OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pere Tintorer i Sagarra

Pere Tintorer i Sagarra (Palma, Mallorca, 12 de febrer de 1814 - Barcelona, 11 de març de 1891) fou un pianista, compositor i pedagog musical català.
Fill de pares catalans que havien emigrat de Barcelona a causa de la invasió francesa, de retorn a Barcelona el 1822 va estudiar amb el mestre Ramon Vilanova com a membre del cor de la Catedral de Barcelona. Entre 1820 i 1823 formà part d'una banda musical dirigida per Marià Obiols on era conegut com "en Peret de la flauta", en referència a l'instrument que tocava. El 1823 va entrar d'alumne al Conservatori de Barcelona per rebre classes de composició i piano.
El 1830 Tintorer es traslladà a Madrid per completar els seus estudis de piano amb Pedro Albéniz i de composició amb Ramón Carnicer al conservatori d'aquella ciutat, obtenint primer premi de piano el 1832. El 1834, Tintorer va viatjar a París per continuar els seus estudis en piano i composició com a alumne de Pierre Joseph Guillaume Zimmermann. Dos anys més tard, Tintorer s'instal·là a Lió durant catorze anys, on treballava d'un professor a l'Escola Reial i de professor agregat a la universitat. En aquest període va rebre lliçons de Franz Liszt. El 1849 retornà a Barcelona on aconseguia gran èxit que actuava al Liceu i es convertia en un cèlebre i lloat professor de piano. El 1883 era nomenat director principal de lliçons de piano al Conservatori del Liceu, una posició que coronava una vida dedicada a l'ensenyament i que va mantenir fins a uns quants mesos abans de la seva mort. Entre els seus alumnes podem trobar a Enrique Campano, Claudi Martínez-Imbert, Maria Luisa Guerra, Ernest Marraco, Joan Baptista Pujol, Baudili Sabater i Agustí Salvans.
El 1853, l'emperadriu Eugènia li atorgà la medalla d'argent per a la composició de la missa per celebrar el dia de l'Assumpció. També va rebre la creu d'Isabel la Catòlica de mans de la reina Isabel II per a la composició del seu Stabat Mater dedicada a ella. Fou nomenat cavaller de la "Légion d'honneur".
Com a compositor només va fer un centenar de treballs; entre ells, dues simfonies, música religiosa, música de cambra i moltes peces per a piano, incloent-hi un curs de pianos complet.
Casat amb Antònia Dumont varen ser pares de Isabel Tintorer Dumont, casada amb Joan Cuyàs i Artés i de Gonzalo Tintorer i Dumont pare de Gonzalo Tintorer Latour. Fou enterrat al Cementiri del Poblenou de Barcelona (Dep. I, illa 1, interior nínxol 778).

## Referències

* ↑ «Registre de Defuncions. Any 1891. Registre 2384. Jutjat "Universidad".». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 11-03-1891. [Consulta: 4 març 2020].
* ↑ «Els intèrprets catalans». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: abril 2013].
* ↑ Edita SARPE Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 82 (ISBN 84-7291-226-4)
# Peprilus ovatus

Peprilus ovatus és una espècie de peix marí pertanyent a la família dels estromatèids i a l'ordre dels perciformes.

## Descripció

Fa 20 cm de llargària màxima.

## Reproducció

És externa.

## Alimentació

El seu nivell tròfic és de 3,88.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, bentopelàgic i de clima subtropical (32°N-29°N), el qual viu al Pacífic oriental central: el nord del golf de Califòrnia (Mèxic).

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (16 de 100).

## Referències

* ↑ Cuvier G., 1829. Le Regne Animal, distribué d'apres son organisation, pour servir de base a l'histoire naturelle des animaux et d'introduction a l'anatomie comparée. Edition 2. Regne Animal (ed. 2). Vol. 2. i-xv + 1-406.
* ↑ Horn, M. H., 1970. Systematics and biology of the stromateoid fishes of the genus Peprilus. Bull. Mus. Comp. Zool. Vol. 140: 165-261.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Encyclopedia of Life (anglès)
* 1 2 Haedrich, R. L. i M. Schneider, 1995. Stromateidae. Palometas. Pàgs. 1622-1624. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* 1 2 3 anglès FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of reproduction in fishes (en anglès). Neptune City: T. F. H. Publications, 1966, p. 670–671.
* ↑ Reproduction of Peprilus ovatus - FishBase (anglès)
* ↑ Sea Around Us (anglès)
* ↑ Species in Gulf of California - FishBase (anglès)
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, Mèxic. Pàg. 56.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units. Pàg. 178.
* ↑ List of Marine Fishes for Mexico - FishBase (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del Centro Interdisciplinario de Ciencias Marinas. Centro Interdisciplinario de Ciencias Marinas (CICIMAR), La Paz, Mèxic.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Petra María Pérez Alonso-Geta

Petra María Pérez Alonso-Geta, és una investigadora valenciana, catedràtica de Teoria de l'Educació de la Universitat de València, experta en educació i socialització de la infància, desenvolupament cívic i moral de la ciutadania, i vicepresidenta del Consell Valencià de Cultura des de 2018.

## Biografia

Petra Pérez fou premi extraordinari de llicenciatura i té una àmplia trajectòria acadèmica en l'àmbit de l'educació. És investigadora de l'Institut de Creativitat i Innovacions Educatives de la Universitat de València, del qual fou directora. Entre els anys 2006 i 2009 fou consellera de la Fundació Espanyola per a la Ciència i la Tecnologia (FECYT). En 2009 va ser membre de la Coordinació Estatal de l'any Europeu de la Creativitat i la Innovació. En 2012 va ser elegida acadèmica corresponent de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. Ha estat membre de l'Observatori per a la Convivència escolar contra la violència (Conselleria d'Educació), de l'Observatori d'Infància i Família (Conselleria de Benestar Social) i de l'Observatori del Joguet.
Ha realitzat nombroses publicacions entorn de l'educació i socialització de la infància, desenvolupament cívic i moral, educació estètica i antropologia de l'educació, recollint l'àmplia investigació en valors i estils de vida d'infants i joves. És membre del consell editorial i científic de les principals publicacions estatals i internacionals sobre educació, i a dirigit nombroses tesis i projectes.
El 5 de juliol de 2018 va ser nomenada com a membre de Consell Valencià de Cultura.

## Premis i reconeixements

* 1997 Premi de Cooperació Universitat-Societat a l'activitat investigadora.
* 1992 Price de la Committee for the Promotion of the Advanced Educational Research de la Universitá de Firenze
* 1981 Premi Cañada Blanch de la Facultat de Filosofia i Ciències de l'Educació

## Publicacions

* 2010: Infancia y familias (direcció). PUV. València
* 2007: El niño de 3 a 6 años. Pautas de educación. SM. Madrid
* 2006: El brillante aprendiz. Antropología de la educación. Ariel. Barcelona
* 2005: El niño de 0-3 años. SM. Madrid

## Referències

* 1 2 3 4 «Petra María Pérez Alonso-Geta |». [Consulta: 17 març 2019].
* 1 2 «La professora Petra María Pérez ingressa en l'Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques». [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «Les Corts renoven el Consell Valencià de Cultura en triar a 14 nous consellers». [Consulta: 17 març 2019].
* 1 2 3 4 «Real Academia de Ciencias Morales y Políticas». Arxivat de l'original el 2017-09-10. [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «Petra María Pérez Alonso-Geta | University of Valencia, Valencia | UV | Theory Department of Education» (en anglès). [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «Les Corts renoven el Consell Valencià de Cultura en triar a 14 nous consellers». Levante-emv.com, 05-07-2018. [Consulta: 16 març 2019].
* 1 2 3 4 «Petra María Pérez Alonso Geta - Editorial Tirant Lo Blanch». [Consulta: 17 març 2019].
# Petropedetes parkeri

Petropedetes parkeri és una espècie de granota que viu al Camerun, Guinea Equatorial, Gabon i Nigèria.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Amiet, J.-L. & Burger, M. 2004. Petropedetes parkeri. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 18 de gener de 2008.
# Petropedetes

Petropedetes és un gènere de granotes de la família Petropedetidae.
* Petropedetes cameronensis
* Petropedetes johnstoni
* Petropedetes natator
* Petropedetes newtoni
* Petropedetes palmipes
* Petropedetes parkeri
* Petropedetes perreti

## Referències

* IUCN (anglès)
# Pere Gil

Pere Gil és el nom dels següents personatges:
* Pere Gil i Babot, empresari fundador de la Sociedad Catalana para el Alumbrado por Gas, i mecenes d'art
* Pere Gil Estalella (1551-1622), religiós jesuïta català, qualificador de la Inquisició, geògraf i escriptor.
* Pere Gil Moreno, escultor vila-realenc.
* Pere Gil (actor), actor, marit de l'actriu Paquita Ferràndiz i pare de Maife Gil
# Pietà (art)

La pietat o pietà (de l'italià) va ser un tema molt popular dintre de les arts figuratives, especialment durant el gòtic tardà, el Renaixement i el Barroc. Consisteix en la representació de Maria sostenint el cos mort de Jesucrist damunt de la seva falda. Aquest tema iconogràfic va evolucionar donant lloc a la Mare de Déu dels Dolors o la Dolorosa.
L'exemple més famós de pietà és l'escultura de la Pietat de Miquel Àngel que es troba a la Basílica de Sant Pere del Vaticà. El mateix Miquel Angel va iniciar dues pietats més, que va deixar inacabadesː la que es troba a Florència (pietat florentina) i la Pietat Rondanini de Milà.
Altres representacions de la Pietatː
* Pietat a l'Ermita de la Pietat (Ulldecona), realitzada per l'escultor Vicent Barrera Carapuig.
* Pietat de Vilanòva d'Avinhon (Villeneuve lès Avignon) obra d'Enguerrand Charonton (cap a 1455) conservada al Museu del Louvre
* Pietat Desplà, obra de Bartolomé Bermejo (1490) conservada al Museu de la Catedral de Barcelona
* Relleu de la porta de la Pietat, obra de Michael Lochner, a la Catedral de Barcelona (segle XV).
* Pietat, escultura de Juan de Juni (c. 1537)
* La Pietat, d'El Greco (Museu d'Art de Filadèlfia)
* La pietat, pintura de Josep Juncosa, s. XVII (Monestir de Pedralbes)

## Galeria

* Vicent Barrera Carapuig
* Tiziano
* Vincent van Gogh
* El Greco
* Juan de Juni

## Referències

* ↑ «Pietat de Villeneuve lès Avignon» (en francès). Arxivat de l'original el 25 de març 2017. [Consulta: 24 març 2017].

## Vegeu també

* Maria, mare de Jesús

## Enllaços externs

* Comentario religioso sobre la Pietà
* Our Lady of Fatima Parish Feast Commission en Pietà, Malta Arxivat 2013-05-25 a Wayback Machine.
* Various B&W Fotos de Pietà per Robert Hupka Arxivat 2007-09-04 a Wayback Machine.
# Pietà de Brusel·les (Van der Weyden)

La Pietat de Brussel·les (Pietà de Brussel·les) és una pintura a l'oli sobre taula, obra del pintor primitiu flamenc Rogier van der Weyden datada al voltant de 1441. L'obra es conserva al Museu Reial de Belles Arts de Bèlgica, a Brussel·les. Hi ha altres versions i còpies del seu taller, com ara a la Galeria Nacional, Londres, al Prado, Madrid, i a la col·lecció Manzoni, Nàpols. Les anàlisi Infraroja i de raigs X suggereix que la versió de Brussel·les va ser pintada per Van der Weyden, sense excloure necessàriament la participació d'ajudants del taller. L'anàlisi dendrocronològica situa en 1431 la data de la taula de roure del suport, situant la datació de la pintura al voltant 1441.
Lorne Campbell i Jan van der Stock descriuen la pintura com evidenciant un domini tècnic i estètic de cap manera inferior al del Davallament de la Creu del mateix autor, d'una força emocional comparable i controlat per una composició igualment fortament equilibrada. El cos mort de Crist es concep d'una manera similar natural com en el davallament, els braços penjant i els dits flàccids típics de l'observació aguda Van der Weyden. L'allargament notable de les nines de Crist s'ha explicat com la ineptitud d'un assistent, però igualment podria ser una conseqüència del penjament de Crist a la creu, el tipus de detall realista característic de Van der Weyden.
Encara que es van fer un bon nombre d'imitacions de la pietà de Brussel·les, només unes poques es van basar directament en ella. Una connexió directa es pot veure només en les versions pertanyents a la col·lecció Rademakers a la Haia, la del museu Mayer van den Bergh, d'Anvers, i la col·lecció Manzoni, Nàpols. La versió de Manzoni combina característiques de la versió de Brussel·les, així com els de la versió de Madrid i un altre al Staatliche Museen, Berlín.

## Galeria

* Van der Weyden,c. 1464, National Gallery de Londres
* Van der Weyden, 1450, Museu del Prado, Madrid
* Vrancke van der Stockt, c. 1455-60, museu Mayer van den Bergh, d'Anvers

## Referències

* 1 2 Campbell & Van der Stock, p. 507
* ↑ Campbell (1998) p. 440
* ↑ Campbell & Van der Stock pp. 506-7
* 1 2 Campbell & Van der Stock p. 507
* ↑ Djikstra, pp. 451-61, 255-7 and n. 507

## Bibliografia

* Campbell, Lorne. The Fifteenth Century Netherlandish Schools. London: National Gallery Publications, 1998. ISBN 1-85709-171-X
* Campbell, Lorne & Van der Stock, Jan. Rogier van der Weyden: 1400–1464. Master of Passions. Davidsfonds, Leuven, 2009. ISBN 978-90-8526-105-6
* Dijkstra, Jeltje, Originele en kopie. Een onderzoek naar de navolging van de Meester van Flémalle en Rogier van der Weyden, dissertation, Amsterdam, 1990
# Pieve Ligure

Pieve Ligure (en ligur Ceive) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la ciutat metropolitana de Gènova. El 2011 tenia 2.578 habitants.

## Geografia

Es troba a la Riviera del Llevant del Golfo Paradiso, a l'est de Gènova. Té una superfície de 3,56 km² i una única frazione, Corsanico. Limita amb les comunes de Bogliasco i Sori.

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dades Istat el 31 desembre 2011». Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 21 juliol 2015].
# Pleuró

* Aquest article tracta sobre la ciutat de Pleuró. Si cerqueu l'heroi epònim, vegeu «Pleuró (mitologia)».
Pleuró (en grec antic: Πλευρών, llatí: Pleuron) fou una ciutat de l'antiga Grècia situada a Etòlia, que ja és esmentada per Homer al Catàleg de les naus.
Estava situada en una plana entre l'Aqueloos i l'Evenos, a l'oest de la ciutat de Calidó. Les dues ciutats van ser, en època heroica, les més importants d'Etòlia. En els seus inicis, Pleuró era una ciutat habitada pels curets, que estaven en lluita constant amb els etolis. La Ilíada explica el combat entre curetes i etolis: els primers volien saquejar Calidó, i els etolis lluitaven per defensar-la, i s'exterminaven els dos pobles entre ells. A la guerra de Troia, Pleuró ja pertanyia a Etòlia, i els seus habitants van navegar cap a Troia sona el comandament de Toant. Èfor diu que els etolis van foragitar els curets de Pleuró, que abans s'hauria dit Curètida.
Segons el mite, la ciutat va ser fundada per Pleuró, un fill d'Etol, i quan en altres llocs es deia que els curets feien la guerra a Calidó, aquestes llegendes explicaven que Pleuró havia lluitat contra Eneu, llavors rei d'aquella ciutat. Testi, net de Pleuró, també va ser rei de la ciutat. Pleuró, heroi epònim de la ciutat, tenia un heròon a Esparta, perquè era un avantpassat de Leda, la filla de Testi. Aquesta llegenda té diverses variants: Sòfocles diu que el rei de Pleuró era Eneu, i no Testi, i Frínic, en una tragèdia intitulada Πλευρώνιαι ('les dones pleurònies'), on sembla que explicava la mort de Melèagre, sembla que seguia la tradició sofoclea, i així el rei de Pleuró era Eneu.
En època històrica devia tenir poca importància, atès que gairebé no apareix esmentada. Va ser abandonada el segle iii aC pels seus habitants, segons Estrabó, després dels atacs continuats i la destrucció que va portar Demetri II de Macedònia, cap a l'any 238 aC. Els pleuronis van fundar una altra ciutat no gaire lluny de l'antiga, anomenada Nova Pleuró (ἡ νεωτέρα Πλευρών) per oposició a l'Antiga Pleuró (ἡ παλαιὰ Πλευρών). Aquesta ciutat nova estava situada als peus del mont Aracint, mentre que la vella era als peus del mont Cúrion, que derivava el nom dels curets.
La Nova Pleuró es va unir a la Lliga Etòlia, i va participar en la Guerra Romano-Síria. Poc després de la victòria romana en aquesta guerra, els pleuronis van demanar permís al senat romà per unir-se a la Lliga Aquea. Després de la derrota aquea i de la destrucció de Corint el 146 aC, Nova Pleuró va passar a dependre de la república romana.
Nova Pleuró ha estat identificada a la localitat del castell de Santa Irene.

## Referències

* ↑ Ilíada, II 639.
* 1 2 Smith, William (ed.). «Pleuron». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ Ilíada, IX 529-530.
# Pleurotàcies

Pleurotaceae o Pleurotàcia és una família de bolets de mida de petita a mitjana que tenen espores blanques. La família consta de 6 gèneres i 94 espècies. Les espècies membres de Pleurotaceae poden ser confoses amb la dels membres de la família Omphalotaceae. Potser el membre més conegut és el bolet Pleurotus ostreatus.
Moltes espècies del gèneres Pleurotus i Hohenbuehelia s'alimenten de nematodes gràcies a les seves hifes que secreten substàncies tòxiques contra els nematodes.

## Referències

* ↑ Kirk PM, Cannon PF, Minter DW, Stalpers JA.. Dictionary of the Fungi.. 10a edició. Wallingford: CABI, 2008, p. 549. ISBN 978-0-85199-826-8.
* ↑ Thorn RG, Moncalvo JM, Reddy CA, Vilgalys R. (2000). "Phylogenetic analyses and the distribution of nematophagy support a monophyletic Pleurotaceae within the polyphyletic pleurotoid-lentinoid fungi". Mycologia. 92(2): 241–52.
* ↑ Koziak ATE, Cheng KC, Thorn RG. (2007). "Phylogenetic analyses of Nematoctonus and Hohenbuehelia (Pleurotaceae)". Canadian Journal of Botany. 85(8): 762–73.
# Pomada

«Pomada» té aquests significats:
* Farmacologia: Pomada (farmàcia).
* Gastronomia: Pomada (beguda).
* Música: Pomada (grup).
Viccionari
# Phasianus

Phasianus és un gènere d'ocells de la subfamília dels fasianins (Fasianinae), dins la família dels fasiànids (Fasianidae). Aquests faisans tenen una ampla distribució natural per Àsia, des del Caucas i el Mar d'Aral, fins a la Xina i Japó. A més s'ha introduït a molts països per gairebé tot el món.

## Llista d'espècies

S'han descrit 2 espècies dins aquest gènere:
* Faisà comú (Phasianus colchicus).
* Faisà verd (Phasianus versicolor).
A la classificació de Clements 6a edició (revisió de 2009), versicolor és considerat un grup de subespècies de colchicus.

## Referències

* ↑ Classificació dels gal·liformes segons el IOC (versió 2.4, 2010) Arxivat 2013-04-13 a Wayback Machine. Rev. 18-07-2010 (anglès)
* ↑ Classificació de Clements 6ª edició (rev. de 2009) Rev. 18-07-2010 (anglès)
# Phasmahyla cochranae

Phasmahyla cochranae és una espècie de granota endèmica del Brasil.

## Referències

* Fordham et al (2006). Phasmahyla cochranae. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 1 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Poliobotys

Poliobotys és un gènere monotípic d'arnes de la família Crambidae descrita per J.C. Shaffer i Eugene G. Munroe el 2007. S'ha trobat a Àsia (Reunió, Austràlia, Hong Kong) i Àfrica (Kenya, Senegal, Sud-àfrica).

## Subspècies

* Poliobotys ablactalis ablactalis
* Poliobotys ablactalis borbonica (Guillermet, 2008) (Reunió)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». Global Information System on Pyraloidea. [Consulta: 30 març 2019].
* ↑ "Lamprophaia ablactalis (Walker, 1859)". Australian Caterpillars and their Butterflies and Moths.
* ↑ "Poliobotys ablactalis (Walker, 1859)" Arxivat 2022-01-25 a Wayback Machine.. African Moths.
# Picaflors de Maugé

El picaflors de Maugé (Dicaeum maugei) és un ocell de la família dels diceids (Dicaeidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc i vegetació secundària de les terres baixes de Wallacea a les illes del Mar de Flores i les Illes Petites de la Sonda, a Bali, Penida, Lombok, Sawu, Roti, Semau, Timor, Romang, Moa, Damar i Babar.

## Referències

* ↑ «Picaflors de Maugé». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Pont Europa

El Pont Europa o Pont del Brenner (en alemany, Europabrücke o Brennerbrücke) és un viaducte de 777 metres que abasta 657 metres sobre la vall de Wipp just al sud de la ciutat d'Innsbruck, a l'estat del Tirol, Àustria. La Autobahn A13 Brenner (ruta europea E45) passa per sobre del riu Sill, i forma part de la ruta principal des de l'oest d'Àustria a Itàlia al llarg del Tirol del Sud, travessant els Alps. També és part de l'autopista principal entre el sud-est d'Alemanya i el nord d'Itàlia.

## Característiques

La distància més llarga entre els eixos és de 198 m. Construït entre 1959 i 1963, durant un temps va ser el pont més alt d'Europa, ja que s'eleva 190 metres (620 peus) sobre el nivell del sòl. El viaducte Itàlia el va substituir en aquest títol el 1974.

## Vegeu també

* Viaducte Sfalassà
* Pas del Brenner
* Brenner Autobahn
* Viaducte Itàlia
* Brenner
* Túnel de base del Brenner

## Referències

* ↑ http://en.structurae.de/structures/data/index.cfm?
* ↑ Europabrücke-Brennerbrücke

## Enllaços externs

* Colle_Isarco_Viaduct
* 192m Bungy Jumping @Europabrücke, Brenner
# Green Valley

* No s'ha de confondre amb Valley Green.
«Green Valley» té aquests significats:
* Topònims:
** Green Valley (Arizona)
** Green Valley (Califòrnia)
** Green Valley (Dakota del Sud)
** Green Valley (Illinois)
** Green Valley (Maryland)
** Green Valley Farms, concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas
* Música: Green Valley (grup de música), grup de música reggae bascocatalana.
# Richard Oswald

Richard Oswald (1880-1963) va ser un director de cinema i guionista austríac. Va néixer com Richard W. Ornstein a Viena el 5 de novembre del 1880 i va morir l'11 de setembre del 1963 a Düsseldorf (Alemanya). Va debutar a Viena, però després d'atacs antisemistes el 1911 va emigrar cap al teatre Schauspielhaus de Düsseldorf. Va tenir èxit amb obres que tractaven temàtiques sensibles d'aleshores: pacifisme, alcoholisme, homosexualitat. Després de la machtergreifung per Adolf Hitler el 1933 va emigrar cap als Estats Units d'Amèrica. Tot i això, no hi va trobar l'èxit esperat i a mitjans dels anys 50 del segle passat va tornar a Alemanya, però el seu ímpetu creatiu va ser trencat.

## Obres destacades

* Es werde Licht (1916/17), la primera pel·lícula alemanya d'informació sexual
* Diferent de la resta (Anders als die Andern, 1919), amb Magnus Hirschfeld, primer film amb un protagonista gai simpàtic
* Der Hauptmann von Köpenick (1931), el seu primer film parlat, basat en l'obra de teatre homònima
* I was a criminal (1941), una nova versió en anglès de Der Hauptman von Köpenick

## Referències

* 1 2 Jacobsen, Wolfgang. «Oswald, Richard». A: Neue Deutsche Biographie (NDB) (en alemany). volum 19. Berlín: Duncker & Humblot, 1999, p. 637 ss.. ISBN 3-428-00200-8.
* ↑ Jacobsen, Wolfgang. «Oswald, Richard». A: Neue Deutsche Biographie (NDB) (en alemany). volum 19. Berlín: Duncker & Humblot, 1999, p. 637 ss.. ISBN 3-428-00200-8.

## Bibliografia

* Belach, Helga; Jacobsen, Wolfgang; et alii. Richard Oswald. Regisseur und Produzent. Múnic: Edition text + Kritik, 1990. ISBN 3-88377-369-7.