OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Avinguda de Sarrià

L'avinguda de Sarrià, hereva de l'antiga carretera de Sarrià, és una avinguda de Barcelona que connecta el carrer de París amb la plaça Prat de la Riba. Està repartida pels districtes de l'Eixample i de Sarrià-Sant Gervasi. És una de les avingudes més transitades de Barcelona i, actualment, més de la meitat està interrompuda per la quadrícula d'illes de cases projectades per Ildefons Cerdà. El traçat de l'avinguda d'ara, doncs, va des del carrer París, cantonada amb Urgell (al costat del recinte de l'Escola Industrial), fins a la plaça Prat de la Riba, lloc d'enllaç amb el passeig de Sant Joan Bosco, que connecta amb la boca del carrer Major de Sarrià (just on hi ha la plaça d'Artós).

## Carretera de Sarrià

El 2 d'agost de l'any 1843, l'Ajuntament de Sarrià de llavors va encarregar un projecte de carretera als arquitectes Ramon Molet, Josep Mas i Vila, i Francesc Renart i Arús, però no es va dur a terme a causa de les circumstàncies polítiques de Barcelona i l'entorn.
Aleshores, l'enginyer Ildefons Cerdà va projectar i dirigir l'execució d'aquesta carretera, de 3757,63 canes de Burgos, que es va acabar a mitjan 1850. Va substituir l'antic camí medieval i va estalviar 564 canes de recorregut. Tenia quatre fileres d'arbres que formaven una calçada central de 24 peus d'ample, destinada al pas de carruatges, i dos passeigs laterals per a vianants de 15 peus d'amplada. El traçat és quasi recte des del Portal de l'Àngel fins a enllaçar amb el carrer Major de Sarrià.
El pressupost de l'obra pujava a 306.657,54 rals de billó i incloïa 7 clavegueres i un pontó per salvar la riera de Margalló. És la primera obra d'Ildefons Cerdà per a Barcelona que no va ser respectada al seu projecte d'Eixample de l'any 1859. Com ja hem dit, doncs, aquesta carretera, que ara s'anomena avinguda de Sarrià, actualment conserva el traçat des de la cruïlla dels carrers Comte d'Urgell i París fins a l'entrada del carrer Major de Sarrià, i en va desaparèixer la resta quan es va dur a terme l'Eixample de Barcelona.

## Referències

* ↑ Galera, Montserrat; Roca, Francesc; Tarragó, Salvador. «Atlas de Barcelona». Publicacions del Col·legi Oficial d'Arquitectes de Catalunya, 1982. [Consulta: 23 desembre 2021].
* ↑ Miret, Núria. 1001 secrets de la barcelona burgesa. L'Arca, 2018. ISBN 97-84-9917537-9.
# Guy de Blanchefort

Guy de Blanchefort, nascut a Bois-Lamy, municipi de Moutier-Malcard (a l'actual departament francès de la Cruesa) després de 1446, mort al Mediterrani el 1513, fou durant l'últim any de la seva vida Gran Mestre de l'Hospital.

## A l'ombra de Pierre d'Aubusson

Era el segon fill de Guy II de Blanchefort i Souveraine d'Aubusson, germana petita del Mestre Pierre d'Aubusson, que també va ser Gran Mestre. Blanchefot fou admès a l'Orde sota la protecció i la confiança del seu oncle. Sabem, gràcies a una inscripció a l'església de Sant Joan de Bourganeuf, de 1486, que va ser comanador de Morterolles (actual Cruesa) i comanador de Xipre. Quan el seu oncle fou elegit Mesre, el juny de 1476, ell va passar a ser el nou prior de la Llengua d'Alvèrnia.
El setembre de 1482, fou a Blanchefort que Pierre d'Aubusson va confiar la responsabilitat de conduir i vetllar la bona guàrda de Djem, el conegut com a Zizim a Europa, germà de Baiazet II. Es van allotjar primer a Niça i després en el Delfinat i potser a Morterolles, fins que fou tancat a la torre del seu nom a Bourganeuf, sota les ordres de Blanchefort. El novembre de 1488, fou de nou Blanchefort qui el va escortar fins a Roma i entregat al papa Innocenci VIII.
S'ha volgut reduir des de fa temps que la vida de Blanchefort fou la d'un simple braç executor del seu oncle i n aprofitat. Però no fou així, ja que dins de l'orde es demanaven tres vots, probresa, castedat i obediència, i ell havia de ser obedient al seu Mestre.
El juny de 1499 una flota turca comandada per Kapudan paixà Daoud es va dirigir a la costa occidental e Grècia per tal de desembarcar-hi i prendre el control de les dareres ciutats que no estaven en mans otomanes. La flota francesa, reforçada per dos o tres vaixells hospitalers, sota el comandament de Blanchefort, va unir-se a la flota veneciana per tal de blocar el pas a l'esquadra otomana. A l'agost hi va haver els primers combats, amb avantatge crisià. El 20 d'agost hi va haver una segona topada quan la flota turca volia forçar el pas al golf de Patras. En aquest combat va destacar la gran carraca de Rodes. Però els venecians no van atendre a la batalla i els turcs van conquerir Patras, mentre que els vaixells de l'hospital i francesos van haver de fugir.
Fou al priorat de Bourganeuf, on estava el 1512, que va conèixer la notícia del capítol de Rodes que havia estat elegit per succeir Emeri d'Amboise, que havia succeït, al seu torn, Pierre d'Aubusson. Blanchefort va morir en el seu trajecte cap a Rodes el 1513.
Es pot veure encara a Rodes, a l'alberg de la Llengua d'Alvèrnia, la inscripció en caràcters gòtics: "D'Auvargne, le ĝ pour, F. Guy de Blāchefort, 1507" (D'Alvèrnia, el gran prior, frare Guy de Blanchefort"), indica que a aquesta data el prior alvernès hi havia fet fer treballs d'acondicionament.

## Bibliografia

* Charles Bourel de La Roncière, Histoire de la marine française, Paris, Plon, 1923, vol. III ("Les guerres d'Italie, la liberté des mers").
* Gilles Rossignol, Pierre d'Aubusson, "le bouclier de la chrétienté". Les Hospitaliers à Rhodes, Besançon, La Manufacture, 1991, cartes, ill. h.t., bibliogr.
# Marcetelli

Marcetelli és un comune (municipi) de la Província de Rieti, a la regió italiana del Laci, situat a uns 60 km al nord-est de Roma i a uns 25 km al sud-est de Rieti. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 73 habitants.
Marcetelli limita amb els municipis següents: Ascrea, Collalto Sabino, Collegiove, Paganico Sabino, Pescorocchiano i Varco Sabino.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january». ISTAT. [Consulta: 23 gener 2020].
# Barras Futebol Club

El Barras Futebol Club és un club de futbol brasiler de la ciutat de Barras a l'estat de Piauí.

## Història

El club va ser fundat el 15 de novembre de 2004. Guanyà el campionat piauiense l'any 2008, el major títol en la seva història.

## Estadi

El Barras Futebol Club disputa els seus partits com a local a l'Estadi Juca Fortes. Té una capacitat per a 4.870 espectadors.

## Palmarès

* Campionat piauiense:
** 2008

## Referències

* ↑ Placar Guia 2011, 1350-C, 01-01-2011, pàg. 95.
* ↑ «Piauí State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «CNEF - Cadastro Nacional de Estádios de Futebol» (PDF) (en portuguès). Confederação Brasileira de Futebol. Arxivat de l'original el de setembre 27, 2013. [Consulta: Febrer 12, 2011].

## Enllaços externs

* (portuguès) Web oficial Arxivat 2009-09-08 a Wayback Machine.
# Lakeland (Geòrgia)

Lakeland és una població dels Estats Units a l'estat de Geòrgia. Segons el cens del 2000 tenia 2.730 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lakeland tenia 2.730 habitants, 966 habitatges, i 661 famílies. La densitat de població era de 340 habitants/km².
Dels 966 habitatges en un 34,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,7% hi vivien parelles casades, en un 20,5% dones solteres, i en un 31,5% no eren unitats familiars. En el 29% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,54 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,1.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,6% tenia menys de 18 anys, un 11,8% entre 18 i 24, un 28,9% entre 25 i 44, un 19,1% de 45 a 60 i un 13,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 103,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.346 $ i la renda mediana per família de 28.487 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.457 $ mentre que les dones 19.276 $. La renda per capita de la població era de 13.156 $. Entorn del 25,3% de les famílies i el 28,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lakeland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lakeland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Le Collier perdu de la colombe

Le Collier perdu de la colombe és una pel·lícula franco-italiana-tunisiana dirigida per Nacer Khemir, filmada el 1990 i estrenada el 1991.
És la segona pel·lícula d'una trilogia, iniciada per Les Baliseurs du désert (1984) i acabada per Bab'Aziz, le prince qui contemplait son âme (2005).

## Argument

La pel·lícula s'obre amb una cita de Jacques Berque:
| « | Andalusia sempre comença de nou, en portem dins nostre tant la runa amuntegada com l'esperança incansable. | » |
De fet, la pel·lícula està inspirada en l'Andalusia musulmana del segle x i l'univers poètic d'Ibn Hazm, autor d'El collar de la coloma.
En aquest conte de Nacer Khemir, Ezzine és el missatger de l'amor: aquest nen porta les cartes que intercanvien els amants. Encara espera el retorn del seu pare, i només ell sap que el seu mico, Haroun, és un príncep transformat. El jove Hassan aprèn cal·ligrafia i somnia l'amor. Un dia, salva una pàgina d'una història del foc, on apareix la princesa de Samarcanda.

## Repartiment

* Navin Chowdhry (Hassan)
* Walid Arakji (Ezzine)
* Nina Esber (Aziz)
* Noureddine Kasbaoui (Calligraphe)
* Jamil Joudi (Giaffar)
* Mohamed Mourali (Maalem)

## Distincions

* Premi especial del jurat al Festival de Locarno, 1991
* Gran Premi al Festival de Cinema de Belfort Entrevues, 1991
* Premi especial del jurat al Festival Francòfon de Saint-Martin

## Notes i referències

* 1 2 «Le Collier perdu de la colombe (1990) Nacer Khemir». cinema.encyclopedie.films.bifi.fr. Ciné-Ressources. [Consulta: 6 maig014].
* ↑ «The Dove's Lost Necklace (Le Collier Perdu de la Colombe) - Educational Media Reviews Online (EMRO)». Arxivat de l'original el 2017-03-16. [Consulta: 13 desembre 2017].
* 1 2 Khélil, Hédi. «Paradis perdus». A: Abécédaire du cinéma tunisien. Tunis: Simpact, 2007, p. 433. ISBN 978-9973-61-457-5.
* ↑ Olivier Ghis. «Le Collier perdu de la colombe» (en francès). telerama.fr. [Consulta: 6 maig014].
* ↑ «Nacer Khémir» (en francès). franceinter.fr. [Consulta: 6 maig014].

## Enllaços externs

* Fragment inicial de la pel·lícula a Dailymotion
# Avinguda de l'Oest (València)

L'avinguda de l'Oest és una via urbana del centre de la ciutat de València. Està situada entre l'Església de Sant Agustí (plaça de Sant Agustí) i el Mercat Central (plaça Ciutat de Bruges). Fita amb el carrer de Guillem de Castro al sud i el carrer Peu de la Creu al nord.
Les primeres propostes per a la construcció de l'Avinguda de l'Oest es plantejaren cap a principis del segle xx i la seua execució definitiva va arribar cap a meitat del mateix segle. La idea era dur a terme un referent modern d'avinguda cèntrica, seguint els exemples d'altres ciutats europees com París o Viena. El projecte va fer desaparèixer diversos carrerons estrets per obrir una nova avinguda amb equipaments moderns. Va ser presentat per la ciutat de València al govern espanyol el 1907, i aprovat cinc anys més tard el 1912. Tot i això, les obres d'enderrocs s'iniciaren dècades més tard passada la Guerra Civil espanyola, el 1940, amb Joaquín Manglano Cucaló de Montull com a alcalde de València. Als anys 60 hi van haver projectes per a perllongar l'avinguda fins al riu i que creuara el barri del Carme, però les propostes no van prosperar.
Les autoritats franquistes van atorgar a l'avinguda el títol nobiliari de l'alcalde durant la posguerra, Joaquín Manglano, baró de Càrcer, tot i que popularment sempre va ser coneguda com a Avinguda de l'Oest per la seua ubicació. El 2017 l'Ajuntament de València va retornar-li el nom pel qual va ser sempre coneguda la via, en compliment de la Llei 52/2007 o Llei de Memòria Històrica, canviant el nom oficial d'Avinguda Baró de Càrcer a Avinguda de l'Oest.
A l'avinguda destaquen l'església de Sant Agustí al principi i el Mercat ja al final. També són remarcables algunes edificis moderns, com l'edifici Martí Cortina. Anteriorment hi havia una galeria comercial ara desapareguda, el Passatge Monistrol, conegut popularment com a Passatge de Sant Joan per la proximitat a l'Església de Sant Joan del Mercat.

## Referències

* ↑ «Una gran vía para llegar al mercado» (en castellà). Levante-EMV, 01-07-2010.
* ↑ «El DOGV oficialitza el canvi dels carrers franquistes de València: aquests són els nous 51 noms». Diari La Veu, 27-06-2017.
* ↑ «La Avenida del Oeste» (en castellà). Rafael Brines (Levante-EMV), 08-08-2016.

## Bibliografia

* Sánchez Muñoz, David. «La avenida del Oeste de Valencia : Historia de un proyecto inacabado», Ars longa: cuadernos de arte, 2013, No. 22: 229-244
* Gil Salinas, Rafael, Palacios Albandea, Carmen. «Las Calles de Valencia y pedanías. El significado de sus nombres», Ajuntament de València, 2003.

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament Arxivat 2004-12-06 a Wayback Machine.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# György Babolcsai

György Babolcsai (hongarès: Babolcsay György) (Sashalom, 7 de maig de 1921 - Budapest, 13 de juliol de 1976) fou un futbolista hongarès de la dècada de 1950 i entrenador de futbol.
Fou 4 cops internacional amb la selecció hongaresa. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Budapesti Honvéd.
També destacà com a entrenador a Budapest Honvéd FC, Békéscsaba 1912 Előre SE i PAOK.

## Referències

* ↑ Rózsaligeti, László. A nagy Honvéd (en hongarès). Alma Mater Zala Bt, 2013, p. 167.
* ↑ György Babolcsai a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Budapest Honvéd Online».
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2015-06-26.
# Ayres Borghi-Zerni

Ayres Borghi-Zerni (1895, Buenos Aires – …) fou una soprano italiana que va tenir una carrera internacional important de 1914 a 1928.

## Biografia

Ayres Borghi-Zerni va néixer a Buenos Aires el 1895 en una família musical. El seu pare era Edgardo Zerni, un tenor operístic italià de reputació modesta, i la seva tia era Adele Borghi, una prominent mezzosoprano admirada per Giuseppe Verdi. Hom sap poc sobre la vida d'Ayres. Va estudiar a Milà amb un mestre anomenat Bonanno i va fer el seu debut el 1914 al Teatro dal Verme com a Micaela a Carmen de Georges Bizet. En els dos anys següents va fer uns quants papers exitosos a teatres provincials italians, entre els quals el Teatro della Pergola de Florència on el 1916 va aparèixer com a Gilda de Rigoletto de Verdi. El 1917 Ayres Borghi-Zerni va viatjar a Amèrica del Sud, on va cantar Lucia di Lammermoor de Gaetano Donizetti i el paper de Violetta de La traviata de Verdi al Gran Teatro de La Habana, al Teatre Nacional de Veneçuela i al Teatro Arbeu de Mèxic. L'any següent Ayres Borghi-Zerni va fer la primera aparició a un teatre d'òpera italià important, el Teatro Comunale di Bologna, on va actuar com a Gilda a Rigoletto i Amina a La sonnambula de Vincenzo Bellini. Això va signar el començament d'una carrera important: en els següents deu anys (1918-1928) Borghi-Zerni va ser convidada per a cantar als teatres més prominents d'Itàlia, entre els quals el Teatro Costanzi de Roma (de 1918 a 1922), el Teatro Massimo de Palerm (el 1919), el Teatro San Carlo de Nàpols (el 1919, 1920, 1924, 1925 i 1928), el Teatro La Fenice de Venècia (el 1921, 1926 i 1927) i el Teatro Regio de Torí (el 1922). Encara que sembli estrany, mai va aparèixer al Teatro alla Scala de Milà.
A part dels més grans teatres italians, Borghi-Zerni va tenir molt d'èxit al Royal Opera House de Londres, on el 1919 va cantar Violetta a La traviata. També va ser convidada al Gran Teatre del Liceu de Barcelona (també el 1919, cantant Il barbiere di Siviglia, Lucia di Lammermoor i Rigoletto) i a l'Opéra de Monte-Carlo (el 1920, a La traviata, Rigoletto –al costat del gran tenor Beniamino Gigli– i en l'estrena mundial de Satan de Raoul Gunsbourg). La carrera d'Ayres Borghi-Zerni no va durar molt de temps i sembla que es va retirar el 1928 amb les actuacions de Violetta i Lucia al Teatro San Carlo i al Politeama Reinach de Parma. A partir d'aquí es desconeix el que va ser de la seva vida.

## Referències

* ↑ «Borghi Zerni, Ayres» (en anglès, italià). La Voce Antica.
# Lakeland (Florida)

Lakeland és una població dels Estats Units a l'estat de Florida. El 2008 tenia 94.406 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lakeland tenia 78.452 habitants, 33.509 habitatges, i 20.373 famílies. La densitat de població era de 660,8 habitants/km².
Dels 33.509 habitatges en un 23,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 43,5% hi vivien parelles casades, en un 13,7% dones solteres, i en un 39,2% no eren unitats familiars. En el 32,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,23 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,82.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,4% tenia menys de 18 anys, un 10,3% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 20,6% de 45 a 60 i un 23% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.119 $ i la renda mediana per família de 40.468 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.137 $ mentre que les dones 23.771 $. La renda per capita de la població era de 19.760 $. Entorn del 10,7% de les famílies i el 15% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lakeland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 2 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lakeland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Leivur Øssursson

Leivur Øssursson (Hov, 980 - Skúvoy, 1047) va ser un cabdill viking i bóndi de l'illa de Skúvoy, a les illes Fèroe. Apareix com a personatge històric a la Saga dels feroesos i a la Saga d'Olaf II el Sant.
Leivur era fill del malaurat cabdill Øssur Havgrímsson, que va ser víctima d'un deute de sang que havia alimentat el seu pare Havgrímur entre 969 i 970 per una disputa territorial que feia 65 anys que durava. Es va casar amb Tóra Sigmundsdóttir, la filla de Sigmundur Brestisson i Turid Torkilsdóttir. Sigmundur va ser un dels responsables de la mort del seu pare, però quan es va convertir al Cristianisme va decidir posar fi als deutes de sang.
El 1024 Leivur va ser testimoni de la fi de la mancomunitat feroesa com a territori lliure i la seva subjugació a la corona de Noruega. El rei Olaf II el Sant va nomenar a tres feroesos com a representants de la corona a l'arxipèlag: Gilli com a Løgmaður (màxim representant del poder feroès), Tórolvur Sigmundsson i Leivur Øssursson. Tróndur í Gølu encara era viu i controlava moltes esferes de la vida política feroesa, cosa que demostra el poc control i influència que tenia realment Olaf II sobre l'arxipèlag. Cap al 1025 dues naus noruegues que es van enviar a les Illes Fèroe amb la intenció de cobrar els deguts impostos mai van arribar al seu destí i van desaparèixer sense deixar rastre; una tercera nau va arribar a port, però l'enviat reial per a la defensa de l'illa Karl Hinn Morske va ser assassinat.
La situació va canviar després de la mort el 1035 de Tróndur. Leivur, devot cristià, va assumir el control sobre l'autocràcia de Tróndur i va aconseguir el poder de l'arxipèlag sota el govern de Magnus el Bo. Amb Leivur també va acabar l'era dels vikings a l'arxipèlag.

## Referències

* ↑ «Leivur Øssursson» (en feroès). snar.fo. [Consulta: 21 octubre 2021].
* ↑ Saga d'Olaf II el Sant, cap. 136
* ↑ Saga d'Olaf II el Sant, cap. 153

## Bibliografia

* Andreasen, Anja. Løgtingið 150 - Hátíðarrit (en feroès). Tórshavn: Løgtingið, 2002. ISBN 99918-966-3-5.

## Enllaços externs

* La Saga dels feroesos en anglès. Traduïda per Anthony Faulkes.
* La Saga d'Olaf II el Sant en anglès. Traduïda per Samuel Lang
# Elizabeth Mary Jeffreys

Elizabeth Mary Jeffreys FAHA (22 de juliol del 1941 - 12 de setembre de 2023) fou catedràtica Bywater i Sotheby de Llengua i Literatura Bizantines i Neohel·lèniques de la Universitat d'Oxford i membre de l'Exeter College entre el 1996 i el 2006. Actualment és professora emèrita i membre emèrita de l'Exeter College.

## Carrera

Jeffreys estudià a la Blackheath High School i el Girton College. Posteriorment obtingué un Baccalaureus Litterarum del St Anne's College (Universitat d'Oxford).
Ensenyà a la Mary Datchelor Girls' School (actualment tancada) de Londres entre el 1965 i el 1969. Aleshores fou membre resident sènior de l'Institut Warburg de la Universitat de Londres fins al 1972. Fou membre visitant del Centre d'Estudis Bizantins de Dumbarton Oaks entre el 1972 i el 1974 i de la Universitat de Ioànnina entre el 1974 i el 1976. Aleshores es mudà a Austràlia per treballar com a professora a la Universitat de Sydney (1976-1986), membre resident de la Universitat de Melbourne (1987-1989) i membre resident sènior de la Universitat de Sydney (1990-1995) abans de tornar a Oxford com a membre i catedràtica. Després de retirar-se gaudí d'una beca de la Leverhulme Trust entre el 2008 i el 2009.
Era membre de l'Acadèmia Australiana de les Humanitats i membre honorífica del St Anne's College.

## Obres

* Byzantine Papers, proceedings of the First Australian Byzantine Studies Conference, Canberra, May 1978 (editada amb Michael Jeffreys i Ann Moffatt), Universitat Nacional d'Austràlia, 1981. ISBN 0-86784-009-9
* Popular literature in late Byzantium: collected papers (amb Michael Jeffreys), Variorum Reprints, 1983. ISBN 0-86078-118-6
* The Chronicle of John Malalas (traduïda amb Michael Jeffreys i Roger Scott), Associació Australiana d'Estudis Bizantins. ISBN 0-9593626-2-2
* Studies in John Malalas (editada amb Brian Croke i Roger Scott), Associació Australiana d'Estudis Bizantins, 1990. ISBN 0-9593626-5-7
* Ο πόλεμος της Τρωάδος (amb Manolis Papathomópulos), Fundació Cultural del Banc Nacional de Grècia, 1996; ISBN 960-250-118-9
* Digenis Akritis: the Grottaferrata and Escorial versions (edició i traducció), Cambridge University Press, 1998. ISBN 0-521-39472-4
* Through the looking glass: Byzantium through British eyes, papers from the twenty-ninth Spring Symposium of Byzantine Studies, London, March 1995 (editada amb Robin Cormack), Ashgate, 2000. ISBN 0-86078-667-6
* Rhetoric in Byzantium, papers from the thirty-fifth Spring Symposium of Byzantine Studies, Exeter College, Oxford, March 2001 (ed.), Ashgate, 2003. ISBN 0-7546-3453-1
* Byzantine style, religion, and civilisation: in honour of Sir Steven Runciman, Cambridge University Press, 2006. ISBN 0-521-83445-7
* The age of the dromon: the Byzantine navy ca. 500–1204, amb John Pryor (apèndix traduït per Ahmad Shboul), Brill Academic Publishers, 2006. ISBN 90-04-15197-4
* Oxford Handbook of Byzantine Studies, amb Robin Cormack i John Haldon, Oxford University Press, 2008. ISBN 0-19-925246-7
* Iacobi Monachi Epistulae, Brepols, 2009. ISBN 2-503-40681-5
* Four Byzantine novels (traducció del grec medieval), Liverpool University Press, 2012. ISBN 1-84631-825-4
# Reconstrucció Socialista del País Valencià

Reconstrucció Socialista del País Valencià (RSPV) fou un grupuscle polític valencià format cap al 1971 per antics militants del Partit Socialista Valencià, però també vinculats a la Unió Sindical Obrera (USO), a l'HOAC, les Joventuts Obreres Catòliques i Cristians pel Socialisme. No va tenir més d'una dotzena de militants, principalment el sacerdot José Corell, Joan Olmos Llorens, Josep Sanchis, Vicent Campos Oltra i altres. El 1975 es va integrar en Convergència Socialista del País Valencià.