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.