OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# I due Foscari

I due Foscari és una òpera en tres actes composta per Giuseppe Verdi sobre un llibret de Francesco Maria Piave, basat en la novel·la The Two Foscari de Lord Byron. Va ser estrenada al Teatro Argentina de Roma el 3 de novembre 1844 i fou la segona òpera estrenada al Liceu, l'any 1847.
Aquesta és la sisena òpera que va compondre Verdi, la seva segona col·laboració amb el llibretista Piave. L'òpera va ser estrenada al Teatro Argentina de Roma el 3 de novembre 1844. A Catalunya va arribar el 8 de juliol de 1845 al Teatre Principal.

## Enregistraments (selecció)

| Any | Elenc (Francesco Foscari, Jacopo Foscari, Lucrezia Contarini, Jacopo Loredano) | Director |
| 1951 | Giangiacomo Guelfi, Carlo Bergonzi, Maria Vitale, Pasquale Lombardi | Carlo Maria Giulini |
| 1957 | Giangiacomo Guelfi, Mirto Picchi, Leyla Gencer, Alessandro Maddalena | Tullio Serafin |
| 1976 | Piero Cappuccilli, José Carreras, Katia Ricciarelli, Samuel Ramey | Lamberto Gardelli |
| 1988 | Renato Bruson, Alberto Cupido, Linda Roark-Strummer, Luigi Roni | Gianandrea Gavazzeni |

## Referències

* ↑ Capon, Brian. «Discografia de l'òpera» (en anglès). Operadis. [Consulta: 29 gener 2016].

## Bibliografia

* Budden, Julian. The Operas of Verdi, Volume 1: From Oberto to Rigoletto (en anglès). Londres: Cassell, 1984. ISBN 0-304-31058-1.
* García Pérez, Jesús. «Verdi». A: La Gran Ópera (en castellà). tres. Barcelona: Planeta-De Agostini, 1989. ISBN 84-395-1305-4.
* Southwell-Sander, Peter. Verdi. Ediciones Robinbook, 2001. ISBN 978-84-95601-24-7.

## Vegeu també

* Temporada 1846-1847 del Liceu
Òperes de Giuseppe Verdi :
Òperes primerenquesÒperes intermèdiesÒperes de maduresaVerdi el 1886
Oberto, Conte di San Bonifacio (1839)
Un giorno di regno (1840)
Nabucco (1842)
I Lombardi alla prima crociata (1843)
Ernani (1844)
I due Foscari (1844)
Giovanna d'Arco (1845)
Alzira (1845)
Attila (1846)
Macbeth (1847)
I masnadieri (1847)
Jérusalem (1847)
Il corsaro (1848)
La battaglia di Legnano (1849)
Luisa Miller (1849)
Stiffelio (1850)
Rigoletto (1851)
Il trovatore (1853)
La traviata (1853)
Les vêpres siciliennes (1855)
Simon Boccanegra (1857)
Aroldo (1857)
Un ballo in maschera (1859)
La forza del destino (1862)
Don Carlos (1867)
Aida (1871)
Otello (1887)
Falstaff (1893) :
# Els venedors ambulants

Els venedors ambulants (títol original en italià I magliari) és una pel·lícula dramàtica italiana del 1959 dirigida per Francesco Rosi. La pel·lícula va guanyar el Nastro d'Argento a la millor fotografia. També va rebre una menció especial al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1960. Ha estat doblada al català.
El 2008 fou seleccionada per entrar a la llista 100 film italiani da salvare.

## Sinopsi

Totonno és el líder d'un grup de treballadors italians que ha estat a l'Alemanya Occidental. El grup recull draps i draps de segona mà a Hannover, comercialitzant-los als clients com a teixits exclusius amb els quals cosir la roba. El treball és deshonet, i de fet els clients s'adonen aviat. Quan Totonno i la seva colla fugen a una altra ciutat d'Alemanya, el grup es troba amb una banda de polonesos, que fan el mateix treball brut.

## Repartiment

* Alberto Sordi: Ferdinando Magliulo, detto Totonno
* Belinda Lee: Paula Mayer
* Renato Salvatori: Mario Balducci
* Nino Vingelli: Vincenzo
* Aldo Giuffrè: Armando
* Aldo Bufi Landi: Rodolfo Valentino
* Josef Dahmen: Mr. Mayer

## Censura

Per a la distribució als cinemes del 1959, la censura va eliminar l'escena en què Mario i Paula es trobaven al llit. També es va imposar la prohibició de visió als menors de 16 anys. Per a la reedició el 1969, es va eliminar tota la seqüència de la ballarina al local nocturn, es va acurtar l'escena en què Mario era colpejat pels sicaris de don Raffaele, va escurçar l'escena de l'amor entre Mario i Paula i es va eliminar detalls de la baralla entre gitanos i magliari. Tot i això, es van afegir escenes que no es van incloure el 1959: l'escena de Totonno i Mario a CLL es va ampliar per darrere a l'avinguda del cementiri, inserint l'escena de Mario perseguint el cotxe de Paula, de Mario d'esquena que passava entre treballadors que pujaven per una escala, una escena amb magliari davant del Casino de París i va ampliar l'escena en què Totonno visita el carrer amb les prostitutes a la finestra. Per a aquesta edició es va aixecar la prohibició a menors.

## Referències

* ↑ Roberto Chiti; Roberto Poppi; Enrico Lancia Dizionario del cinema italiano - I film. Gremese Editore, 1991.
* ↑ Enrico Lancia. I premi del cinema. Gremese Editore, 1998. ISBN 88-7742-221-1.
* ↑ Invitación inútil y presencia italiana, ABC, 17 de juliol de 1960
* ↑ Els venedors ambulants a esadir.cat
* ↑ Massimo Bertarelli, Il cinema italiano in 100 film: i 100 film da salvare, Gremese Editore, 2004, ISBN 88-8440-340-5.
* ↑ Massimo Borriello «Cento film e un'Italia da non dimenticare». Movieplayer, 04-03-2008 [Consulta: 19 abril 2013].
* ↑ «Ecco i cento film italiani da salvare». Corriere della Sera, 28-02-2008 [Consulta: 19 abril 2013].
* ↑ Detalls de les revisions

## Bibliografia

* Sebastiano Gesù (a cura di), Francesco Rosi, Giuseppe Maimone Editore, Catania, 1993
* Giuseppe Tornatore (conversazione con), Francesco Rosi - Io lo chiamo cinematografo, Mondadori.
# Bair

Bair (en rus: Байр) és un poble (un possiólok) de Calmúquia, a Rússia, segons el cens del 2012 tenia 127 habitants. Pertany al districte municipal d'Ikí-Burul.

## Referències

* ↑ «Карты Генштаба L-38 (Г) 1:100000. Дагестан, Калмыкия, Астраханская область.1989». Arxivat de l'original el 2014-10-26.
* ↑ «L-38 карты Генштаба СССР. Элиста, Черкесск, Пятигорск, Волгодонск». Arxivat de l'original el 2014-10-26.
# Gueorgui Ivanov

El general major Gueorgi Ivànov Kakalov, búlgar: Георги Иванов Какалов (2 de juliol de 1940) és un antic agent militar búlgar que va ser el primer astronauta de Bulgària i també va ser membre de l'Assemblea Nacional de Bulgària (el parlament búlgar) el 1990.

## Primers anys i carrera militar

Nascut a Lòvetx, Gueorgui Kakalov va assistir a l'Escola Militar de la Força Aèria a Dolna Mitropolia. Després de completar el programa de cinc anys, va servir en l'Exèrcit del Poble Búlgar com a pilot militar. Uns quants anys més tard va esdevenir instructor i cap d'una divisió.
Tan aviat com va entrar al Programa Espacial Internacional soviètic Interkosmos el 1978, va haver de canviar el seu nom familiar a Ivanov, perquè el seu cognom original Kakalov ocasionalment tenia connotacions negatives en rus. Després d'una formació intensiva, Ivanov va ser seleccionat per la quarta missió sota el programa Interkosmos.

## Programa Interkosmos

Ivanov, juntament amb l'astronauta soviètic Nikolai Rukavishnikov, va ser llançat al espai formant part de la missió Soiuz 33 des del Cosmòdrom de Baikonur el 10 d'abril de 1979, a les 17:34 (GMT). El programa científic pel vol, així com part de l'equipament van ser preparats completament per científics búlgars.
Tot i que l'enlairament va ser suau, la missió va ser un desastre, produint-se danys severs del motor que impedien l'acoblament en òrbita a l'estació espacial Saliut 6 com estava planejat inicialment. Un retorn prematur a Terra va esdevenir l'única decisió possible per a Ivanov i Rukavishnikov tot i que, a causa d'algun problema tècnic addicional, l'aterratge difícilment podria resistir més de 9Gs. Quan la Soiuz 33 finalment va aterrar, es trobava a 320 quilòmetres cap al sud-est de Dzhezkazgan i havia completat 31 òrbites, i estat a l'espai durant 1 dia, 23 hores, i 1 minut. El vol va quedar com a únic exemple d'aterratge manual i així és citat en tots els manuals d'astronàutica.
A Ivanov li va ser atorgat el títol d'Heroi de la Unió soviètica el 13 d'abril de 1979. També va guanyar un doctorat en enginyeria espacial i va ser elegit a l'Assemblea Nacional i va participar en la creació de la bova Constitució democràtica de la República de Bulgària.

## Vida personal

Des de 1993, Ivanov ha estat el director executiu d'Air Sofia.
Ivanov es va casar amb Natalya Rousanova amb qui va tenir una filla, Ani (nascuda el 1967), i es van divorciar el 1982. Actualment està casat amb Lidia i tenen un fill, Ivan (nascut el 1984). Els seus hobbys inclouen esquí, pesca, i golf. Ivanov és un membre de l'ASE de les sigles en anglès Association of the Space Explorers (Associació dels Exploradors de l'Espai) i també va fundar la Fundació Futur a l'Espai (Future in Space Foundation).

## Referències

* ↑ Leviev-Sawyer, Clive «Space for two Bulgarians: Communist fellow travellers». The Sofia Globe, 13-08-2018.
* ↑ «Герой Советского Союза Иванов (Какалов) Георги Иванов :: Герои страны». Warheroes.ru, 13-04-1979. [Consulta: 11 juny 2014].
* {{format ref}} http://www.spacefacts.info/bios/international/english/ivanov_georgi.htm spacefacts.info
# Barbara Ketcham Wheaton

Barbara Ketcham Wheaton (Filadèlfia, Pennsilvània, 1931) és una historiadora i escriptora estatunidenca.
El seu treball l'ha convertit en una erudita en el camp de la cuina del món. Bona part de la seva vida l'ha dedicat a la construcció d'una base de dades (avui anomenada: The Sifter) amb receptes de cuina de tots els temps. Wheaton des de 1990 és curadora honorària de la col·lecció culinària de la Arthur Elizabeth Schlesinger Library on the History of Women in America at the Radcliffe Institute for Advanced Study, de la Universitat Harvard, una de les més grans col·leccions de llibres i manuscrits relacionats amb cuina i la història social de l'alimentació.

## Referències

* ↑ Hidalgo Pérez, Montse «Barbara K. Wheaton ha dedicado media vida a elaborar una base de datos para registrar la història de la cocaïna. 50 años creando el gran archivo 'on line'». El País, 11-10-2020.
* ↑ Hidalgo Pérez, Montse «Gastronomía » Recetarios medievales y tarjetas perforadas: la historiadora que lleva 50 años creando el gran archivo culinario de Internet». El País, 09-10-2020 [Consulta: 11 octubre 2020].
# Laureano Gómez Castro

Laureano Eleuterio Gómez Castro (Bogotà, 20 de febrer de 1889 - Bogotà, 13 de juliol de 1965) va ser un enginyer i polític colombià, president de Colòmbia d'agost de 1950 a novembre de 1951, quan a causa del seu estat de salut, va cedir el poder a Roberto Urdaneta Arbeláez. El 13 de juny de 1953 quan va intentar tornar al càrrec, va ser deposat en un cop d'estat pel general Gustavo Rojas Pinilla. Abans de ser elegit president, Gómez va ser durant tres dècades un dels més radicals líders del Partit Conservador i considerat un dels oradors més incendiaris del Congrés de Colòmbia i un dels principals responsables intel·lectuals de La Violència des de 1946.

## Referències

* ↑ http://www.banrepcultural.org/blaavirtual/revistas/credencial/octubre2006/guerrilla.htm Arxivat 2014-01-05 a Wayback Machine.
# Buztintze-Hiriberri

Buztintze-Hiriberri (en francès i oficialment Bustince-Iriberry), és un municipi de la Baixa Navarra, un dels set territoris del País Basc, al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. Limita amb les comunes d'Ainhize-Monjolose al nord, Jatsu Garazi al nord-oest, Lakarra a l'est, Duzunaritze-Sarasketa al sud-est i Donazaharre al sud-oest.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1901 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 232 | 138 | 138 | 115 | 112 | 111 | 94 |
| A partir de 1962, el cens té en compte la població resident definida com a "Population sans doubles comptes" per l'INSEE |||||||
# El Pui (Useu)

El Pui és una antiga caseria, actualment masia aïllada, del terme municipal de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme, suprimit el 1969, de Baén.
Està situada a prop i al nord del poble d'Useu, en el vessant meridional del Serrat de Corrotes. És a la dreta de la Llau del Coscollet, al sud-oest de Vilesa.

## Etimologia

Del mot comú puig, amb la pronúncia pallaresa (['puj]). És, doncs, un topònim ja romànic, probablement d'origen medieval.

## Història
### Edat moderna

En el fogatge del 1553, el Pui (Lopuy) declara 1 sol foc, laic.

### Edat contemporània

Pascual Madoz dedica un molt breu article del seu Diccionario geográfico... al Pui (Puy). S'hi pot llegir que compta amb una sola casa, una font, i l'església, dedicada a sant Benet, annexa de la parròquia de Sant Andreu de Baén.

## Comunicacions

Mena al Pui la pista de Baén, que arrenca del punt quilomètric 295,2 de la carretera N-260, des d'on travessa la Noguera Pallaresa pel pont de Baén. Després de passar els desviaments a Bresca i Useu, la pista puja pel vessant meridional del Serrat de Corrotes, on s'hi troba el Pui, camí de Baén.

## Notes

* ↑ "Gabriel del Pui". Iglésias 1981.

## Referències

* ↑ Madoz 1849.

## Bibliografia

* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* Iglésies, Josep. El Fogatge de 1553. Estudi i transcripció. II. Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajoana, 1981, p. 90. ISBN 84-232-0189-9.
* MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol. XIII, pàg. 306. Madrid: Imprenta del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de D. Pascual Madoz, 1849. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz. Vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Baén». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* El Pui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Crespinell estrellat

El crespinell estrellat (Sedum stellatum) és una planta de la família de les crassulaceae.

## Descripció

Com totes les altres espècies del gènere i de la família, aquesta espècie es troba en zones pedregoses amb poca terra. Es diferencia amb facilitat de les altres espècies de Sedum perquè és de cicle anual i té les fulles planes i disposades en hèlix sobre les tiges. Les flors són rosades i sèssils. És més freqüent en les zones de muntanya que a les zones més baixes i seques. Floreix a finals de la primavera.

## Distribució i hàbitat

Té una distribució mediterrània, on es troba en els prats teròfits, sobre substrats esquelètics.

## Taxonomia

Sedum stellatum va ser descrita per Carl von Linné i publicat a Species Plantarum 1: 431. 1753.

### Etimologia

Sedum: nom genèric, simple transposició del llatí sedum-i que en èpoques romanes designava a determinades Crassulaceae (Sempervivum tectorum, Sedum album i Sedum acre), i emprat per Plini el Vell en la seva Hist. Nat, 18, 159.
stellatum: epítet llatí que significa "estrellat".

### Sinonímia

* Anacampseros stellata (L.) Haw.
* Asterosedum stellatum (L.) Grulich
* Phedimus stellatus (L.) Raf.

## Vegeu també

* Història de la botànica
* Característiques de les crassulàcies

## Referències

* ↑ «Crespinell estrellat». Universitat de les Illes Balears: Fotografies detallades i informació de l'espècie. [Consulta: 11 octubre 2013].
* ↑ «Crespinell estrellat». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 11 octubre 2013].
* ↑ Aedo, C. 1997. Sedum L. in Castroviejo, S., Aedo, C., Laínz, M., Muñoz Garmendia, F., Nieto Feliner, G., Paiva, J. & Benedí, C. (editors). Flora iberica, vol. 5, p. 121-159. Reial Jardí Botànic, CSIC, Madrid, 1997-2002
* ↑ A Epítetos Botánicos
* ↑ Crespinell estrellat en PlantList consulta: 31 de mayo de 2011
* ↑ «Crespinell estrellat». Reial Jardí Botànic: Flora Ibérica. [Consulta: 11 octubre 2013].
# Granite Falls

«Granite Falls» té aquests significats:
Toponímia
* Granite Falls (Minnesota), poble dels Estats Units a l'estat de Minnesota.
* Granite Falls (Carolina del Nord), poble dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord.
* Granite Falls (Washington), poble dels Estats Units a l'estat de Washington.
# Parc Nacional de Mana Pools

El Parc Nacional de Mana Pools, situat al nord de Zimbàbue, és una àrea de conservació de vida silvestre.
Es tracta d'una regió de la part baixa del riu Zambezi a Zimbàbue, on la inundació és normal en una àmplia extensió dels llacs, després de cada temporada de pluges. A mesura que els llacs s'assequen gradualment i s'allunyen, la regió atrau molts animals grans a la recerca d'aigua, per això és una de les regions més famoses de safaris d'Àfrica.
Mana significa 'quatre' en llengua xona, en referència a les quatre grans piscines permanents formades pels meandres del riu Zambezi mitjà. Aquests 2.500 quilòmetres quadrats de front de riu, illes, bancs de sorra i piscines, flanquejada per boscos de caoba, figues silvestres, ebonies i baobabs, és un dels parcs nacionals més pobres del sud d'Àfrica. Es va salvar d'un esquema hidroelèctric a la dècada dels vuitanta.
El parc forma part del Patrimoni de la Humanitat inscrit per la UNESCO el 1984. Té la major concentració d'hipopòtams i cocodrils i grans poblacions de mamífers durant la temporada seca del país.
Al Mana Pools es va designar un aiguamoll, el Ramsar, d'importància internacional el 3 de gener 2013.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Mana Pools National Park, Sapi and Chewore Safari Areas» (en anglès). [Consulta: 26 febrer 2021].
# Medúl·lia

Medúl·lia (en llatí: Medullia en grec antic: Μεδυλλία) va ser una antiga ciutat del Latium.
Segons Diodor de Sicília era una colònia d'Alba Longa fundada per Latinus Silvius i es va sotmetre a Ròmul després de la caiguda de Crustumerium. Molts dels seus ciutadans van emigrar a Roma i entre ells el pare del futur rei Tul·li Hostili. Durant el regnat d'Anc Marci la van conquerir de nou els llatins que la van conservar només tres anys abans de ser conquerida novament pels romans. Més tard Roma la va perdre, ja que apareix entre les ciutats llatines que va conquerir Tarquini Prisc, explica Titus Livi. La darrera vegada que és esmentada és l'any 492 aC quan es va revoltar contra Roma i es va aliar amb els sabins. Després no torna a aparèixer a la història i Plini el Vell al seu temps diu que ja feia molt que no existia.

## Referències

* ↑ Smith, Willam (ed.). «Medullia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 7 juny 2023].
# Ruslan i Liudmila (poema)

Ruslan i Liudmila (en rus: Руслан и Людмила) és un poema d'Aleksandr Puixkin publicat el 1820. Està escrit com un conte de fades èpic, compost per una dedicatòria, sis cants i un epíleg. Narra la història del rapte de la filla del príncep Vladímir I de Kíev, Liudmila, per un malvat mag, i els esforços per rescatar-la'n del valent cavaller Ruslan.

## Origen

Puixkin començà a escriure'l el 1817, mentre estudiava al Liceu Imperial de Tsarkoie Selo. Es basà en contes populars russos que havia escoltat de la seva infantesa. Es publicà el 1820, poc després que Puixkin fos desterrat al sud de Rússia per les seves idees polítiques expressades en poemes com Oda a la llibertat. Una nova edició amb algunes correccions va aparèixer el 1828.

## Adaptacions

Una òpera amb el mateix nom (Ruslan i Liudmila) es basa en aquest llibre, va ser composta per Mikhaïl Glinka entre el 1837 i el 1842.
El 1972 es produí a la Unió Soviètica una pel·lícula basada en el poema, dirigida per Aleksandr Ptuixko, i interpretada per Valeri Kozinets i Natàlia Petrova. D'altres versions cinematogràfiques són una pel·lícula muda produïda per la companyia Janjonkov, dirigida per Wladyslaw Starewicz, i un telefilm basat en l'òpera de Glinka, dirigit el 1966 per Hans Hulscher per a la NHK.

## Referències

* ↑ Pushkin, Aleksandr Sergeevǐc. Poemi e liriche. Torino: Einaudi, 2001. ISBN 88-459-1606-5.
* ↑ Everett, William A. Chernomor the Astrologer, and Associates Aspects of Shadow and Evil in "Ruslan and Lyudmila" and "The Golden Cockerel". Opera Quarterly, 1995; 12: 23 - 34.
* ↑ «Ruslan i Lyudmila», 01-01-1973. [Consulta: 21 gener 2022].
# I edició dels Premis MiM

La 1a cerimònia de lliurament dels Premis MiM Series, coneguts com a Premis MiM 2013, va tenir lloc a la sala Bergala de Cineteca Matadero Madrid el 30 de novembre de 2013.

## Preparació

Amb motiu de la celebració de la majoria d'edat del certamen, Madridimagen juntament amb DAMA van crear uns guardons especials que obria noves fronteres cap a la ficció televisiva del nostre país. No es va celebrar en concret una gala especialment si no que al llarg de la setmana del festival es van lliurar aquest guardons en honor de la carreres televises i a les noves ficcions espanyoles. Així com també van retre homenatge al cinema. Per a això va haver-hi una sèrie de categories "especials":

### Categories i guanyadors

* Premi d'honor Madridimagen 2013 per a: Emilio Martínez-Lázaro.
* Premi Madridimagen a la contribució artística en la ficció televisiva per a: José Coronado.
* Premio “DAMA” Òpera Prima Iberoamericana per: El Árbol Magnético d'Isabel Ayguavives.
* Premi Millor Llargmetratge autoproduït per: "Gente en sitios" de Juan Cavestany.
* Premio “DAMA” Millor Ficció TV per a: Isabel de Javier Olivares.
* Premi Especial del Jurat per: Ilusión de Daniel Castro.
* Millor Curtmetratge per: “Inocente” d'Álvaro Pastor.
* Menció Especial del Jurat per: "La media vuelta” de Fernando Franco.
* Millor Escola Audiovisual per: Universitat del País Basc amb "The Baskles" d'Adrián Agrelo.

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2013

## Notes

* ↑ Procés de selecció entre finalistes; la qual va competir al costat d' El secreto de Puente Viejo i Gran Hotel.

## Referències

* ↑ «Nota de prensa». Premios MiM Series, 2013. [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Nota de prensa». Premios MiM Series, 2013. [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Nota de prensa». Premios MiM Series, 2013. [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ «Nota de prensa». Premios MiM Series, 2013. [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ Emilio Martínez-Lázaro recibirá el premio de Honor de Madridimagen, panoramaaudiovisual.com, 20 de novembre de 2013
* ↑ Madridimagen gira hacia la ficción televisiva y premia a Jose Coronado, audiovisual451.com, 12 de novembre de 2013
# Held

Held és el nom dels següents personatges:
* Anna Held (1872, Varsòvia, Imperi Rus - 1918, Nova York, Estats Units), actriu polonesa
* David Held (1951), sociòleg anglès
Viccionari
# Graniteville-East Barre

Graniteville-East Barre és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Vermont. Segons el cens del 2000 tenia 2.136 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Graniteville-East Barre tenia 2.136 habitants, 843 habitatges, i 599 famílies. La densitat de població era de 118,5 habitants per km².
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,9% tenia menys de 18 anys, un 7,4% entre 18 i 24, un 30,3% entre 25 i 44, un 21,8% de 45 a 60 i un 14,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.488 $ i la renda mediana per família de 40.069 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.385 $ mentre que les dones 22.284 $. La renda per capita de la població era de 16.153 $. Entorn del 7,4% de les famílies i el 8,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 «Fact Sheet- Graniteville-East Barre». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Graniteville-East Barre». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.