OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Geoffrey Knauth

Geoffrey Knauth (Nova York, 1960) és enginyer de programari i president de la Free Software Foundation (FSF) des d'agost de 2020. Knauth parla amb fluïdesa anglès, rus i francès, i té alguns coneixements d'alemany i xinès. També és pilot i ha practicat el rem i altres activitats.
Knauth es va llicenciar en economia a la Universitat Harvard el 1983. Allà també va seguir molts cursos sobre llengües i literatures eslaves. Més tard, a finals de la dècada del 1980 i en la dècada del 2000, va seguir cursos addicionals d'informàtica i d'idiomes tant a Harvard com a la Universitat Northeastern. Entre el 2006 i el 2010 va ser professor d'informàtica en el Lycoming College.
Knauth ha treballat per diverses empreses, en diversos rols, incloent: programador, associat sènior, enginyer de sistemes i analista de sistemes. Knauth treballa per AccuWeather Inc. com a desenvolupador de programari sènior, des de març de 2014.
Knauth es va unir a la junta directiva de la FSF, el 1998, com a tresorer. Va ser cofundador de GNU Objective-C. El 5 d'agost de 2020, Knauth va ser elegit president de la FSF, 11 mesos després de la dimissió de Richard Stallman, que havia estat el seu president fundador des del 1985. El 25 de març del 2021, Geoffrey Knauth va prometre renunciar a ser membre amb dret a vot de la FSF, una vegada que hi hagués un lideratge adequat per reemplaçar-lo.

## Referències

* 1 2 3 «Staff and Board — Free Software Foundation — Working together for free software». [Consulta: 20 juny 2021].
* 1 2 3 4 5 «Résumé of Geoffrey S. Knauth».
* ↑ «Geoffrey Knauth elected Free Software Foundation president; Odile Bénassy joins the board». , 05-08-2020.
* ↑ «Statement from FSF's new president, Geoffrey Knauth». , 05-08-2020.
* ↑ Larabel, Michael «FSF Has Finally Elected A New President». Phoronix, 05-08-2020.
* ↑ Prakash, Abhishek «Almost a Year After Richard Stallman Was ‘Cancelled’, Free Software Foundation has Elected a new President». It's FOSS, 06-08-2020.
* ↑ «Update on work to improve governance at the FSF».

## Enllaços externs

* Geoffrey Knauth - Lloc web oficial
# Gino Colaussi

Luigi Colausig, més conegut com a Gino Colaussi, (4 de març, 1914 - 27 de juliol, 1991) fou un futbolista italià dels anys 30.
Colaussi nasqué a Gradisca d'Isonzo, Friül - Venècia Júlia. Jugà de davanter a la USC Triestina, Juventus i Vicenza Calcio, tots a primera divisió, i Calcio Padova a segona. Fou internacional amb la selecció italiana, amb la qual guanyà la Copa del Món de Futbol de 1938. Marcà quatre gols en aquesta competició, dos d'ells a la final. Morí a Opicina, prop de Trieste.
# Giovanni Battista Grillo

Giovanni Battista Grillo (Venècia, 1570 $^{(Gregorià)}$ - Venècia, 1622) fou un compositor i organista italià.
Se sap ben poc de Grillo fins que va ser elegit organista de la confraria veneciana "Scuola Grande di S Rocco" el 28 d'agost de 1612. Aquesta va ser una posició destacada en la vida musical de la ciutat. També va ser nomenat primer organista de San Marco el 30 de desembre de 1619. Va morir a Venècia.
La seva música segueix Giovanni Gabrieli, especialment el seu Sacri consens ac Symphonia (Venècia 1618) que inclou canzonas vocals de fins a 12 parts, usant cori spezzati. També és conegut per tres canzones instrumentals publicats a la col·lecció de Raveri; "Canzoni per sonare con ogni sort di stromenti" (Venècia, 1608).

## Llista d'obres

* Il primo libro delle canzonette a 3 voci (Venècia, 1600)
* Il secondo libro delle canzonette a 3 voci (Venècia, 1600)
* Canzoni per sonar amb cada sort de stromenti a 4, 5 i 8 ... llibre I (Venècia, 1608)
* Musica vaga et artificial (Venècia, 1615)
* Symbolae diversorum musicorum, a 2, 3, 4 i 5 veus ... (Venècia, 1620)
* Seconda raccolta de sac canti a 1, 2, 3 i 4 voci, de diversos autèntics eccel·lissimi (Venècia, 1624)
* Venezianische Canzonen (Magúncia, 1958)
* Col·lecció de canzoni per sonar d'Alessandro Raverij, Venise, 1608 (La Haia, 1965)
* Sonates i canzonas del Sacri concentus ac symphoniae, Venècia 1618 (Nova York-Londres, 1989)

## Referències

* Arnold, D: 'Grillo, Giovanni Battista', Grove Music Online ed. L. Macy (Consultat el 28 de desembre de 2007)
# Ghardimaou

Ghardimaou (àrab: غار الدماء, Ḡār ad-Dimāʾ) és una ciutat fronterera tunisiana situada a uns cinc quilòmetres de la frontera amb Algèria, a la governació de Jendouba, uns 22 km a l'oest de la ciutat de Jendouba. La municipalitat té més de 20.000 habitants (19.618 habitants el 2004) i compta amb una estació de ferrocarril de la línia Tunis-Algèria. El 2 de setembre del 2005 es va obrir un museu tunisiano-algerià dedicat a la lluita per la independència dels dos països. És a 220 metres sobre el nivell de la mar.
És capçalera d'una delegació amb 66.940 habitants (cens del 2004).

## Natura

Cap a l'oest de la ciutat, dins de la delegació i en direcció a la frontera algeriana, hi ha la reserva natural d'El Faïja, únic lloc de Tunísia on es pot trobar el cérvol de Barbaria.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 22 57 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en dotze sectors o imades:
* Ghardimaou (22 57 51)
* Ghardimaou Nord (22 57 52)
* El Mâaden (22 57 53)
* Er-Rakha (22 57 54)
* Aîn Soltane (22 57 55)
* Ouechtata (22 57 56)
* Ed-Daoura (22 57 57)
* Es-Sraia (22 57 58)
* Forgassen (22 57 59)
* Fej Hassine (22 57 60)
* Mrassen (22 57 61)
* El Galâa (22 57 62)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 22 17).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 65-68. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 143. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* Ghardimaou - Lloc web oficial
# Gianmarco Di Francesco

Gianmarco Di Francesco (Sant'Omero, Província de Teramo, 2 d'agost de 1989) és un ciclista italià professional des del 2014.

## Palmarès

* 2005
** 1r a la Coppa San Sabino
* 2014
** Vencedor d'una etapa al Giro del Friül-Venècia Júlia
* 2015
** 1r al Gran Premi de la Indústria del marbre
** 1r al Trofeu Ciutat de Brescia

## Referències

* Resultats a sitiodeciclismo.net
* Resultats a cyclebase.nl
* Resultats a museociclismo.it
* Resultats a procyclingstats.com
# Gizaburuaga

Gizaburuaga és un municipi de Biscaia, a la comarca de Lea-Artibai. Originàriament, era una parròquia filial de Santa María de Lekeitio fins que, el 1519, una butlla papal de Lleó X va atorgar la independència a les parròquies d'Amoroto i Gizaburuaga, amb dret a pica baptismal, preveres i sacerdot.

## Topònim

L'etimologia de Gizaburuaga sembla a priori clara; es pot descompondre el nom en les següents paraules provinents de l'euskera: giza ('home'), buru ('cap') i el sufix locatiu -aga. La seva traducció seria 'lloc de caps humans'. Juan Ramón Iturriza, en la seva Història general de Biscaia (1885), va recollir una suposada tradició oral que explicaria l'origen de tan enigmàtic nom. Segons Iturriza, el nom antic de Gizaburuaga era Ibaibaso (lit. 'bosc del riu'), fins que, en el segle x, es van produir lluites sagnants en aquest lloc entre francesos i biscaïns. A partir de llavors, el lloc va passar a ser conegut com a Gizaburuaga, que significaria 'l'home sense cap' (sic).

## Història

Hi ha un silenci documental absolut sobri Gizaburuaga fins al segle xvi, quan apareix per primera vegada esmentada en relació amb els plets existents entre Lekeitio i les poblacions rurals que l'envoltaven. Les esglésies d'Ispaster, Amoroto, Mendexa i Gizaburuaga depenien per aquell temps de l'església parroquial de Santa María de Lekeitio, com a temples filials d'aquesta. Aquesta situació no era del grat d'aquestes poblacions, que a vegades es van negar a pagar els delmes a l'església de Lekeitio. El plet va finalitzar el 1519 quan el papa Lleó X va emetre una butlla que permetia les esglésies de Gizaburuaga, Ispaster, Amoroto i Mendexa d'erigir-se en parròquies independents amb capacitat d'administrar tots els sagraments. Aquest fet va implicar també la independència administrativa de Gizaburuaga, ja que en la Terra plana de la Biscaia del segle xvi, parròquia i anteiglesia administrativa eren termes gairebé anàlegs.
# Golf de Nicoya

El golf de Nicoya és un golf que es troba a la costa septentrional de Costa Rica de l'oceà Pacífic.

## Geografia

El golf de Nicoya constitueix l'entrant de mar més profund en terres costa-riquenyes i banya les costes de les províncies de Guanacaste i Puntarenas. La seva entrada està limitada pel cap Blanco i la punta Judas, mentre que a l'interior s'estreny. Al fons del golf desemboca el riu Tempisque, mentre el riu Grande de Tárcoles ho fa a la part més oberta a l'oceà.
El golf conté nombroses illes, sent les més destacades Chira, Venado, Caballo, San Lucas, Cedros, Bejuco i Pan de Azúcar. A les seves costes s'hi troben els principals ports del país, a Puntarenas i Caldera.
Constitueix una important zona turística, amb platges, balnearis i parcs naturals com el de Barra Honda i Palo Verde.

## Enllaços externs

* Informació del golf de Nicoya (anglès)
# Golf de Paria

El golf de Paria (Golfo de Paria, Gulf of Paria) és un golf situat a la desembocadura del delta del riu Orinoco a l'oceà Atlàntic, al nord d'Amèrica del Sud i les aigües del qual comparteixen les repúbliques de Trinitat i Tobago i Veneçuela. Té una extensió d'aproximadament de 7.800 km², conforma una part de la façana atlàntica de Veneçuela, i forma el litoral dels estats de Delta Amacuro, Monagas i Sucre i al seu torn separa el continent dus-americà de Trinitat, la més gran de Trinitat i Tobago, per la qual cosa aquest golf és una zona de frontera marítima.
El Golf de Paria és una nassa d'aigua salobre, durant l'estació humida la seva salinitat està per sota dels 23 ppt (parts per mil·ler). hi ha un extens manglar. Els principals ports inclouen Port of Spain i el Port de Point Lisas a Trinidad i el Port de Pedernales a Venezuela.
És considerat com un dels millors ports naturals de l'Atlàntic a Amèrica.

## Història

El golf de Paria va ser albirat primer l'any 1498 en el tercer viatge de Cristòfor Colom el qual va desembarcar a Macuro, en l'extrem oriental de la península de Paria, de la qual rep aquest golf el seu nom. Les entradas nord i sud del golf reben els noms de Boca del Dragón o de Drago i Boca de la Serpiente o de la Sierpe, pels remolins que s'hi formen i el perill que representaven en època colonial; tots dos noms els va donar el mateix Cristòfor Colom. La Boca del Dragón, localitzada entre la península de Paria i la península de Chaguaramas, connecta al golf amb la mar Carib, mentre que la Boca de la Serpiente, localitzada entre el delta de l'Orinoco i la península de Cedros, l'uneix al canal de Colom. El 1500 Vicente Yanez Pinzón, que provenia de les costes del Brasil, va recórrer el golf de Paria on carregaren tres mil lliures de pal del brasil, un dels pocs productes que van donar beneficis en aquell viatge. En la recerca d'un pas cap a les Illes de les espècies el 1508 el capità Pinzón junt a Juan Díaz de Solís van iniciar en les costes de Paria un viatge per les costes del Carib fins a la península de Yucatán.

## Toponímia

Inicialment Cristòfor Colom va donar al Golf de Paria el nom de Golf de la Balena, però aquest nom va ser canviat després que aquests cetacis fossin eliminats el segle xix arran la cacera de la balena.
Hi ha fonts cartogràfiques de finals del segle xviii que el registren com el golf Trist.

## Referències

* ↑ Mapa de la ysla de Trinidad. Archivo General de Indias. Unidad: Mapas y Planos. Signatura: MP-VENEZUELA, 185. Portal de Archivos Españoles
* Anthony, Michael. Historical Dictionary of Trinidad and Tobago. Scarecrow Press, Inc. Lanham, Md., and London, 2001. ISBN 0-8108-3173-2.
* Tectonics and Sedimentation of the Gulf of Paria Arxivat 2005-08-02 a Wayback Machine.
# Goh

Un goh (xinès simplificat: 号; xinès tradicional: 號; pinyin: hào; japonès: gō; coreà: ho; vietnamita: hiệu) és un pseudònim, o nom de ploma, usat per artistes de l'Àsia oriental, i que de vegades canvia. La paraula i la idea de fer servir un pseudònim es va originar a la Xina, i després es va popularitzar en altres països de l'Àsia oriental, especialment al Japó i Corea.
En alguns casos, els artistes adoptaven diferents goh en diferents etapes de les seves carreres, normalment per senyalar canvis importants en les seves vides. Un exemple típic n'és el cas de Tang Yin, de la dinastia Ming, que va tenir més de deu pseudònims. Un exemple de cas extrem al Japó n'és el d'Hokusai, que només en el període del 1798 al 1806 no en va tenir menys de sis.

## Pseudònims i escoles

Aquesta forma la va utilitzar per primera vegada Li Bai, un famós poeta de l'època de la dinastia Tang.
El primer goh d'un artista de xilografies ukiyo-e li venia donat normalment pel cap de l'escola (un grup d'artistes i aprenents amb un mestre), en la qual havia estudiat inicialment; aquest goh normalment incloïa una de les síl·labes del goh del mestre.
Amb això, sovint es pot seguir quina era la relació entre els artistes, especialment en els últims anys, quan sembla que era bastant sistemàtic (sobretot en l'escola Utagawa) que la primera síl·laba del goh del deixeble fos l'última síl·laba del goh del mestre.
Així, un artista anomenat Toyoharu tenia un alumne anomenat Toyohiro, el qual, per la seva banda, tenia com a deixeble al famós paisatgista Hiroshige.
Un altre que va estudiar amb Toyoharu va ser el cap principal de l'escola Utagawa, Toyokuni. Toyokuni tenia uns deixebles anomenats Kunisada i Kuniyoshi. Kuniyoshi, per la seva banda, tenia un alumne, Yoshitoshi, entre els deixebles del qual hi havia Toshikata.

## Pseudònims heretats i reutilitzats

En algunes escoles, el goh de la majoria dels més veterans s'adoptava quan el mestre moria i el deixeble en cap assumia el seu lloc. Potser com a senyal de respecte, els artistes podien prendre el goh d'un artista anterior. Això fa que en sigui difícil l'atribució. El segell del censor ajuda a determinar la data d'un gravat en particular. L'estil també és important. Per exemple, Kunisada, després de canviar el seu goh pel de Toyokuni, va començar a signar els seus gravats amb el segell allargat amb forma de toshidama ('La joia de l'any nou') ovalat de l'escola Utagawa, un cartutx poc usual amb una ziga-zaga a l'angle superior dret. Els seus successors van seguir aquesta pràctica.
En l'escriptura moderna, una xifra romana identifica un artista en la seqüència d'artistes que han usat un goh. Així, a Kunisada I també se'l coneix com a Toyokuni III, perquè va ser el tercer artista que va signar amb aquest goh.

## Referències

* Frederic, Louis (2002). "Gō." Japan Encyclopedia. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
* Lane, Richard (1978). Images of the Floating World. Old Saybrook, CT: Konecky & Konecky.
# Gingsheim

Gingsheim (en alsacià Gíngse) és un antic municipi i actual municipi delegat francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 310 habitants.
A finals del 2015 es va unir als municipis de Hohatzenheim, Mittelhausen i Wingersheim per crear el nou municipi de Wingersheim les Quatre Bans.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 231 | 244 | 237 | 282 | 268 | 310 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Joseph Gross | |
| 2008- | Dominique Gross | |

## Referències

* ↑ Arrêté du 15 décembre 2015 modifié par l'arrêté préfectoral du 23 décembre 2015 portant création de la commune nouvelle de Wingersheim les Quatre Bans
# Escales del carrer dels Rebolledo

Les Escales del carrer dels Rebolledo és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Escales que permeten la unió entre l'àrea de la plaça del Prim i del teatre romà amb l'antic barri de Marina. Element destacat en la trama urbanística de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Escales del carrer dels Rebolledo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# Dècada del 1200 aC

La dècada del 1200 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 1209 aC fins al 31 de desembre del 1200 aC.

## Esdeveniments
### Àsia

* 1207 aC: Merenptah venç els israelites.

### Europa

* 1200 aC: comença el període conegut com l'edat de ferro.
# Manuel Feijóo Aragón

Manuel Feijóo Aragón (Madrid, Espanya, 27 de juny de 1977) és un actor madrileny. Va néixer en una família d'artistes, ja que pertany a la saga dels Aragón. És net del pallasso Miliki, i la seva mare és Rita Irasema. Per aquest motiu, Manuel es va criar ja en el món de la interpretació. De fet, amb tan sols 6 mesos d'edat va aparèixer ja al programa "Los payasos de la tele".

## Biografia

Posteriorment, va seguir fent petites intervencions en alguns dels programes en què treballaven la mare o l'avi, i, ja amb 13 anys, comença a treballar en programes infantils com La merienda, Superguay o La guardería. L'any 1995 treballa al programa Megatrix i el 1996 fa el seu debut en una sèrie televisiva, amb un paper a Menudo es mi padre. Però, malgrat els seus treballs anteriors, l'actor aconsegueix la popularitat l'any 1998, quan s'incorpora al repartiment de la sèrie Compañeros, interpretant un dels personatges més simpàtics, Luismi Bárcenas, paper que representa fins a l'any 2002.
L'any 2001 debuta a la pantalla gran, en la pel·lícula No te fallaré, una adaptació per al cinema de Compañeros, on segueix interpretant el mateix personatge. L'any 2003 li ofereixen un paper en una altra sèrie, Tres son multitud, on encarna Patricio Pato Villán, i l'any següent treballa en un altre llargmetratge, Imago, en el paper de Llast.
En televisió ha intervingut posteriorment en altres sèries com El pasado es mañana, Los escapistas o Cuenta atrás, així com en el telefilm Escuadra hacia la muerte, en què interpreta Martín. Quant a la seva filmografia al cinema, podem ressaltar encara altres títols com Para que no me olvides o Pobre junventud.

## Filmografia
### Cinema

* El sótano (1998, curtmetratge)
* No te fallaré (2001)
* Imago (2004, curtmetratge)
* Para que no me olvides (2005)
* Pobre juventud (2006)
* Hipótesis (2011)

### Televisió

* La merienda (1990)
* Superguay (1991)
* La guardería (1993)
* Compañeros (1998-2002)
* Tres son multitud (2003)
* El pasado es mañana (2005)
* Estudio 1 (2006)
* Cuenta atrás (2008)
* Plaza de España (2011)
* Magic Hands (2014)

## Referències

* ↑ «Biografía de Manuel Feijóo» (en castellà). biografias. [Consulta: 6 març 2014].
# Numeració aràbiga oriental

La numeració aràbiga oriental és la representació dels nombres en alguns països del món.

## Variants

N'hi ha dos tipus o estils amb lleugeres variacions. Malgrat que les escriptures que empren aquests numerals s'escriuen de dreta a esquerra, les xifres s'escriuen amb els nombres d'esquerra a dreta.
| | 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| Estil àrab | ٠ | ١ | ٢ | ٣ | ٤ | ٥ | ٦ | ٧ | ٨ | ٩ |
| Estil persa | ۰ | ۱ | ۲ | ۳ | ۴ | ۵ | ۶ | ۷ | ۸ | ۹ |
* El primer tipus és el dels països que fan servir l'alfabet àrab, com Egipte, Sudan, i l'Aràbia Saudita.
* El segon es fa servir a l'Iran, Afganistan, Pakistan i a certes parts de l'Índia a on es parla urdú, com Lucknow. Es fa servir amb l'antic alfabet turc otomà que ha estat adaptat al persa, balutxi, paixtu i urdú, entre d'altres llengües. És gairebé idèntic al primer excepte en petites variacions de la forma dels nombres 4, 5 i 6.

## Vegeu també

* Numeració aràbiga
* Nombres aràbics
* Sistema de numeració Hindú-Àrab
* Alfabet àrab
# Yang Qipeng

Yang Qipeng (xinès simplificat: 杨启鹏; xinès tradicional: 楊啓鵬; en pinyin: Yángqǐ péng) nascut el 14 de maig 1987 a Tianjin, Xina, és un futbolista xinès qui actualment juga pel Tianjin Teda en la Superlliga xinesa com a porter.

## Carrera de club

Yang va començar la seva carrera professional a la superlliga xinesa al Tianjin Teda, el 2004. Es va convertir en porter titular del club el 2011. L'1 de març, va fer el seu debut professional en la primera ronda de la Lliga de Campions de la UEFA en un partit en el qual Tianjin Teda va guanyar 1–0 al Jeju United FC en l'Estadi de la Copa del Món de Jeju. El seu rendiment va ser descrit com de "classe mundial" pels mitjans de comunicació. Així i tot, va perdre la seva posició de titular, deixant-ho a Song Zhenyu, i es va veure transferit al Chengdu Blades el juliol del 2011. Va guanyar la seva posició de titular en aquest club al juliol 2012 després que el DT costa-riqueny Alexandre Guimarãés es fes càrrec del club.

## Estadística de carrera

Estadístiques fins l'1 de novembre del 2015
| Rendiment de club | Rendiment de club | Rendiment de club | Lliga | Lliga | Tassa | Tassa | Tassa de lliga | Tassa de lliga | Continental | Continental | Total | Total |
| Estació | Club | Lliga | Aplicacions | Objectius | Aplicacions | Objectius | Aplicacions | Objectius | Aplicacions | Objectius | Aplicacions | Objectius |
| Xinesa PR | Xinesa PR | Xinesa PR | Lliga | Lliga | FA Cup | FA Cup | CSL Tassa | CSL Tassa | Àsia | Àsia | Total | Total |
| 2004 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - | - | 0 | 0 |
| 2005 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - | - | 0 | 0 |
| 2006 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 0 | 0 | 0 | 0 | - | - | - | - | 0 | 0 |
| 2007 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 0 | 0 | - | - | - | - | - | - | 0 | 0 |
| 2008 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 0 | 0 | - | - | - | - | - | - | 0 | 0 |
| 2009 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 0 | 0 | - | - | - | - | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 2010 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 0 | 0 | - | - | - | - | - | - | 0 | 0 |
| 2011 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 10 | 0 | 0 | 0 | - | - | 5 | 0 | 15 | 0 |
| 2012 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 15 | 0 | 0 | 0 | - | - | 2 | 0 | 17 | 0 |
| 2013 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 22 | 0 | 0 | 0 | - | - | - | - | 22 | 0 |
| 2014 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 3 | 0 | 0 | 0 | - | - | - | - | 3 | 0 |
| 2015 | Tianjin Teda | Superlliga xinesa | 9 | 0 | 0 | 0 | - | - | - | - | 9 | 0 |
| Total | Xinesa PR | Xinesa PR | 59 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 7 | 0 | 66 | 0 |

## Honors
### Club

Tianjin Teda
* Copa de la Xina de Futbol: 2011

## Referències

* ↑ «泰达弃联赛引球迷不满：丢脸！ 不乐意玩就滚_体育_新民网». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 15 maig 2017].
* ↑ «9次扑救验证杨启鹏神奇 泰达虎口拔牙他是头功-搜狐体育». [Consulta: 15 maig 2017].
* ↑ «杨启鹏». Arxivat de l'original el 2016-09-15. [Consulta: 15 maig 2017].
# Voiútino

Voiútino (en rus: Воютино) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 374 habitants. Pertany al districte municipal de Mélenki.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Vojin Božović

Vojin "Škoba" Božović (en serbi: Војин Божовић, 1 de gener de 1913 - 19 d'abril de 1983) fou un futbolista montenegrí de la dècada de 1930 i entrenador.
Fou 8 cops internacional amb la selecció iugoslava. Defensà els colors de Budućnost Podgorica, SK Jugoslavija, SK Obilić Belgrad, o BSK Belgrad.

## Palmarès
### BSK Belgrad

* Lliga iugoslava de futbol: 1934-35, 1935-36, 1938-39

## Referències

* ↑ List of Libya coaches in RSSSF
* ↑ Player, national team and managerial career
* ↑ Perfil a ofkbeograd
* ↑ Vojin Božović a National-Football-Teams.com (anglès)