OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Idel Ural

Idel Ural (en tàtar: Идел-Урал өлкәсе, İdel-Ural ölkäse, إِديل-اٗورال ئۈلكەسىٰ), també coneguda com l'estat Volga-Ural o la República d'Idel-Ural, fou un estat primer autònom (maig 1917 a gener 1918) i independent (gener a maig 1918) a la zona dels Urals a Rússia durant la Guerra Civil russa.
D'acord amb la resolució del primer congrés general dels Musulmans de Rússia celebrat de l'1 al 10 de maig de 1917 els baixkirs, tàtars i Txuvaixos van crear un Comitè Central de tres membres (Zeki Velidi, Said Miras i Allah Berdi Djafer) per organitzar l'autonomia territorial. El juliol de 1917 va tenir lloc un altre congrés (Milli Kuraltay) a Kazan on per primera vegada es va utilitzar la bandera que pretenia representar els tres pobles. A la tardor es va començar a organitzar l'exèrcit i el 3 de desembre de 1917 es va establir el govern musulmà autònom a Orenburg encapçalat per Bikbavoghlu Yunus. El mateix 3 de desembre de 1917 la bandera provisional del Idel Ural va ser adoptada com a bandera nacional.
El 24 de gener de 1918 es va proclamar independent, tot i que només controlava part de Kazan i Ufà. El març de 1918 els bolxevics es van rebel·lar a Oremburg i van prendre el poder. Els membres del govern provisional del Idel Ural van ser detinguts, menys algun que va aconseguir escapar-se (entre ells el cap de govern Yunus) i fugir cap a Kazan on van crear la República Tsabulatxnaia, i el 1919 Kazan esdevingué la capital de la República Socialista Soviètica Autònoma Tàtar.

## Referències

* ↑ Shamil, Said; İsxaqıy, Ğayaz. Independence of the North Caucasus and the Idel-Ural state. Cairo: al-Maṭbaʻa as-Salafīya, 1932. OCLC 953833658. «In 1918, the Congress of Muslims from central Russia and Siberia founded the Idel-Ural State, also known as a Volga-Ural State, a short-lived independent state of Turkic peoples and Volga Germans.»
* ↑ «Почему не удалось построить Идель-Уральскую республику» (en rus). [Consulta: 25 desembre 2020].
* ↑ «Забулачная республика – взгляд через 85 лет» (en rus). [Consulta: 25 desembre 2020].

## Vegeu també

* Tsabulatxnaia
* Nacionalisme tàtar
# Alix Lynx

Alix Lynx és una actriu porno dels Estats Units d'Amèrica. Segons ella relata, fou criada a un poble prop de Nova York pels seus pares, un pare que treballava a la construcció i una mare funcionària al departament de salut. Es va traure el graduat d'educació secundària i després estudià a la universitat pública on es va traure la carrera de comunicacions en 3 anys malgrat estar calculat per a ser de 4 anys i després el Bachelor of Arts en transmissió televisiva. Es va traure un màster en administració d'empreses mentre treballava de model de promoció. Treballà de relacions públiques a una empresa després d'ascendir d'auxiliar d'executiva comptable. L'empresa tancà i entrà a treballar com a gestora de màrqueting social. Treballà a llocs web de webcam i finalment deixà de treballar a una oficina.Des del moment que va veure un documental als 15 o 16 anys sobre Playboy volgué ser actriu porno. El 2014 començà a treballar a la indústria cinemàtica de la pornografia com a actriu. Treballà amb Hustler, AllGirlMassage.com, Girlfriends Films i Girls Gone Wild. El 2015 treballà durant 6 mesos per a Brazzers. Treballa amb OC Modeling.

## Referències

* ↑ «Alix Lynx: dejó su carrera en marketing para ser una actriz porno». Perú, 24-02-2016 [Consulta: 24 febrer 2016].
* ↑ Miller, Marissa «I Gave Up My Corporate Job to Be a Porn Star». Cosmopolitan, 2016 [Consulta: 24 febrer 2016].
* ↑ Livesey, Jon «Porn star Alix Lynx has an MBA but she's living X-rated dream after quitting office job to make adult movies». Mirror, 24-02-2016 [Consulta: 24 febrer 2016].
* ↑ «Alix Lynx Open for Bookings as Brazzers Contract Ends». XBIZ, 29-05-2015 [Consulta: 24 febrer 2016].
# Seixanta-dos

El seixanta-dos és un nombre natural que segueix el seixanta-u i precedeix el seixanta-tres. S'escriu 62 o LXII segons el sistema de numeració emprat.
Ocurrències del seixanta-dos:
* Designa l'any 62 i el 62 aC
* És el prefix telefònic internacional d'Indonèsia
# Francesc Dalmases Cunill

Francesc Dalmases Cunill conegut familiarment coma "Kiku", Quico" o "Iku" (Terrassa, Vallès Occidental, 1957 - Dhaulagiri, Nepal, 1989) va ser un alpinista, escalador català.
Era fill de Joan Dalmases Casanovas i Rosa Maria Cunill Solà, i net de Josep Maria Cunill Postius, cap del Requetè de Catalunya durant els anys 1930.
Soci del Club Muntanyenc de Terrassa, és conegut per fer la primera escalada catalana en solitari i la primera hivernal a la cara nord de l'Eiger en tres ocasions. El 1980 destacaren les seves ascensions a les Dolomites. Entre el 1982 i el 1983 escalà diverses vies dels Écrins, del massís del Mont Blanc, dels massissos del Valais i les Dolomites. El 1985 formà part d'una expedició de Terrassa al Saipal al Nepal, i el 1986 escalà l'Alpamayo, el Quitaraju i el Cayesh, als Andes peruans. L'octubre del 1986 realitzà la primera ascensió estatal en solitari de la paret nord de l'Eiger, i el març del 1987 va fer la primera estatal hivernal amb Joan Cassola Coenders. A partir del juliol d'aquest mateix any fa una estada de sis mesos al Perú, realitzant una xifra superior als vint sismils, la majoria per rutes de dificultat. Entre aquests destaquen l'escalada al Huascarán Nord i al Ranrapalca. Durant uns anys va viure exiliat a l'estranger, entre Andorra i Suissa, declarat pròfug en negar-se a fer el servei militar obligatori. L'any 1989 organitzà la seva primera expedició a un vuit mil, al Dhaulagiri, juntament amb Jordi Canyameres. Desaparegué quan intentava fer el cim per la ruta txecoslovaca del 1984. El 1990 es va publicar pòstumament Alguns escrits i ressenya de l'expedició al Saipal de l'any 1985 i el 1993 La muntanya d'un somniador. Tres ascensions a la paret nord de l'Eiger, tots dos publicats després de la seva desaparició.

## Referències

* 1 2 «Francesc Dalmases Cunill». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Canyameres i Sanahuja, Jordi «La pèrdua d'un amic, vint i cinc anys després». El Muntanyenc, 04-11-2014. Arxivat de l'original el 22 de juny 2018 [Consulta: 22 juny 2018].
* ↑ «† Rosa Maria Cunill Solà». La Vanguardia, 07-06-2006, pàg. 36.
* ↑ «José María Cunill Postius». Registre Civil de Terrassa, 28-11-1949, pàg. 285.
* ↑ Fatjó, Josep «Quico Dalmases. La recerca d'un camí interior.». El Muntanyenc, 04-11-2014. Arxivat de l'original el 22 de juny 2018 [Consulta: 22 juny 2018].
* ↑ Zorrilla Jurado, Juan José (dir.). «Brescó Boni, Remigio». A: Enciclopedia de la montaña. 1a edició. Madrid: Ediciones Desnivel, 2000, p. 86-87. ISBN 84-89969-63-9.
# Ay

* Per a altres significats, vegeu «Ay (Marne)».
Ay (Akhmim, segle XIV aC - Tebes, segle XIV aC) (el nom vol dir "Pare de Déu") fou djati (visir) i rei de l'antic Egipte. Se suposa que era germà (o almenys parent) de la reina Tiy, i fill de Yuya i Tjuyu. Fou també el probable pare de Nefertiti. El seu regnat fou vers el 1325 al 1320 aC.
La primera vegada que és documentat tenia el càrrec de mestre de cavalls a la cort d'Akhenaton, però probablement abans ja havia exercit de sacerdot de Min a Panòpolis (Akhmin). Després fou nomenat visir i canceller reial.
Va exercir com a visir d'Akhenaton i probablement fou el regent en temps de Tutankhamon, estretament associat al seu gendre, el general Horemheb.
Quan Tutankamon va morir es creu que Ay rondava o superava la setantena. Se suposa que va fer assassinar al príncep hitita Zannanza, que anava al país a casar-se amb la reina Ankhesenamon, i va obligar a aquesta a casar-se amb ell, tot i que era segurament el seu avi per la mare Nefertiti. Ay no va considerar la nova reina com la seva esposa principal i de fet la reina va desaparèixer de l'escena i Ay apareix gairebé sempre amb la seva dona Tiy o Tey, que ja era la seva dona molt abans, probablement era fins i tot la mare de Nefertiti.
Probablement, el matrimoni fou ràpid, ja que Ay devia voler aparèixer a l'enterrament de Tutankamon amb la corona blava i així proclamar el seu dret al tron. El temps és molt limitat. La reina va escriure al rei hitita Subiluliuma I segurament uns dies després de la mort del faraó i van passar una o dues setmanes fins que aquest va rebre la carta. Després va fer les comprovacions, que van trigar no menys de dues setmanes i probablement més; Zannanza devia córrer cap a Egipte per arribar abans de l'enterrament, que es feia al cap d'uns 70 dies de la mort, quan fou assassinat.
El nom de tron d'Ay fou Kheperkheperure, que vol dir "Eternes són les manifestacions de Ra". Ay va morir als quatre anys. Ankhensenamon també va desaparèixer, i se suposa que potser va morir aviat, i alguns sospiten que per les seves relacions amb els hitites fou assassinada.
Fou enterrat a la tomba KV23 de la Vall dels Reis a Tebes, però la seva mòmia no ha estat positivament identificada. La seva tomba fou descoberta per Belzoni el 1816. El seu temple mortuori fou a Madinet Habu. Havia començat la construcció d'una tomba a Tell al-Amarna (Tomba d'Amarna 25) que fou abandonada per la de la vall dels reis.
El succeí el seu gendre Horemheb.

## Vegeu també

* Llista de djatis de l'antic Egipte
Viccionari
* ↑ «Ay». ésAdir. [Consulta: 27 gener 2024].
# Museu nacional de San Matteo

El Museu nacional de San Matteo (en italià, Museo Nazionale di San Matteo) és un museu d'art que es troba a la ciutat de Pisa, regió de la Toscana, Itàlia. Forma part de la xarxa de museus gestionats per l'estat italià. Les seves col·leccions són de gran interès per conèixer l'art medieval a Pisa.

## Edifici

Està ubicat en un antic convent de monges benedictines, el convent de Sant Mateu (San Matteo in Soarta) dotat d'una església de construcció medieval amb façana del segle xvii i interior completament reformat al segle xviii amb interessants pintures al sostre. El claustre al voltant del qual es disposa el museu data del segle xvi.

## Història

Va ser creat l'any 1949, en acabat de la Segona Guerra Mundial, sobre la base d'unes col·leccions que s'havien anat formant des del segle xviii i que des de 1893 constituïen l'extingit Museo Civico de Pisa (a cura d'Iginio Benvenuto Supino). El seu impulsor al moment de la creació va ser Piero Sanpaolesi
Gran part dels seus fons d'art del Renaixement ençà van ser transferits el 1989 al nou Museu nacional del Palau reial

## Col·leccions

Actualment les seves col·leccions, necessitades d'una renovació museogràfica, constitueixen una referència bàsica per al coneixement i l'estudi de l'art medieval a Pisa, destacantː
* els testimonis de ceràmica medieval
* la col·lecció de grans creus pintades (Berlinghiero Berlinghieri, Giunta Pisano, etc.) i de pintura gòtica (Gentile da Fabriano, Simone Martini, Masaccio)
* obres dels grans escultors pisans i toscans dels segles XIII a XVː Lupo di Francesco, Andrea Pisano, Nino Pisano, Donatello (Reliquiari de Sant Rossore)
* fons de llibres litúrgics amb miniatures i notació musical

## Referències

* ↑ 7, Duomo. «Comune di Pisa - Turismo - Museo Nazionale di San Matteo - it» (en italià). [Consulta: 26 octubre 2017].
* ↑ «[http://www.santamariamadredellachiesa.it/pageone.asp?idcat=28&idpag=366&offset=6 .::Unità Pastorale Pisa Nord-Ovest - Storia della Chiesa di S. Matteo in Soarta ::.]». [Consulta: 26 octubre 2017].
* ↑ «Database dei fondi musicali toscani - Cedomus» (en italià). Cedomus.

## Enllaços externs

* El Museu de San Matteo al web del Ministeri d'afers culturals italià
# Gai Flamini (cònsol 187 aC)

Gai Flamini (llatí: Caius Flaminius) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Flamínia, una família romana d'origen plebeu. Era fill del cònsol Gai Flamini mort a la batalla del llac Trasimè.
Va ser qüestor de Publi Corneli Escipió Africà el vell a Hispània l'any 210 aC. Catorze anys més tard, el 196 aC va ser edil curul i va distribuir entre el poble una gran quantitat de blat a bon preu que li havien donat els sicilians dels seus excedents en agraïment al bon govern del seu pare a l'illa i d'ell mateix.
L'any 193 aC va ser escollit pretor i se li va donar la província d'Hispània Citerior, on va marxar amb un exèrcit reclutat de poc, i amb l'autorització del senat per fer tornar els soldats veterans d'Hispània, i també de reclutar allí nous legionaris. Quint Valeri Ànties diu que va anar a Sicília a reclutar tropes i a la tornada va ser empès per una tempesta a la costa d'Àfrica. No se sap amb seguretat si això és cert, però va iniciar a Hispània amb els reforços que necessitava, una guerra amb èxit. Va assetjar i conquerir la ciutat rica i fortificada de Litabrum i va fer presoner al cap Corribil.
L'any 187 aC va exercir com a cònsol junt amb Marc Emili Lèpid, al rival del qual, Marc Fulvi, Flamini li havia donat suport. El senat va assignar el país lígur com a província dels dos cònsols i Lèpid es va molestar, ja que la volia sencera per ell mateix, com a successor de Marc Fulvi, que l'havia administrat els dos darrers anys. Finalment però els dos cònsols van anar a la seva província i van combatre els lígurs. Flamini va derrotar els triniats i els va desarmar, i després va atacar als apuans, una altra tribu lígur que havia envaït territoris de Pisa i Bonònia, que també van ser sotmesos. Per no tenir les tropes desocupades va començar la construcció d'una via romana entre Bonònia i Ariminum i el seu col·lega un altre entre Placentia i Ariminum que s'havien d'ajuntar a la via Flamínia.
El darrer càrrec que se li coneix és el de triumvir coloniae deducendae de la colònia d'Aquileia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 168.
# Idelsane

Idelsane (àrab إدلسان) és una comuna rural de la província de Ouarzazate de la regió de Drâa-Tafilalet. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 8.374 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Pic dels voltors

El pic dels voltors o cim sagrat de l'Àguila (en pali: Gijjhakuta; en sànscrit: Gridhrakuta, IAST: Gṛdhrakūṭa; en devanagari: गृध्रकूट) és una muntanya de la ciutat de Rajgir (abans Rajagaha, capital del regne de Magadha), al districte de Nālanda, estat de Bihar, a l'Índia.

## Budisme

El Pic dels voltors va ser una de les dues estades preferides de Siddharta Gautama quan estava a Rajagaha. Actualment hi ha ruïnes anomenades Mulakandha Kuti, així com una stupa construïda recentment pel budistes japonesos i anomenada Shanti Stupa. S'hi va descobrir una estàtua de Buda, que datava del segle vi que actualment es troba al Museu Arqueològic de Nalanda.
El Pic dels voltors és més conegut per ser el lloc on es van donar els ensenyaments de la Segona Roda del Dharma en moviment, inclòs el Sutra del Lotus (Saddharmapuṇḍarīkasūtra). També és el lloc on Śāriputra va aconseguir la il·luminació. És per això que aquest lloc és especialment visitat per pelegrins, especialment japonesos i coreans.

## Budisme zen

És en aquesta muntanya on, segons la llegenda, va néixer el budisme chan (zen en japonès). Segons el Lankavatara Sūtra, el Siddharta Gautama hi va fer un sermó als seus deixebles. En un intent d'explicar un punt del seu ensenyament, es va conformar amb recollir en silenci una flor udumbara. Cap dels deixebles no hauria entès el missatge que estava intentant transmetre, amb l'excepció de Mahakashyapa, que hauria somrigut a Buda. Aquest li hauria comunicat davant l'assemblea que així li havia transmès el seu tresor espiritual més preuat. És una prefiguració de la descripció de chan que s'atribueix a Bodhidharma: «Sense escriptura, un ensenyament diferent [de tots els altres], que toca directament la ment per revelar la veritable naturalesa de Buda (不).立文字、教外別傳, 直指人心，見性成佛)».

### Primer consell budista

La cova de Saptaparni, també situada en aquesta muntanya, es considera que va ser la residència ocasional del Buda. També seria el lloc del primer consell budista presidit per Mahakashyapa.

## Referències

* ↑ Aquesta estrofa data de l'any 1108 segons Heinrich Dumoulin, Zen Buddhism: A History, vol. 1: "L'Índia i la Xina", Bloomington, World Wisdom, 2005 ISBN 0-941532-89-5

## Enllaços externs

* Vulture Peak al lloc Wiki de Dhamma
# Seix de Joanet

El Seix de Joanet és un paratge constituït per antics camps de conreu quasi del tot abandonats en l'actualitat del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori del poble de Rivert.
Està situat a l'extrem de llevant del territori de Rivert, a l'est de la Masia de Vilanova, a l'esquerra del barranc de Vilanova i a la dreta del barranc del Solà.
# Francesc Xavier Gibert

Francesc Xavier Gibert va néixer a La Granadella (Lleida) el 3-12-1779 i va morir a Madrid el 27-02-1848.
Va ser mestre de capella i realitzà els seus estudis musicals amb Antonio Sala, aleshores mestre de la capella de la catedral de Lleida, i en va aprendre l'art del contrapunt.
El 1800 va ser nomenat mestre de capella de la catedral de Tarazona i va exercir aquest càrrec fins a 1804, quan va ser requerit al convent de les Descalces Reials de Madrid, acomplint la mateixa tasca durant 44 anys, fins a la seva mort. H. Anglès i J. Pena van localitzar Gibert a les Reials Clarisses de Madrid els anys 1815 a 1828.
Les seves composicions són a cappella, revelant els seus motets un excel·lent domini de la tècnica contrapuntística. La major part tenen una severitat mística i un caràcter dramàtic impropi de l'època. Al seu temps va gaudir d'una notable fama com a compositor, i sovint ha estat comparada la seva escriptura musical amb l'estil polifònic de Tomás Luis de Victoria.
Es conserven un himne, Vexilla regis, i una col·lecció d'obres per al Diumenge de Rams i Divendres Sant al convent de les Descalces Reials de Madrid.

## Bibliografia

* CAZURRA I BASTÉ, Ana. « Gibert, Francesc Xavier», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Vol. 5. Madrid: SGAE, 1999, p. 595. ISBN 84-8048-308-3.
# Calau becnegre

El calau becnegre (Lophoceros nasutus) és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae). Habita boscos clars, sabanes i matolls de la gairebé tots els estats de l'Àfrica subsahariana i sud d'Aràbia. Absent de Guinea Equatorial, Gabon i la República del Congo.
# Pic dels Pedrons

El Pic dels Pedrons és una muntanya de 2.715 metres d'altitud situada al sud-oest del massís del Carlit, en el terme comunal de Porta, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
Està situat al nord-oest del terme de Porta, en un apèndix d'aquest terme cap al nord que s'adreça a la riba dreta de l'Arieja. És al nord del Pla de la Portella de les Valletes, dels Pics de Font Negra i de la Portella de les Valletes. És damunt al sud-est del Pas de la Casa.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC
És destí freqüent de moltes de les rutes d'excursionisme de les muntanyes entre Andorra i la Cerdanya.

## Referències

* ↑ El Pic dels Pedrons en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ El Pic dels Pedrons en una ruta de Rutes Pirineus
* ↑ Una ruta de Wikiloc

## Bibliografia

* Becat, Joan. «- Porta». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Porta». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* El Pic dels Pedrons a Youtube
* Un altre vídeo de Youtube, d'esquí de muntanya
# Viðfinnr

Viðfinnr (nòrdic antic: "bosc dels finlandesos") és un personatge de la mitologia nòrdica, pare dels germans Hjúki i Bil, home i dona, que segons Gylfaginning varen ascendir des de la Terra per Máni (la personificació de la Lluna) quan van anar a buscar l'aigua de Byrgir.

## Referències

* ↑ Lindow, John (2001). Norse Mythology: A Guide to the Gods, Heroes, Rituals, and Beliefs. Oxford University Press. ISBN 0-19-515382-0 p. 315

## Enllaços externs

* Gylfaginning en asatru.es (COE) Arxivat 2012-06-28 a Wayback Machine. (en español)
# Francesco Boaretti

Francesco Boaretti (Masi, Pàdua, 1748 - Venècia, 1799), fou un professor, hel·lenista i traductor venecià. Traduí del grec a l'italià cinc tragèdies d'Eurípides, Les Traquínies de Sòfocles, l'himne homèric a Demèter; i, de l'hebreu, l'Eclesiastés, el Llibre de la Saviesa i els Salms. Feu una versió en vènet de la Ilíada d'Homer, en ottava rima, amb el títol d'Omero in Lombardia, publicada a Venècia en dos volums el 1788.
* Omero in Lombardia, vol. 1, 1788
* Ottave rime, 1793

## Referències

* 1 2 3 4 Zardo, Antonio «Boaretti, Francesco» (htlm) (en italià). Enciclopedia Italiana (1930). Trecanni, 1930 [Consulta: 6 febrer 2017].
* ↑ Pignatelli, Giuseppe «Boaretti, Francesco» (htlm) (en italià). Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 10 (1968). Trecanni, 1968 [Consulta: 6 febrer 2017].
# Balih

Balih va ser el catorzè rei de la primera dinastia de Kish a Sumer, esmentat a la llista de reis sumeris. Va ser el fill i successor d'Etana, i el Mite d'Etana li atribueix un naixement afavorit pels déus. La llista li assigna un mític regnat de 400 anys. Devia governar en un període posterior al diluvi que s'acostuma a datar cap a l'any 2900 aC.

## Referències

* ↑ Jacobsen, Thorkild. The Sumerian king list. Chicago (Ill.): University of Chicago Press, 1973, p. 80.
# Calau bectorrat

El calau bectorrat(Lophoceros semifasciatus) és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae) habitualment considerat una subespècie de Lophoceros fasciatus però considerat una espècie diferent modernament, en algunes classificacions.

## Hàbitat i distribució

Habita zones forestals de l'Àfrica Occidental, des del Senegal i Gàmbia fins al sud de Nigèria.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ Gill, F & D Donsker (Eds). 2017. IOC World Bird List (v 7.2). doi : 10.14344/IOC.ML.7.2.
* ↑ A.C. Kemp (2017). Hornbills (Bucerotidae). J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie i E. de Juana. (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona. 2017
# Frederic Honorat de Gualbes i Vallseca

Frederic Honorat de Gualbes i Vallseca (Catalunya, segle xvi), regent de la cancelleria de Mallorca, vicecanceller de Catalunya. (1523-29).
Donzell, membre d'una nissaga catalana que des d'uns orígens artesanals havia arribat al cavalleratge i a alts càrrecs de la cort, fill del regent de la cancelleria d'Aragó Joan de Gualbes (mort a Segòvia el 1515). Es casà amb Estefania sa Pila. Doctor en drets, acabat d'arribar a Barcelona procedent d'Itàlia defensà una tesi a la sala del Consell de Cent (1509). Regent de la cancelleria de Mallorca, fou acusat de poc respecte a llurs franqueses i de cobejança de salaris pels mallorquins, els quals el 1512 demanaren al rei la seva substitució. En realitat, Gualbes havia executat la política reformista de Ferran el Catòlic, per la qual cosa l'oligarquia urbana el va voler desacreditar. Cessà en el càrrec el 1518 i fou ascendit a regent del Consell d'Aragó (1518-23), des d'on influí i intervingué en el procés de repressió de les Germanies. El 1522, per encàrrec dels consellers de Barcelona, negocià per a la ciutat, infructuosament, la llibertat de comerç amb Amèrica. L'any següent fou nomenat vicecanceller. Formà part, amb Miquel Mai i Antoni Agustí, del cercle erasmista del gran canceller Mercurino Gattinara. La seva filla Anna, muller de Pere de Rocabertí, baró de Cabrenys, fou una de les seguidores, a Barcelona, d'Ignasi de Loiola.

## Referències

* ↑ En especial des que un d'ells va ser capital per a l'elecció de Ferran d'Antequera en el Compromís de Casp
* ↑ «Frederic Honorat de Gualbes i Vallseca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.