OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Prats de Sant Sebastià

Els Prats de Sant Sebastià són una extensa zona humida de la conca del Tordera formada per una àrea de prats inundables que ocupen una superfície de gairebé 15 hectàrees. Es localitzen entre la urbanització «Llac del Cigne» i la via del ferrocarril de RENFE Barcelona-Portbou, al terme de Caldes de Malavella. Aquesta zona humida està inclosa dins l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES5120017 "Estanys de Sils-Riera de Santa Coloma".
Es tracta d'un espai molt modificat per l'home, degut als usos agraris predominants. Hi ha diverses rases de drenatge que eviten l'estanyament de l'aigua. Aquesta drena cap a la riera de Santa Maria, afluent del riu Tordera. La presència d'aigua entollada és, per tant, temporal, ja que la zona s'inunda únicament en èpoques de pluja. Actualment a la zona hi ha conreus de cereals i plantacions de plàtans i pollancres. En els herbeis, s'hi deixa pasturar el bestiar o bé s'hi fan prats de dall.

## Flora

Malgrat totes aquestes transformacions, a la zona es conserven encara claps d'herbassars submergits, comunitats de bogar, taques disperses de jonqueres, etc. Són també destacables els prats de dall de terra baixa (Arrhenatheretum elatioris), amb Orchis laxiflora subsp laxiflora, i els herbassars de balcalló (Lythro salicariae-Caricetum ripariae).
Resseguint la riera i la línia de ferrocarril hi ha un bosc de ribera, format per omeda (Lithospermo purpurocaeruleiUlmetum minoris) i freixeneda inundable de terra baixa. Hi són abundants espècies com el salze (Salix alba), l'om (Ulmus minor), el freixe de fulla petita (Fraxinus angustifolia), el gatell (Salix cinerea), el pollancre (Populus nigra), l'auró blanc (Acer campestre), etc. També hi ha salenca, un prat salabrós amb presència d'espècies halòfites, dominat per la gramínia de sòls salins Puccinellia festuciformis i amb presència de Spergularia maritima i Chenopodium glaucum. Altres espècies destacables són Lathyrus nissolia i Juncus compressus ssp compressus.

## Fauna

Pel que fa a la fauna, s'hi ha citat Scolia flavifrons, l'himenòpter més gran d'Europa. Pel que fa a l'avifauna, la zona és freqüentada per diverses espècies d'ardèides, anàtides, limícoles, ràl·lids, etc. Hi és especialment interessant, des del punt de vista conservacionista, la presència de tortuga d'estany (Emys orbicularis).
El drenatge continuat de la zona, els usos agrícoles, l'eutrofització de les aigües i, fins i tot, la contaminació amb aigües residuals urbanes degut al trencament de canonades, limiten el potencial biològic d'aquest espai. Caldria actuar per a revertir aquesta situació i recuperar els prats inundables en la seva totalitat. Cal aturar especialment l'expansió dels conreus, que ha provocat la pèrdua recent de prats de dall.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Prats de Sant Sebastià». Zones humides de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 16 de febrer 2015. [Consulta: 16 febrer 2015].
# Christiania (desambiguació)

Christiania (desambiguació) és el nom dels següents llocs:
* Christiania, ciutat autogestionària lliure, a Copenhaguen
* Christiania és el nom que rebé la ciutat d'Oslo, entre 1624 i 1924, també escrit Kristiania
# Delhuyarita-(Ce)

La delhuyarita-(Ce) és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al subgrup de la chevkinita, dins del grup homònim. Rep el nom de Juan (15 de juny de 1754 - 20 de setembre de 1796) i Fausto (11 d'octubre de 1755 - 6 de febrer de 1833) de Elhúyar (Delhuyar), els químics i metal·lúrgics que el 1783 van aïllar el tungstè per primera vegada.

## Característiques

La delhuyarita-(Ce) és un sorosilicat de fórmula química Ce₄Mg(Fe$^{3+}$,W)₃□(Si₂O₇)₂O₆(OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016, sent publicada per primera vegada el 2017. Només es coneix una única mostra d'aquest mineral. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu suec d'història natural d'Estocolm (Suècia), amb el número de catàleg: nrm 19060375.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de Nya Bastnäs, a Riddarhyttan (Västmanland, Suècia), tractant-se de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Delhuyarite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 maig 2020].
# Satoshi Miyauchi

Satoshi Miyauchi (Tòquio, Japó, 26 de novembre de 1959) és un futbolista japonès retirat que va disputar 20 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Rectoria de Betlan

La Rectoria de Betlan és una casa deBetlan al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de secció rectangular precedida d'un pati clos per un mur i un portal. Els paraments presenten obra de paredat lligada amb morter. La façana paral·lela a la "capièra" presenta obertures de fusta, disposades de tres en tres, en les dues plantes, sota un humarau que aixopluga una coberta de dos vessants i tresaigües en els "penalèrs" amb la "humanèja" en la banda de llevant. La porta de la rectoria de Betlan ha estat posada com a exemple de decoració, amb les fulles subdividides per motllures que determinen plafons rectangulars, verticals i apaïsats, alternativament, i la presència de motius gravats (copes, flors, etc.)

## Història

Arnau Cuca fóra el primer prevere documentat de Betlan, atès que figura entre els prohoms de la població que juraren fidelitat al rei Jaume II l'any 1313.

## Referències

* 1 2 «Rectoria de Betlan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Beselare

Beselare és un antic municipi de Bèlgica al Westhoek a la província Flandes Occidental. L'1 de gener de 1977 el poble va fusionar amb Zonnebeke. El 2014 tenia 2684 habitants. Es troba a una cresta arrenosa d'una altitud de 53 metres que baixa abruptament cap als rius Reutelbeek i Scheriabeek en la conca del Leie. És un poble rural i residencial.
El primer esment escrit Beuesclare data del 1086. El sufix «-lare» indica una clariana tancada en terres baixes, húmides, «Bese-» deriva de Bibas, el genitiu de Bibo, un nom propi d'origen germànic. Durant l'ocupació francesa sota el regne de Lluís XIV va ser elevat al rang de marquesat, atorgat a la nissaga dels van der Woestine, que ja des de temps immemorables governaven el poble.
El 1914, durant la invasió alemanya de Bèlgica a principis de la Primera Guerra Mundial el poble va quedar totalment arrasat. Després de la guerra, el poble va reconstruir segons els plans de l'arquitecte brugenc H. Hoste Des del 1959 si organitza la processó de les bruixes, als anys imparells. Una estàtua d'una bruixa de bronze decora la plaça major.
* Plaça Major i església neogòtica de Martí de Tours
* Antic anjuntament

## Persones

* Warden Ooms (1861-1934) pseudònim d'Edward Vermeulen, escriptor
* Oswald Maes (1934), actor

## Referències

* ↑ Gysseling, Maurits. «Beselare». A: Toponymisch woordenboek van België, Nederland, Luxeumburg, Noord-Frankrijk en West-Duitsland (vóór 1226) (en neerlandès). volum 1 a-M. Belgisch Interuniversitaire Centrum voor Neerlandistiek, 1960, p. 133.
* ↑ Sanders, Antoon. «Castellania Iprensis». A: Flandria Illustrata (en llati). Colònia: Cornelius van Egmondt, 1641, p. 390-391.
* 1 2 «Beselare» (en neerlandès). Inventaris van het Bouwkundig Erfgoed. Brussel·les: Agentschap Onroerend Erfgoed, 2005. [Consulta: 25 març 2016]. (Fitxa de l'Agència del patrimoni immoble de Flandes)
# Problema de Hadwiger–Nelson

En teoria de grafs, el problema de Hadwiger–Nelson, anomenat així per Hugo Hadwiger i Edward Nelson, demana el nombre mínim de colors necessari per acolorir el pla de manera que no hi hagi dos punts a la distància 1 l'un de l'altre que tinguin el mateix color. La resposta és desconeguda, però s'ha reduït a poques possibilitats: 5, 6 o 7.

## Relació amb els grafs finits

El problema es pot reformular en termes més generals de la teoria de grafs de la següent manera. Definim G com el graf amb distància unitària: un graf infinit amb tots els punts del pla com a vèrtexs i amb una connexió entre dos vèrtexs si i només si la distància entre els dos punts és 1. El problema de Hadwiger–Nelson és trobar el nombre cromàtic de G. Emprant el teorema de De Bruijn–Erdős, el problema és equivalent (sota el supòsit de l'axioma d'elecció) al de trobar el nombre cromàtic més gran possible d'un graf de distància finit unitari.

## Referències

* ↑ Hadwiger, Hugo (1945), "Überdeckung des euklidischen Raumes durch kongruente Mengen", Portugal. Math. 4: 238–242
* ↑ Gardner, Martin (1960), "Mathematical Games", Scientific American 203/4: 180
* ↑ Aaronson, Scott (April 11, 2018), Amazing progress on longstanding open problems, <https://www.scottaaronson.com/blog/?p=3697>
* ↑ de Bruijn, N. G. & Erdős, P. (1951), "A colour problem for infinite graphs and a problem in the theory of relations", Nederl. Akad. Wetensch. Proc. Ser. A 54: 371–373, DOI 10.1016/S1385-7258(51)50053-7

## Vegeu també

* Teoria de grafs
* Teoria de conjunts
* Problema dels quatre colors
# Burrill Bernard Crohn

Burrill Bernard Crohn (Nova York, 13 de juny de 1884 – Connecticut, 29 de juliol de 1983) va ser un gastroenteròleg americà i un dels primers a descriure la malaltia per la qual se'l coneix, la malaltia de Crohn.
El 1932, el Dr. Crohn i dos companys seus, els doctors Leon Ginzburg i Gordon Oppenheimer, van publicar un important article en què descrivien el que llavors era un trastorn poc conegut. El seu article clau, Terminal Ileitis: A new clinical entity, documentava catorze casos. El nom de la malaltia va ser canviat a "ileïtis regional" a la publicació.
Als temps en què ell i els seus companys van descriure la malaltia, el Dr. Crohn tenia una consulta privada a Nova York, i sovint enviava els seus pacients a l'Hospital Mount Sinai per al seu diagnòstic i tractament. Al Mount Sinai va treballar amb el neuròleg Bernard Sachs (1858–1944). També va passar un temps treballant amb Jesse Shapiro, un altre doctor molt involucrat en la recerca de Crohn. Com que al mateix Saphiro se li havia diagnosticat la malaltia de Crohn, exhibia gran interès en la seva curació. A l'hospital, el Dr. Crohn va muntar una consulta gran i exitosa per als pacients amb enterocolitis granulomatosa i finalment va esdevenir cap del departament de gastroenterologia. Va ser molt respectat durant la resta de la seva carrera professional, i va rebre nombrosos pacients d'arreu dels Estats Units i també de l'estranger.
Crohn va practicar la medicina fins als noranta anys. Els seus últims temps els va passar entre l'Upper East Side de Manhattan i una casa rural a New Milford (Connecticut), on va conèixer la seva segona esposa, Rose Elbogen Crohn, amb qui es va casar el 1947. La fundació de recerca Burrill B. Crohn es va establir a l'hospital Mount Sinai el 1983, primer amb finançament de Rose Crohn i més tard de la seva filla Ruth Crohn Dickler.

## Bibliografia

* Burrill B. Crohn (1884–1983) Arxivat 2008-11-22 a Wayback Machine., PDF de l'article de Henry D. Janowitz, M.D. (Mount Sinai Medical Center)
* Articles de Burrill B. Crohn Arxivat 2010-03-11 a Wayback Machine. al lloc web del Mount Sinai
* Obituari del New York Times

## Referències

* ↑ «MRS. ROSE ELBOGEN BRIDE - Married to Dr. Burrill B. Crohn by Justice Martin M. Frank - Marriage Announcement - NYTimes.com».
# Moulin Rouge

«Moulin Rouge» té aquests significats:
* Moulin Rouge (París), cabaret
* Moulin Rouge (pel·lícula de 1928), pel·lícula britànica muda dirigida per Ewald André Dupont
* Moulin Rouge (pel·lícula de 1934), pel·lícula estatunidenca dirigida per Sidney Lanfield i interpretada per Franchot Tone
* Moulin-Rouge, pel·lícula musical francesa de 1940 dirigida per Yves Mirande i André Hugon
* Moulin Rouge (pel·lícula de 1952), dirigida per John Huston i interpretada per José Ferrer i Zsa Zsa Gabor
* Moulin Rouge! (pel·lícula), pel·lícula musical estatunidenca de 2001 dirigida per Baz Luhrmann i interpretada per Nicole Kidman i Ewan McGregor
* Moulin Rouge! (musical), musical de 2018 basat en la pel·lícula de 2001
# Christiansen

Christiansen és el nom dels següents personatges:
* Christen Christiansen Raunkiaer (Lyhne, 1860 – Copenhagen, 1938), botànic danès pioner en l'ecologia vegetal
* Fredrik Melius Christiansen (Eidsvold, Noruega, 1871 - 1955), violinista i compositor estatunidenc d'origen noruec
* Larry Christiansen (1956), jugador d'escacs estatunidenc
* Thomas Christiansen Tarín (Copenhaguen, Dinamarca, 1973) futbolista hispanodanés
# Sant Ponç de Mauchins

Sant Ponç de Mauchins (en francès Saint-Pons-de-Mauchiens) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Rasa del Malpàs

«Rasa del Malpàs» té aquests significats:

## Hidrografia

* Rasa del Malpàs (Lladurs), curs fluvial del municipi de Lladurs, a la comarca de Solsonès.
* Rasa del Malpàs (Odèn), curs fluvial del municipi d'Odèn, a la comarca de Solsonès.
# Portada/article abril 10
## Consulta sobre la independència de Catalunya a Arenys de Munt

La consulta sobre la independència de Catalunya a Arenys de Munt, primera consulta municipal sobre la independència de Catalunya de la història que es va celebrar als Països Catalans, va ser una consulta d'àmbit municipal no vinculant impulsada pel Moviment Arenyenc per a l'Autodeterminació (MAPA) que se celebrà el 13 de setembre de 2009 a la localitat d'Arenys de Munt (Maresme). En aquesta consulta es formulà, exclusivament als veïns d'aquesta vila, la pregunta següent: «Està d'acord que Catalunya esdevingui un Estat de dret, independent, democràtic i social, integrat a la Unió Europea?». Hi van poder votar els immigrants i els joves majors de setze anys, sectors no inclosos en els altres comicis.
El "sí" a favor de la independència va guanyar amb un 96,2% de vots a favor. La participació a la població va ser del 41,0%.
# Burro (calefactor)

Un escalfallits o burro és un braser especial que s'usava per a escalfar els llits que s'utilitzava antigament (segles XVII al XX). Els burros tenien una safata en la part inferior on es dipositava el braser, mantenint les brases a l'interior del llit per tal d'escalfar els llençols i l'altra roba de llit abans d'anar a descansar i poder dormir després amb una temperatura més confortable.
De fet, es feien en forma de carruatge amb una estructura de fusta (en anglès s'anomenen bed wagons), de la mida aproximada d'una persona dormint en posició fetal (o agenollada, d'aquí els termes monjo al Rosselló, monge en occità, moine en francès i monaco en italià), formant una cambra d'aire revestida interiorment amb fulla de llauna, dins de la que s'hi podia introduir un braser o bé un recipient amb brases incandescents que generaven escalfor sense perill de calar foc, ja que la seva estructura impedia que els llençols o altres materials inflamables entressin en contacte directe amb el caliu i es pogués de comunicar el foc a la roba del llit (tot i que calia anar amb cura amb les guspires).
La gradual introducció d'estufes i altres sistemes de calefacció en els habitatges, i l'aparició de mecanismes específics i menys perillosos per escalfar el llit (p. ex.: l'estoreta elèctrica, la bossa d'aigua calenta, etc.) els han fet desaparèixer de la llar domèstica en les darreres dècades, quedant-ne tan sols exemples en alguns museus etnològics.

## Etimologia

Alguns autors diuen que van prendre el nom de burros, de la seva forma, que segons el Coromines és un tipus de biga. Altres opinen que se'ls va donar el nom de burros perquè, substituïen de nit l'escalfor animal de la parella al llit. A Castella tenien el maridillo, per escalfar sota la faldilla de les dones, i la tumbilla.
Hi havia unes altres variants d'escalfador de llit que eren unes caixetes de coure ben polides, amb un mànec llarg i una tapa enreixada per deixar sortir l'escalfor, que es refregaven per dintre el llit per escalfar-lo, tanmateix, en el sistema català es deixava estàtic dins del llit.

## Referències

* ↑ A certes comarques, com la Cerdanya i l'Empordà, el burro és l'aplec de la cassola tapada (dins la qual posen foc i que, col·locada dins el llit, serveix per escalfar-lo) i d'una espècie de gàbia de llistons dins la qual va la cassola perquè estiga més isolada de la roba del llit; a altres regions, com Tortosa, és una cassola unida amb un mànec llarg de fusta. DCVB
* ↑ Escalfador de llits a Optimot
* ↑ "A l'Alta Vallferrera: burros, una classe de biga" Coromines Vol 7, p344
* ↑ Lleó Fontova. La Pór guarda la vinya: disbarat cómich en un acte, en catalá i en vers. Llibr. Espanyola de I. López, Editor, 1866, p. 30– [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ V. Joaquín Bastús. El Trivio y el cuadrivio, o, La nueva enciclopedia: el cómo, cuándo y la razon de las cosas. Impr. de la Viuda é Hijos de Gaspar, 1862, p. 205–.

## Vegeu també

* Escalfallits
* Bossa d'aigua calenta
* Taula braser
* Llar de foc

## Enllaços externs

* Escalfadors de llit
* Bed-wagons
Viccionari
[[Categoria:Mitjans calefactors]
# Productivisme (art)

El productivisme fou un moviment artístic fundat per un grup d'artistes constructivistes de la Unió Soviètica que consideraven que l'art havia de tenir un paper pràctic i útil per a la societat, i esdevenir una de les facetes de la producció industrial. El grup es va formar en reacció a les afirmacions de l'escultor Naum Gabo que va argumentar que el constructivisme s'hauria de dedicar a l'exploració d'espais i ritmes abstractes.
El grup, centrat en les arts aplicades, estava dirigit per Alexei Gan i incloïa a Alexander Ródtxenko i Varvara Stepànova. El productivisme es va convertir en l'estètica dominant i artistes com Kazimir Malèvitx, El Lissitzky i Liubov Popova van dissenyar mobles, teixits, ceràmica, tipografia, publicitat, propaganda i escenografia per a teatre.

## Referències

* ↑ Arvatov, B. (Boris Ignatʹevich), 1896-1940.. Art and production. Londres: Pluto Press, 2017. ISBN 978-1-78680-125-8.
* ↑ The Bulfinch guide to art history: a comprehensive survey and dictionary of Western art and architecture. Boston: Little, Brown and Co, 1996. ISBN 0-8212-2137-X.
* ↑ Zalambani, Maria «L'art dans la production. Le débat sur le productivisme en Russie pendant les années vingt». Annales, 52, 1, 1997, pàg. 41–61. DOI: 10.3406/ahess.1997.279551 [Consulta: 7 setembre 2019].
# Pinus virginiana

El pi de Virginia (Pinus virginiana) és una espècie de conífera de la família Pinaceae nadiua de l'est dels Estats Units d'Amèrica. És de mida mitjana que sovint creix sobre els sòls més pobres.

## Característiques

Normalment fa de 9 a 18 m d'alt. Les fulles són curtes (4–8 cm) i en fascicles i sovint corbades. Les pinyes fan 4–7 cm de llargada i poden persistir dalt de l'arbre durant 3 o més anys.

## Distribució

Es troba des de Long Island al sud de l'estat de Nova York a través dels Apalatxes fins a Tennessee i Alabama.

## Galeria

* pinya
* pinya i fulles
* Escorça

## Referències

* ↑ Moore, Gerry; Kershner, Bruce; Craig Tufts; Daniel Mathews; Gil Nelson; Spellenberg, Richard; Thieret, John W.; Terry Purinton; Block, Andrew. National Wildlife Federation Field Guide to Trees of North America. Nova York: Sterling, 2008, p. 69. ISBN 1-4027-3875-7.

## Enllaços externs

* Flora of North America, Profile and map: Pinus virginiana
* Pinus virginiana images at bioimages.vanderbilt.edu Arxivat 2008-10-12 a Wayback Machine.
# David Dacko

David Dacko (24 de març de 1930, Africa Equatorial Francesa - 20 de novembre de 2003 Camerun) va ser el primer President de la República Centreafricana (CAR), del 14 d'agost de 1960 a l'1 de gener de 1966, i el tercer President de la RCA del 21 de setembre de 1979 a l'1 de setembre de 1981. Fins i tot després de ser apartat del poder en dues ocasions per cops d'estat, Dacko va seguir sent un polític molt actiu i un candidat presidencial amb un grup de seguidors lleials. Dacko va ser d'aquesta manera una important figura en la política Centrafricana durant una mica més de cinquanta anys.

## Referències

* ↑ «David Dacko - president of Central African Republic». Encyclopædia Britannica. [Consulta: 15 maig 2016].
# Can Guilana (Sant Julià de Ramis)

Can Guilana és una obra de Sant Julià de Ramis (Gironès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia allargada de planta baixa i pis, construccions de diferents èpoques, situada en posició de bancal que permet una entrada secundària per una porta goticitzant i a un nivell diferent, per la planta pis. La porta principal és a migjorn, dovellada i a sopluig d'un porxo de dos arcs rebaixats de rajol del segle xix. A sobre hi ha una terrassa des de la que s'accedeix al pis i que compon una façana simètrica amb un frontó superposat a la planta coberta, amb un rellotge de sol i la porta goticitzant.
A la porta situada al mur oest s'accedeix per una mena de pont, ja que el terreny fa una mena de fossar. La façana est és la que aguanta el terreny amb un mur que tanca la part nord. La coberta és a doble vessant i hi ha una torre a l'oest d'una sola vessant. Separada de la masia hi ha una pallissa molt malmesa.

## Referències

* 1 2 «Can Guilana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].