OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alejandro Lázaro Alonso

Alejandro Lázaro Alonso és un editor de cinema espanyol, guanyador d'un Goya al millor muntatge i una de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics en la mateixa categoria.
Ha treballat en campanyes de publicitat per l'ONCE. Telefónica, Amena o FNAC, ha realitzat videoclips per a grups musicals com Los Planetas o Ska-p i peces per a Canal+. Debutà en el cinema el 1991 quan treballà en el departament editorial de les pel·lícules Amantes i El rey pasmado, i continuà a La pasión turca, Días contados o Libertarias. En el seu debut com a muntador a La comunidad li va valer la seva primera nominació al Goya al millor muntatge i va obtenir la Medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics al millor muntatge. Fou nominat a ambdós premis pel seu treball a 800 balas (2002). El 2008 va obtenir el Goya al millor muntatge per The Oxford Murders. El 2011 seria nominat novament al Goya per Balada triste de trompeta.

## Filmografia parcial

* 2019: Hernán (sèrie de televisió, un episodi)
* 2019. Brigada Costa del Sol (sèrie de televisió, dos episodis)
* 2018: Fugitiva (sèrie de televisió)
* 2018: Cuando dejes de quererme
* 2016: Vive por mí
* 2015: La isla del viento
* 2015: Las aventuras de Moriana
* 2014: Marsella
* 2013: La vida inesperada
* 2012: Historias robadas (minisèrie)
* 2011: Torrente 4: Lethal crisis
* 2010: La princesa de Éboli (minisèrie)
* 2010: Balada triste de trompeta
* 2010: Tensión sexual no resuelta
* 2008-2009: Plutón BRB Nero (sèrie de televisió)
* 2008: El patio de mi cárcel
* 2008: The Oxford Murders
* 2007: Hotel Tívoli
* 2006: Isi & Disi, alto voltaje
* 2005: La fiesta del Chivo
* 2004: Crimen ferpecto
* 2003: Buen viaje, Excelencia
* 2002: 800 balas
* 2000: La comunidad

## Referències

* ↑ Quienes somos a cargocollective.com
* ↑ la comunidad al web dels Goya
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 2000». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-02-26. [Consulta: 6 setembre 2019].
* ↑ 800 balas al web dels Goya
* ↑ Los crímenes de Oxford al web dels premis Goya
* ↑ Balada triste de trompeta al web dels Goya
# Ajuntament de Tàrrega

Ajuntament de Tàrrega és la casa consistorial de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Dins de la pl. Major de Tàrrega hi ha dos dels edificis més emblemàtics de la població, un és l'Ajuntament i l'altre és l'església parroquial de Santa Maria de l'Alba. L'Ajuntament de Tàrrega es construeix com a casa de la vila dins d'un estil eclèctic entre l'arquitectura renaixentista i els nous estils que portà el Barroc. La façana d'aquest edifici és l'única part original conservada, ja que interiorment s'ha transformat per tal d'abastir-hi les oficines municipals. La façana es distribueix en quatre pisos d'alçada on, a la planta baixa, hi ha l'accés principal que es realitza per una porta emmarcada per pilastres que sostenen un entaulament coronat per un frontó triangular partit en la seva part superior i que interiorment hi allotja un alt relleu amb l'escut de la població caracteritzat per una àguila bicèfala coronada on, al seu cos, hi custodia un escut. A la primera planta de la façana hi ha l'àmplia balconada de forja que dona a la pl. Major. Damunt d'aquesta planta noble hi ha el penúltim pis del qual només se'n conserven dues finestres laterals i finalment la part superior de l'edifici és acabat per una galeria de tretze finestres rematades en arcs de mig punt, protegides superiorment per una cornisa d'àmplia volada.

## Història

Aquesta casa durant les diverses guerres del segle xvii va fer la funció de presó i lloc on es van portar a terme diverses execucions dels reus. Actualment és l'Ajuntament de Tàrrega i es troba interiorment en obres perquè tota l'estructura interna de l'edifici s'ha de remodelar per aluminosis.

## Referències

* 1 2 «Ajuntament». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Ajuntament de Tortosa

L'Ajuntament de Tortosa és un edifici de Tortosa protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici situat en un dels costats de la Plaça de l'Ajuntament, en el sector de l'Eixample del Temple. Ocupa tota una illa i té planta rectangular. A l'interior hi ha un espai central cobert amb una claraboia que distribueix les estances dels diferents pisos, que miren a ell mitjançant una galeria interior. Hi ha un total de planta baixa i tres pisos en el sector de façana i dos pisos en el posterior.
La façana es distribueix en tres carrers, el central rematat per una torre octogonal on es troba el rellotge i els laterals per sengles cossos rectangulars d'inferior alçada. Això, juntament amb el fet que els cossos laterals s'endarrereixen en el sector superior i els porxos de la base, trenquen la monotonia del mur, remarcada per la distribució de les obertures.

## Història

L'estructura actual respon a les obres fetes després de la Guerra Civil, en què tot el sector restà força malmès. A aquest període correspon també l'actual estructura de la plaça, tota porxada.

## Referències

* 1 2 3 «Ajuntament de Tortosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2018].
# Algona (Iowa)

Algona és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 5.741 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Algona tenia 5.741 habitants, 2.434 habitatges, i 1.550 famílies. La densitat de població era de 493,7 habitants per km².
Dels 2.434 habitatges en un 29,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,8% hi vivien parelles casades, en un 8,1% dones solteres, i en un 36,3% no eren unitats familiars. En el 32,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,29 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,92.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,5% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 24,1% entre 25 i 44, un 23,1% de 45 a 60 i un 21,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 83,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.207 $ i la renda mediana per família de 41.210 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.504 $ mentre que les dones 20.667 $. La renda per capita de la població era de 16.979 $. Entorn del 7,9% de les famílies i el 10,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Algona». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Algona». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Aida Pontiroli

Aida Pontiroli (1919 - 2009) va ser una botànica i pteridòloga argentina. Al 1947 va obtenir el doctorat en botànica, en la Universitat Nacional de La Plata.
Va formar part d'una admirable sèrie de destacats deixebles del botànic Àngel Lulio Cabrera, entre ells: Genoveva Dawson, Otto Solbrig, Jorge Morello, Humberto A. Fabris (1924-1976), Delia Abbiatti, Noemí N. Correa, Delia Añón Suárez, Cristina Orsi, Amelia Torres, Elsa Matilde Zardini, Jorge Crisci, Roberto Kiesling i Fernando Omar Zuloaga.
Va treballar en la Divisió Plantes Vasculars, que porta honorariamente el nom de "Àngel Lulio Cabrera", que va ser continuat en la direcció del DPV per l'autora. Partició extensament en la publicació de Flora de la Província de Buenos Aires, edició del Institut Nacional de Tecnologia Agropecuària, amb èmfasi en Calyceraceae.

## Algunes publicacions
### Llibres

* 1963. Flora argentina: Calyceraceae. Volumen 9, Nº 41 de Revista del Museo de La Plata: Sección botánica. 241 pp.
* 1949. Nota sobre algunas algas argentinas antárticas y sub antárticas. Nº 73 de Notas del Museo de La Plata: Botánica. Ed. Universidad Nacional de La Plata. 334 pp.

## Referències

* ↑ «[http://www.memoria.fahce.unlp.edu.ar/art_revistas/pr.3923/pr.3923.pdf Autonomía universitaria e intervención política en la trayectoria de liderazgos y grupos académicos en Ciencias Naturales de la Universidad Nacional de La Plata 1930-1955]» (PDF) (en castellà) p. 26. [Consulta: 1r abril 2019].
* ↑ «Colecciones» (en castellà). Museo de la Plata. Facultad de Ciencias Naturales y Museo. Arxivat de l'original el 2012-06-21. [Consulta: 1r abril 2019].
* ↑ Luis Antonio Santaló. 1972. Evolución de las ciencias en la República Argentina, 1923-1972, Volúmenes 5-7. Ed. SCA.
* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
* elsa matilde Zardini. 1980. Index of Argentinian Herbaria. Taxon 29 (5/6): 731-741
# Al Skinner

Albert L. "Al" Skinner jr. (Mount Vernon, Nova York, 16 de juny de 1952) és un exjugador i entrenador de bàsquet nord-americà que va disputar quatre temporades en l'NBA, dos més a l'ABA i una última en la lliga espanyola. Amb 1,91 metres d'alçada, jugava en la posició de base.

## Carrera esportiva

Va jugar durant tres temporades amb els Minutemen de la Universitat de Massachusetts. Va liderar la Yankee Conference en anotació el 1974, amb 18,7 punts per partit, sent inclòs en el millor quintet de la seva conferència en les tres temporades. El 1973 va aconseguir el primer triple-doble de la història dels Minutemen. professional
Va ser triat en el lloc 160 del Draft de l'NBA del 1974 pels Boston Celtics, però va ser descartada la seva contractació fitxant com a agent lliure pels New York Nets de l'ABA. En la seva segona temporada a l'equip, al costat de jugadors com Julius Erving o John Williamson, van aconseguir guanyar el campionat, derrotant els Denver Nuggets en les finals. A l'any següent l'ABA va desaparèixer, i l'equip es va unir a l'NBA. En la seva primera temporada a la nova competició va millorar els seus números, i poc després del començament de la temporada 1977-78 és traspassat, juntament amb dues futures segones rondes del draft als Detroit Pistons, a canvi de Howard Porter i Kevin Porter. En els Pistons Juga una temporada com a suplent d'Eric Money. Després de ser acomiadat, fitxa com a agent lliure de nou amb els Nets, els que setmanes més tard el traspassen juntament amb el mateix Money a Philadelphia 76ers, a canvi i Harvey Catchings i Ralph Simpson.
En la temporada 1980-81 marxa a jugar al Joventut de Badalona de la lliga espanyola, substituint a Steve Wright. Aquesta temporada aconseguí guanyar la Copa Korać derrotant el Carrera Venezia de Dražen Dalipagić i Spencer Haywood en una polèmica final amb pròrroga inclosa, en la qual Skinner va anotar 19 punts.

## Referències

* ↑ «Al Skinner» (en anglès). UMass. [Consulta: 24 maig 2018].
* 1 2 «Al Skinner Transactions» (en anglès). Pro Sports Transactions. [Consulta: 24 maig 2018].
* ↑ «La Korac». Mundo Deportivo, 14-01-1981 [Consulta: 24 maig 2018].
# Marini

Marini és el nom dels següents personatges:
* Alberto Marini (Torí, Piemont, 1972), director de cinema, guionista i muntador italià
* Biagio Marini (Brèscia, 1594 - Venècia, 1663), compositor italià del Barroc primerenc
* Carlo Ambrogio Marini
* Claudio Javier Marini (Quilmes, província de Buenos Aires, 1972), futbolista argentí que ocupava la posició de migcampista
* Giovanni Marini (Venècia, segle xvi), compositor i mestre de capella
* Ignazio Marini (Bèrgam, 1811 - Milà, 1873), cantant dramàtic italià
* Marino Marini (Pistoia, 1901 - Milà, 1980), escultor i pintor italià
# Manuel Colomer i Llopis

Manuel Colomer i Llopis (Barcelona, 1897 - en mar, trajecte Barcelona-Palma, Mallorca, 1922) fou un aviador català. Va ser un pioner de l'aviació comercial espanyola.
El setembre del 1918, amb 23 anys, gràcies a una subvenció de l'Aeri Club de Catalunya, va iniciar el curs de pilot a l'aeròdrom de La Volateria, obtenint així el títol de pilot a finals del mes de setembre del 1919, just dues setmanes abans del seu aterratge d'emergència al Camp d'en Gorina a la Creu Alta de Sabadell.
Aquell mateix any, amb Josep Canudas i Busquets, feu els primers aterratges a Catalunya fora d'un aeròdrom (Sabadell) i el primer vol nocturn efectuat a la península Ibèrica.
El 1920 formà un grup de treball aeri amb Montesa i Trilla, i van fer demostracions per les comarques.
A Mallorca promogué la creació d'una societat, l'Aeromarítima Mallorquina, per a establir un correu aeri amb Barcelona. Va morirpoc abans de la inauguració de la nova empresa, en caure al mar l'hidroavió que pilotava de Barcelona a Palma. El seu copilot, l'italià Cesare Tizzi va sobreviure a l'accident i va ser rescatat per un vaixell. Del relat del mateix Tizzi es va poder concloure que l'accident on va perdre la vida Colomer va ser degut a l'aturada d'un dels motors quan sobrevolaven el mar.
Aquesta empresa va batejar amb el seu nom el primer hidroavió que van adquirir.

## Referències

* ↑ «Manuel Colomer i Llopis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Biografia extreta de sabadell-aviacio-historia
# Mario Takes America

Mario Takes America és un videojoc cancel·lat per a la Philips CD-i.

## Desenvolupament

Durant la dècada dels anys 90, Nintendo va acordar amb Philips que desenvolupés un videojoc per donar a conèixer la cultura nord-americana, viatjant (en helicòpter, en tren...) per diversos llocs turístics dels Estats Units, en una aventura de plataformes 3D.
Des del 1992 fins al 1994, la canadenca Cigam Entertainment va crear el joc de Mario Mario Takes America per a la Philips CD-i. Va mostrar uns quants detalls del joc en la New York CDi 3 el 1993, i en el Winter CES de 1994. La revista oficial britànica de la consola, la CD-i World Magazine, va donar a conèixer el 1993 l'anunci del joc.
Un antic funcionari d'aquesta companyia va revelar les fases del joc. Els estadis que es veurien en 1a persona serien:
* New York / gratacels de Manhattan;
* Niagara Falls Upper i Lower Rapids Barrel Game;
* Louisiana Bayou;
* Vintage Steam en tren (Texas), on havia de lluitar contra Koopas, des d'una visió d'una càmera molt realista;
* persecució entre motos en Badlands;
* cursa de Las Vegas Neon,
* una cursa de cotxes per Los Angeles.
Els estadis en 2D serien:
* Fort Knox Gold;
* Carlsbad Caverns;
* Hollywood
* Graumann's Theatre on tindria lloc una lluita contra un cap final
També haurien d'haver aparegut:
* Detroit Auto Factory;
* cursa per l'espai de Florida (en Mario havia d'usar un "Canadarm" per atreure les monedes i colpejar enemics i asteroides que també alliberarien monedes),
* Monument Valley Motorcycle Race en Highway.
Després que veiessin les limitacions tècniques de la CD-i, consola que per cert no va tenir gens d'èxit, el joc no es va poder acabar, fins al punt en què Philips, veient que no van avançar gens, van abandonar econòmicament al desenvolupador. Confiat en l'èxit del concepte de joc darrere del joc, Cigam fins i tot va intentar una aliança amb Sega per utilitzar Sonic com a personatge principal, que l'intent va fallar, fins i tot va crear un nou personatge anomenat "Metal" i "Heavy", inspirat en la cantant Dee Snider de la banda de rock Twisted Sister.
Els deutes de Cigam amb el Canadian Imperial Bank of Commerce va provocar el tancament de l'empresa, i es perderen els drets a la totalitat de la producció de material de joc per al banc canadenc.

## Referències

* ↑ http://www.reinodocogumelo.com/2014/09/detalhes-sobre-o-desenvolvimento-de.html
# Mario Tiberini

Mario Tiberini (San Lorenzo in Campo, Marques, 8 de setembre de 1826 - Reggio Emilia, 16 d'octubre de 1880) va ser un tenor i compositor italià.
Va estudiar a Nàpols amb el mestre Emanuele De Roxas i, més tard a Roma, on va debutar als 25 anys al Teatre Argentina en el paper d'Idreno a Semiramide de Gioachino Rossini.
La seva carrera va començar als Estats Units, on hi canta de 1854 a 1858, debutant en molts papers que després portarà a Itàlia. De tornada a Europa, canta als principals teatres italians i europeus, amb un repertori que inclou obres de Rossini, Bellini, Gounod, Meyerbeer, Donizetti, Verdi, Marchetti, aconseguint un repertori d'una setantena de rols i creant 17 nous rols en la seva estrena.
Després del seu matrimoni amb la soprano Angiolino Valandris Ortolani, que va tenir lloc a Barcelona el 1859, gairebé sempre cantà amb la seva dona, obtenint un èxit fabulós. Igualment interessant era la seva forma de cantar amb gràcia i agilitat com amb força i passió, i per això ben aviat Tiberini fou buscat per tots els teatres importants.
Verdi el converteix en un excel·lent puntal per al paper d'Álvaro a La forza del destino i de Riccardo a Un Ballo in Maschera.
Tiberini actuà a tot el món i va captivar el públic, els crítics, que el recorden per l'art de la interpretació, la versatilitat del seu talent, la varietat del repertori de la particularitat i el magistral ús de la veu.
La seva carrera acabà el 1876.

## Al Liceu

La temporada 1858-1859 era la de Mario Tiberini que entre setembre i maig cantà catorze títols diferents al Liceu. Amb la soprano Angiolina Ortolani, Mario Tiberini cantà al Liceu I puritani, Linda di Chamounix, Lucia di Lammermoor, Don Pasquale, Les Huguenots, Rigoletto, La Juive, Il saltimbanco, La sonnambula, Matilde di Shabran, Il barbiere di Siviglia i Arnaldo d'Erill de Nicolau Guanyabens. Soprano i tenor es van casar immediatament després i van formar una parella artística que esdevindria famosa als grans teatres, compresa La Scala.

## Referències

* ↑ Tribó, Jaume. Exposició Òpera Liceu. L'activitat artística dels primers cinquanta anys del Liceu. Museu d'Història de Catalunya: Biblioteca de Catalunya, 1997-1998. ISBN 84-393-4324-8.
# Mariscal de la Reial Força Aèria

Mariscal de la Reial Força Aèria (MRAF) és el màxim rang a la RAF. En temps de pau només és lluït pels oficials de la RAF nomenats com Cap de l'Estat Major de la Defensa, i pels Caps de l'Estat Major de l'Aire retirats, els quals són promoguts immediatament abans del seu retir. Les promocions al rang van cessar a la dècada dels 90. Actualment, el màxim rang pels oficials al servei actiu de és Mariscal en Cap de l'Aire, si bé la promoció a Mariscal de la Reial Força Aèria és encara possible en temps de guerra, així com pels membres de la família reial britànica i per a alguns oficials veterans a discreció del Monarca.
El Mariscal de la Reial Força Aèria és un rang de 5 estrelles i té el codi de rang de l'OTAN de OF-10, equivalent a Almirall de la Flota a la Royal Navy o a Mariscal de Camp a l'Exèrcit britànic.

## Orígens

Abans de la creació dels rangs d'oficial de la RAF el 1919, es proposà que per analogia amb Mariscal de Camp, el màxim rang hauria de ser Mariscal de l'Aire (Air Marshall). Va ser posteriorment que es decidí que el rang de Mariscal de l'Aire seria equivalent al de Tinent General i que el màxim rang de la RAF s'anomenaria Marshal of the Air. Tanmateix, uns dies després de la seva promulgació, i a proposta del rei Jordi V, es modificà el nom a l'actual Mariscal de la Reial Força Aèria.

## Insígnia

La insígnia de rang consisteix en 4 barres blau cel (amb una franja negra als costats), al damunt d'una franja blau cel amb els costats negres més gruixuda. Es llueix a les bocamànigues o a les espatlles de l'uniforme de vol.
L'estendard d'un Mariscal de la Reial Força Aèria és una banda horitzontal gruixuda en vermell al centre amb 1 banda més prima en vermell als costats, sobre un fons blau gris i una banda blau fosc a les puntes.
El distintiu per un vehicle mostra 5 estrelles blanques sobre un fons blau.
* Insígnia de bocamàniga o d'espatlla de Mariscal de la RAF
* Estendard de comandament de Mariscal de la RAF
* Distintiu de vehicle de Mariscal de la RAF
# Mas Juny

El Mas Juny és un mas fortificat al municipi de Palamós (Baix Empordà) que és catalogat com a bé cultural d'interès nacional.

## Arquitectura

El mas, amb torre adossada, està en un promontori sobre la cala de s'Alguer. La casa té una porxada d'arcs rebaixats i està coberta per una teulada de dues vessants a dos nivells. La torre és de forma cilíndrica atalussada. Consta de tres plantes i terrat (no conserva els merlets). Les úniques obertures visibles des de l'exterior són les espitlleres horitzontals. A la primera planta s'hi accedeix per una porta oberta a la cara nord. La segona comunica amb la casa i ha estat transformada en cambra de bany. I la tercera està ocupada pels dipòsits d'aigua. A la banda de ponent es veu un rellotge de sol en molt mal estat.

## Història

La història recent del mas està marcada per la personalitat del pintor català Josep Maria Sert. L'any 1931 l'artista arribà a Palamós i comprà les terres properes a la platja de Castell on hi havia el mas Cama. Sert canvià el nom pel de mas Juny i restaurà la casa. Pel lloc van passar els artistes i personalitats més importants de principis de segle. A mitjans dels anys trenta, amb motiu de la mort del germà de la seva muller, el príncep Midivani, va vendre les seves possessions a la família Puig Palau. Avui encara al poble de Palamós es parla del lloc com el mas d'en Sert.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Juny». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
# Mas Llinars (Agullana)

El Mas Llinars és una obra d'Agullana (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran masia situada a uns quatre quilòmetres del poble, de planta baixa, pis i golfes i coberta adues vessnats. El paredat d'aquesta casa és de pedra, i destaca l'escala lateral per accedir al primer pis. A la planta baixa destaquen les dues voltes de canó a sota de l'escala, per accedir a la planta baixa. El que més sobta d'aquesta construcció, és la teulada amb una inclinació molt marcada, feta per salvar el desnivell del terreny.

## Referències

* ↑ «Mas Llinars». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].
# Markus Weissenberger

Markus Weissenberger és un futbolista austríac. Va jugar al LASK Linz austríac.

## Referències

* ↑ «Weissenberger secures LASK recall». euro2008.uefa.com, 06-05-2008. Arxivat de l'original el 2008-05-07. [Consulta: 7 maig 2008].

## Enllaços externs

* Estadístiques a transfermarkt.de (alemany)
# Marquès de Norpois

El marquès de Norpois és un diplomàtic, personatge d'A la recerca del temps perdut, de Marcel Proust. És un dels portaveus del sainte-beuvisme en aquesta novel·la.
Té obertes les portes de l'Acadèmia, no té en particular estima la literatura, però jutja no obstant això que aquesta carrera és la que convindria al narrador, a qui es proposa de posar en contacte amb un jove autor. Menysprea lleugerament Bergotte. Per altra banda, el seu amor amb madame de Villeparisis tindrà un final feliç, cosa estranya a la Recerca.
Norpois és un fi coneixedor dels codis de la diplomàcia. No només sap usar els girs periodístics a l'ús, sinó que també sap comunicar per al·lusió en el moment de les negociacions diplomàtiques. Proust distingeix aquest art fet de tacte i d'usos prefixats, de l'art de l'escriptor, l'esforç del qual per dir la seva pròpia veritat l'obliga a trobar fórmules inèdites.

## Intèrpret en adaptació cinematogràfica

* Roland Copé a A la recerca del temps perdut de Nina Companeez (2011)

## Referències

* ↑ Vincens, André «Norpois (Marquis de)» (en francès). Proust, ses personnages [Consulta: 11 octubre 2018].