OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gervasia Abeilhé y Rivera

Gervasia Abeilhé y Rivera (Santander, m. novembre de 1884), anomenada també Gervasia Abeilhé de Hita, va ser una pintora espanyola.
Va ser pintora per afició, segons Manuel Ossorio y Bernard. Va Participar a l'Exposició Pública de Pintures celebrada el 1859 a la ciutat de Santander, on va presentar dos quadres de la seva autoria. Va estar casada amb un interventor del ministeri d'Hisenda, Félix de Hita. Va morir el novembre de 1884 a causa d'un atac cerebral.

## Referències

* ↑ Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 2.
* ↑ «Ecos de la quincena». El Nuevo Ateneo, 15-11-1884.
# Ghara

Ghara és el nom donat ocasionalment al riu format per la unió del riu Bias (Beas) i el Sutlej entre la seva confluència a Endrisa fins que s'uneix al Chenab, al Panjab. Generalment no obstant se l'anomena Sutlej. Després de la unió al Chenab el riu unit és anomenat Panjnad. El curs del Ghara és de 480 km.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Gianmario Ortenzi

Gianmario Ortenzi (Recanati, Marques, 23 de juny de 1976) va ser un ciclista italià, que fou professional entre 1998 i 2002. El seu principal èxit fou la medalla als Campionat del Món en contrarellotge sub-23.

## Palmarès

* 1997
** Vencedor d'una etapa del Giro de les Regions
* 1998
** 1r al Giro de les Regions

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2002. 99è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2001. 125è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Gianna D'Angelo

Gianna D'Angelo (Hartford, Connecticut, 18 de novembre de 1929 - 27 de desembre de 2013) fou una soprano de coloratura estatunidenca, que actuà principalment en els anys 1950 i 1960.
De nom de naixement Jane Angelovich va estudiar primer a la Juilliard School a Nova York amb Giuseppe de Luca. A principis de la dècada de 1950 es va traslladar a Venècia, Itàlia, on es va convertir en deixeble de Toti Dal Monte, qui també li va aconsellar que italianitzés el seu nom.
Va fer el seu debut el 1954 a les termes de Caracal·la de Roma com Gilda a Rigoletto, un paper que romandria un dels seus èxits més grans durant la seva carrera. Se la convidà ràpidament a totes les principals òperes d'Itàlia, Nàpols, Florència, Bolonya, Trieste, Parma, Milà, etc. També feia aparicions a l'Òpera de París i al Festival de Glyndebourne com Rosina a Il barbiere di Siviglia al Festival d'Edimburg com Norina a Don Pasquale.
Feia el seu debut americà a l'Òpera de San Francisco, el març de 1959, amb el paper titular de Lucia di Lammermoor (amb Giuseppe Campora i Norman Treigle). Debutà a l'Òpera Metropolitana a Nova York, el 5 d'abril de 1961 com a Gilda a Rigoletto (amb Robert Merrill), hi romania durant vuit temporades, apareixent en papers com: Lucia, Amina, Rosina, Norina, Zerbinetta o la Reina de la Nit. També apareixia a Filadèlfia, Houston, Nova Orleans, etc.

## Liceu de Barcelona

Al Liceu de Barcelona va debutar la temporada 1957-1958 amb Rigoletto al costat del tenor Gianni Poggi, òpera que va repetir l'any següent al costat d'Alfredo Kraus, en el debut del tenor al Liceu del 6 de desembre de 1958. Posteriorment també hi cantaria fins a la temporada 1965-1966 Il barbiere di Siviglia, Lucia di Lammermoor i La sonnambula.

## Referències

* ↑ Independenttribune.com
* ↑ «Programa de mà» (PDF). Rigoletto, 1957.
* ↑ Alier, Roger «Adiós al príncipe de los tenorres». La Vanguardia, 11-09-1999, pàg. 39.
# Golf de Mirabello

El Golf de Mirabello (grec Κόλπος Μιραμπέλου) és un golf del Mar de Creta, al nord-est de l'illa de Creta.
A l'antiguitat, aquesta zona va tenir importància per a la metal·lúrgia del coure, com l'assentament minoic a l'illa de Psira o la ciutat dòrica de Lató
# Gogra

El riu Gogra, Ghaghra, Ghagra, Karnali (que vol dir «riu turquesa», nom emprat a Uttarakhand) o o Kauriala o Manchu (noms emprats a Nepal) i localment en algun punt Khakra (literalment aigua sagrada de la muntanya sagrada) és un riu que s'origina a l'altiplà tibetà a la glacera de Mapchachungo, a 3962 metres, prop del llac Manasarovar. En xinès s'anomena K'ung-ch'iao Ho.
Deixa el Tibet pel Takla Khar o Yari Pass, i corre per Nepal generalment en direcció sud o sud-est passant per una pintoresca gorga coneguda com a Shisha Pani (Aigues de Cristall); segueix el seu curs formant alguns ràpids i més endavant es divideix en dos, la part occidental anomenada encara Kauriala i l'oriental Girwa.
Al Nepal no passa per grans ciutats. A l'Índia les principals són Akabarpur, Ayodhya Faizabad, Bahraich, Barabanki, Basti, Deoria, Dohrighat, Gonda, Gorakhpur, Khaililabad, Sitapur, Siddharthnagar, Saint Kabir Nagar i Tanda a Uttar Pradesh i Chapra, Deoria, Siwan, Saran i Sonepur a Bihar.
Al Nepal rep com afluents al Seti, el Bheri, el Rapti Oriental i el Petit Gandak, passa les muntanyes Shiwalik, i es divideix en dues branques que es retroben (el Geruva i el Karaulia) formant el Gogra propi.
En entrar a l'Índia rep el Mohan; després rep diversos tributaris: per l'oest el Girwa (abans separat) i per l'est el Chauka i el Sarda o Sarju. En el punt en què s'uneix a aquest darrer agafa el nom de Gogra i sota aquest nom desaigua al Ganges a 25° 46′ N, 84° 40′ E﻿ / ﻿25.767°N,84.667°E﻿ / 25.767; 84.667 prop de Dinapore. És navegable per bots de fins a 17 tones, dins l'Índia.
La seva conca passa per diversos parcs nacionals sent els principals el Shey Phoksundo National Park, el Rara National Park, i el Royal Bardia Wildlife Park. Recorre 507 km al Nepal i 1080 km en total.

## Galeria

* Karnali/Gogra
* Origen del karnali/Gogra
* Karnali/Gogra
* Karnali/Gogra

## Vegeu també

* Llista de peixos del riu Gogra
* Goriganga

## Referències

* ↑ «Karnali». ésAdir. [Consulta: 27 gener 2024].

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Ginhac (Erau)

Ginhac (en francès Gignac) és un municipi occità del Llenguadoc, situat al departament de l'Erau i a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans de l'Erau
# Goizueta

Goizueta és un municipi de Navarra, a la comarca de Norte de Aralar, dins la merindad de Pamplona. Más d'un terç de la seva superfície total constituïx la finca d'Artikutza, de 37 km², propietat de l'Ajuntament de Sant Sebastià

## Topònim

El poble rep el seu nom del Pont de Zubi Haundi, que uneix les dues ribes del riu Urumea i els dos barris en els quals queda dividit el poble pel riu. Etimològicament el nom prové de l'euskera, de goi (alt) + zubi (pont) + -eta (sufix que indica lloc de); i significa lloc del pont alt.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 949 | 923 | 906 | 903 | 911 | 891 | 853 | 814 | 814 | 809 | 815 |
| Fonts: Goizueta i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||

## Personatges cèlebres

* Dionisio Txoperena (1955-2006): pastor i protagonista d'una campanya publicitària als EUA
* José Mari Bakero (1963): ex futbolista, entrenador i comentarista esportiu.
* Aimar Olaizola, Olaizola II (1979): pilotari.
* Asier Olaizola, Olaizola I (1975): pilotari.
* Patziku Perurena: Escriptor i etnògraf
# Goiás (Goiás)

Goiás és un municipi de l'estat de Goiás al Brasil.
La seva població el 2005 era de 26.705 habitants, segons l'IBGE. La ciutat va ser reconeguda el 2001 per la UNESCO com a Patrimoni Mundial de la Humanitat per la seva arquitectura barroca pròpia, per les seves tradicions seculars i per la naturalesa que l'envolta.
* Antiga Casa da Câmara e Cadeia, atual MuBan
* Chafariz de Cauda
* Casa de Cora Coralina
* Casa do Bispo
* Igreja de Nossa Senhora d'Abadia
* Igreja de Nossa Senhora do Carmo
* Palácio do Conde dos Arcos
* Quartel do XX

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Historic Centre of the Town of Goiás» (en anglès). [Consulta: 8 març 2021].
# Giovanni Francesco Alberti de Bormio

Giovanni Francesco Alberti de Bormio (1596-abans de 1665), fou capità de les milícies de Bormio.
Juntament amb son germà Gioachino Alberti, va estar entre els principals caps del comtat que es van revoltar contra els grisons i van lluitar a la guerra franco-imperial del 1620 al 1630 per la possessió de Valtellina. Els seus fills Gioachino, Giovanni Francesco, Giacomo Antonio i Bernardo Alberti foren creats noble del Sacre romà imperi per diploma imperial de 3 de novembre de 1665. Son germà Gioachino (mort el 1673) fou podestà de Bormio diverses vegades durant el període d'independència del comtat amb la Valtellina (1620-1639) i fou creat noble del Sacre imperi pel mateix diploma, així com un altre germà de nom Nicola Alberti. Els descendents van heretar la noblesa.
# Giovanni Francesco Aragone

Giovanni Francesco Aragone, o Juan Francisco Aragone (Carmelo, 24 de maig de 1883 – Montevideo, 7 de maig de 1953), va ser un sacerdot catòlic uruguaià i el segon arquebisbe de Montevideo entre els anys 1919 i 1940.
El 1919 va ser nomenat arquebisbe de Montevideo, per la qual cosa va ocupar el càrrec que havia quedat vacant després de la mort de Mariano Soler el 1908. El 1922, mentre es trobava a l'església va patir un atemptat per part d'Herrera Carbajal. Va aconseguir sortir amb vida gràcies a l'ajut d'un metge que es trobava a l'edifici en aquell moment.
Aragone va deixar el càrrec d'arquebisbe el 1940. El seu successor va ser Antonio María Barbieri, l'únic cardenal uruguaià fins al moment.

## Referències

* ↑ Mons. Juan Fco. Aragone (Catholic Hierarchy)
* ↑ Església Matriu - Basílica Arxivat 2008-02-16 a Wayback Machine. (castellà)
# Gonzalo Pino Bustos

Gonzalo Pino Bustos (Alacant, 1954) és un sindicalista valencià, secretari general de la Unió General de Treballadors del País Valencià (UGT PV) des de l'any 2015.
Treballador de la factoria Ford d'Almussafes des del 1976, primer va militar a Comissions Obreres i el 1980 es passa a UGT. Cinc anys més tard accedeix a la secretaria general de la secció sindical a la planta d'Almussafes. Una responsabilitat que exerceix durant més de 20 anys i el 2009 accedeix a la secretaria d'Acció Sindical de la UGT PV des d'on dona el salt a la Secretaria General de la Comissió Executiva a través d'un comitè extraordinari convocat després de la dimissió de l'anterior secretari Conrado Hernández.

## Referències

* ↑ «Gonzalo Pino, secretario general de UGT con el 89,02% de los votos» (en castellà), 09-01-2015. [Consulta: 7 juny 2022].
* ↑ valencia, levante-emv. «El ex secretario de UGT-Ford dejó el cargo sindical tras la colocación de dos hermanas y dos hijos» (en castellà), 12-12-2010. [Consulta: 7 juny 2022].
* ↑ EFE. «Conrado Hernández dimite como secretario general de UGT-PV» (en castellà), 04-12-2014. [Consulta: 7 juny 2022].
* ↑ «Secretario de Política Sindical» (en castellà), 06-12-2017. Arxivat de l'original el 2022-07-06. [Consulta: 7 juny 2022].
# Glacera Hallstätter

La Glacera Hallstätter (alemany: Hallstätter Gletscher) (anteriorment també anomenada Karleisfeld o Karl Icefield) és la glacera més gran de les muntanyes ￼￼Dachstein. S'estén￼ immediatament a sota del nord del Hoher Dachstein i gira avall cap al llac Eissee sota la Simonyhütte a una alçada de 2.205 m. A l'est, la glacera Hallstätter està limitada per l'Alt Gjaidstein. Acordonada al seu morro occidental pel Schöberl, de 2.426 m, és rodejada pel flanc oriental del Hohes Kreuz, anant de sud a del nord, i assolint una alçada de 2.837 metres.
En el seu terç superior la glacera circula al voltant d'una fita prominent, l'Eisstein. Al seu cap, al sud és envoltada pel Hunerkogel i el Dirndln.
Altres glaceres del Dachstein són la glacera Gosau a l'oest i la glacera Schladminger a l'est.

## Retirada de la glacera

La glacera és molt sensible al clima, segons es pot veure des de la Simonyhütte al llarg del temps:
* La glacera el 1890
* La glacera el 1967
* La glacera 25 anys més tard, el 1992

## Referències

* ↑ «Frühjahrsbegehung am Hallstätter Gletscher: Dachsteingletscher im Klimawandel» (en anglès britànic). [Consulta: 28 agost 2020].
* ↑ Federal Office of Weights and Measures: Austrian map series 1:50.000, AMAP Online Arxivat 2022-09-01 a Wayback Machine., accessed on 28 November 2009
* ↑ «database versions – world glacier monitoring service» (en anglès americà). [Consulta: 28 agost 2020].

## Bibliografia

* Roman Moser: Der Hallstätter Gletscher - heute der größte Gletscher der Nördlichen Kalkalpen. A: Oberösterreichische Heimatblätter 8(1954)1-2, S. 103 (Digitalisat)
* Herbert Weingartner: Lehrpfad Hallstätter Gletscher - Ein Begleiter durch dau Gebirgslandschaft sóc Dachstein. Atelier Tintifax, Breitenfurt
# Glacera Chedotlothna

La glacera Chedotlothna és una glacera que es troba al Parc i Reserva Nacional de Denali, a l'estat d'Alaska dels Estats Units. La glacera s'inicia a la serralada d'Alaska, entre el mont Russell i el mont Dall dirigint-se primer vers el nord-est, i després cap al nord. És la font del Swift Fork del riu Kuskokwim. El nom Chedotlothna va ser informat com a nom natiu per S.R. Capps el 1925. Grafies alternatives són Chedotlothno i Chedotluthna. La glacera també és anomenada Todzolno Lughwzra.

## Referències

* ↑ «Map of Denali National Park and Preserve». Denali National Park and Preserve. National Park Service. [Consulta: 25 març 2013].
* ↑ National Geographic Maps. Denali National Park and Preserve [mapa], !:225,000. (2007) ISBN 978-1-56695-328-3.
* ↑ «Geographic Names Information System». [Consulta: 30 octubre 2022].
# Glacera Dachstein

La glacera Dachstein és una glacera localitzada sobre la ciutat de Ramsau am Dachstein a Àustria. Hi ha neu dalt de tot de la glacera tot l'any. Tanmateix la neu és tova a l'estiu. Aquesta glacera és localitzada al sud de Salzburg. El tren té una estació a Schladming i des d'allà hi ha un autobús al poble sota les muntanyes Dachstein.

## Esquí

Dachstein és una popular àrea d'esquí que queda coberta de neu gairebé tot l'any. Els descensos són entre 2.700 m i 2.264 m, té tres Telesquís i dos telecadires, així com un telefèric per pujar fins a la glacera.

## Cases privades

Hi ha cases privades que ofereixen un lloc per passar la nit a la base del Dachstein. Tenen cartells que poseen "Zimmer Frei". Donen pastes i cafè o te per esmorzar.

## Esquí de travessa

A la glacera es pot fer esquí de travessa. La ruta que creua la muntanya fins Obertraun és l'anomenada Austria's National Ski Tour.

## Atraccions

L'estació de muntanya del telecabina té una plataforma d'observació i una atracció de la glacera anomenada Icepalace.

## Referències

* 1 2 «WELCOME TO THE DACHSTEIN GLACIER». Derdachstein. Planai-Hochwurzen-Bahnen Gesellschaft m.b.H.. [Consulta: 20 gener 2016].
* ↑ «Zjazd z Dachstein – Region Dachstein» (en polonès). [Consulta: 28 agost 2020].
* ↑ «ICE Palace». Arxivat de l'original el 2015-06-02. [Consulta: 28 agost 2020].

## Enllaços externs

* Lloc turístic Arxivat 2019-07-28 a Wayback Machine.
* Pistes d'esquí Arxivat 2008-08-01 a Wayback Machine.
# Gàrxino (Lípetsk)

* Per a altres significats, vegeu «Gàrxino».
Gàrxino (en rus: Гаршино) és un poble de l'óblast de Lípetsk, a Rússia, que el 2011 tenia 10 habitants. Pertany al districte rural d'Úsman.

## Referències

* ↑ «Комсомольская правда». «В Липецкой области в селе сгорело 103 дома». Николай Боков, 30 июля 2010. Проверено 01-08-2010
# Gàrgola

Una gàrgola (del francès gargouille > gargouiller o occità gorgolh/gargolh/borbolh o gargolha, gargalh - baix llatí gargaillus-, 'produir un soroll similar al d'un líquid dins d'un tub', llatí: gurgŭlio raig o broll d'aigua, d'una font, etc., o gargărīzo i grec: γαργαρίζω, 'fer gàrgares' o γαργαρeωv 'gorja', γαργbρa, conducte) o carassa és una part que sobresurt d'una canonada, que serveix per a evacuar l'aigua de les teulades. En l'arquitectura medieval, especialment en la gòtica, són molt usades en esglésies i catedrals. Acostumen a estar adornades amb figures intencionadament grotesques que representen humans, animals, monstres o dimonis. Segons algunes tradicions, tenien la funció simbòlica de protegir el temple i el poder d'espantar els mals esperits i els pecadors, però la seva veritable interpretació encara presenta moltes llacunes. La representació d'animals fantàstics oferia llibertat a l'artista enfront de la censura eclesiàstica; era la manera mitjançant la qual els escultors podien donar forma a la seva fantasia i expressar el que volien amb una gran varietat de formes extravagants, d'un gran efecte plàstic.
Es varen mantenir, en menor quantitat, en l'arquitectura renaixentista i, fins i tot, en algunes esglésies barroques.
Més recentment, l'arquitecte francosuís Le Corbusier ha fet servir també gàrgoles a la capella de Notre-Dame du Haut, a Ronchamp (França).
És un error estès d'anomenar 'gàrgola' qualsevol figura grotesca o monstruosa de les esglésies medievals; només es poden qualificar de tals aquelles que s'ajustin a la funció específica de conducció hidràulica. Així, per exemple, les famoses figures monstruoses de funció purament decorativa instal·lades per Viollet-le-Duc a la catedral de Notre Dame de París han de ser anomenades quimeres, i no pas gàrgoles. Les gàrgoles apareixen com a criatures vivents, sovint amb urpes i grans ales, en moltes obres de ficció modernes.

## Referències

* 1 2 3 Tresòr dau Felibritge, Frederic Mistral
* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.251. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].

## Bibliografia

* CALLE CALLE, Francisco Vicente, Gárgolas de la provincia de Cáceres, Cáceres, 2003, IC El Brocense.
* CALLE CALLE, Francisco Vicente, Plasencia: "Misterios" en las Catedrales, www.bubok.com, 2008.
* CALLE CALLE, Francisco Vicente, Las gárgolas de la Catedral de San Antolín de Palencia, www.bubok.com, 2008.
* CIPA, Shawn, Carving Gargoyles, Grotesques, and Other Creatures of Myth: History, Lore, and 12 Artistic Patterns, Fox Chapel Publishing, 2009.
* DURAN, A, Barcelona i la seva història, Vol III, pàg. 305-309 Les gàrgoles, Barcelona, 1975. Ed. Curial. ISBN 84-7256-072-4.
* REBOLD BENTON, Janetta, Saintes terreurs. Les gargouilles dans l'architecture médiévale, París, 1997, Éditions Abbeville.
# Grua del Japó

La grua del Japó (Grus japonensis) és una espècie d'ocell de la família dels grúids (Gruidae) que habita vores de llacs i pantans del nord-est de Mongòlia i de la Xina, sud-est de Sibèria i nord del Japó.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Termcat
# Gérard Lauzier

Gérard Lauzier (Marsella, 30 de novembre de 1932 - París, 6 de desembre de 2008) fou un dibuixant de còmics, dramaturg i director de cinema francès.

## Biografia

Després de llicenciar-se en filosofia, estudià 4 anys arquitectura a l'Escola de Belles Arts de París. Posteriorment, freqüentà els «Tallers Perret i Lagneaux» on debutà com a dibuixant de premsa.
Marxà a Brasil, primer per unes vacances de tres mesos, però s'hi va quedar durant diversos anys, de 1956 a 1964. Allà va treballar pel Diario de Bahia com a caricaturista i publicista.
Quan va tornar a França el 1965, continuà amb el dibuix humorístic treballant per a diversos diaris. El 1974 debutà en el còmic realitzant Lili Fatale, publicat en àlbum a l'editorial Dargaud.
El mateix any també publicà Un cert malestar, en el que concep Tranches de vie per a la revista de còmics Pilote, així com les aventures de Zizi et Peter Panpan per a la revista Lui.
Dotad d'un humor feroç i d'una mirada mordaç, intentà plasmar una pintura social de la dècada de 1970 en la qual denunciava les idees i les contradiccions que mostraven certs mitjans de comunicació. En els seus diferents àlbums, La Course du rat (1978), La Tête dans le sac (1980), Les Cadres (1981), Souvenir d'un jeune homme (1982), Lauzier demostra un destacable sentit dels diàlegs.
A partir de 1991, es comença a orientar cap a l'ofici de guionista per al teatre i treballa, sobretot, amb Jean-Claude Martin pel qual adapta les seves Tranches de vie, Daniel Auteuil (le Garçon d'appartement), Pierre Mondy (L'Amuse-gueule). També treballà pel cinema: Je vais craquer de François Leterrier o Astérix i Obélix contra el Cèsar de Claude Zidi.
El 1992, contra tot pronòstic, torna al món del còmic produint Portrait de l'artiste en el qual posa en escena a Choupon, el seu personatge fetitxe. L'any següent, rep un gran premi en el vintè Festival internacional del còmic d'Angoulême.

## Bibliografia

* 1974: Lili Fatale, Un certain malaise, Tranches de vie, les Sextraordinaries aventures de Zizi et Peter Panpan
* 1975: les Chroniques de l'île grande
* 1976: Al Crane (dibuixat per Alexis (còmics)).
* 1978: la Course du rat.
* 1982: Souvenirs d'un jeune homme
* 1984: les Cadres
* 1986: L'Amuse-guele

## Teatre

* 1080: Le Garçon d'appartement.
* 1986: L'Amuse gueule.
* 1998: 1 table pour 6.

## Filmografia
### Guionista

* 1980: Je vais craquer
* 1981: Psy
* 1985: Tranches de vie
* 1988: À gauche en sortant de l'ascenseur
* 1999: Astèrix i Obèlix contra el Cèsar (diàlegs).

### Director i guionista

* 1982: T'empêches tout le monde de dormir
* 1983: P'tit con
* 1984: El meu pare, el meu heroi (Mon père, ce héros)
* 1991: Le Plus Beau Métier du monde
* 1999: Le Fils du Français

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.26. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 3 desembre 2014].
# Hamilton (Alabama)

Hamilton és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia 6.786 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hamilton tenia 6.786 habitants, 2.695 habitatges, i 1.800 famílies. La densitat de població era de 72,6 habitants/km².
Dels 2.695 habitatges en un 28,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,6% hi vivien parelles casades, en un 11,3% dones solteres, i en un 33,2% no eren unitats familiars. En el 30,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,81.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,8% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 25,9% de 45 a 60 i un 16,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones hi havia 106,9 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 106,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.489 $ i la renda mediana per família de 34.485 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.362 $ mentre que les dones 18.681 $. La renda per capita de la població era de 17.505 $. Aproximadament el 12% de les famílies i el 17,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Annual Estimates of the Population for Incorporated Places in Alabama». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.