OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Cardús i Aguilar

Jordi Cardús i Aguilar, també conegut com a Cardús II o Tiriti, (Barcelona, 21 de gener de 1921 - Tiana, 13 de juliol de 1972) fou un nedador i jugador de futbol català de la dècada de 1940.

## Trajectòria

De jove destacà en la pràctica de la natació i del futbol, aquest darrer esport a la Penya Saprissa, filial del RCD Espanyol. El 1939 ingressà al primer equip blanc-i-blau, essent cedit la temporada 1940-41 a la UE Sant Andreu, i la 1941-42 al Reus Deportiu. El desembre de 1942 fou novament cedit, aquest cop al Terrassa FC. Retornà a l'Espanyol on jugà majoritàriament a l'equip reserva, que compaginà amb més cessions. Jugà a l'EC Granollers les temporades 1944-45 i 45-46 i al UE Sant Andreu la 46-47.
Era un esportista complert, destacant en natació, on guanyà diversos campionats, com la Competició d'Asos el 1940 i el 1943. També practicà l'atletisme i el basquetbol.
Va morir a Tiana, on residia. El seu germà Josep Cardús i Aguilar també fou un destacat futbolista i el seu fill Carles Cardús destacà en motociclisme a nivell internacional.

## Palmarès

* Copa d'Espanya: 1939-40
* Campionat de Catalunya: 1939-40

## Referències

* 1 2 «Hoy parte el equipo del Español con seis suplentes». Mundo Deportivo, 07-03-1940.
* ↑ «Jordi Cardús i Aguilar». La Vanguardia, 14-07-1972.
* ↑ «Jorge Cardús, "Tiriti", ha fallecido» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 14-07-1972. [Consulta: 8 juny 2011].
* ↑ «El infantil Jorge Cardús Aguilar». Mundo Deportivo, 09-02-1938.
* 1 2 «Después de su victoria». Mundo Deportivo, 07-09-1940.
* ↑ «Español 3 Europa 3». La Vanguardia, 02-05-1939.
* ↑ «Otra ola de lesionados en el Español». La Vanguardia, 08-03-1940.
* 1 2 «Epílogo a la II competición de ases». Mundo Deportivo, 18-11-1940.
* ↑ «En San Andrés». Mundo Deportivo, 02-01-1941.
* ↑ «En Reus». Mundo Deportivo, 27-09-1941.
* ↑ «En Sans». Mundo Deportivo, 05-01-1942.
* ↑ «En Mataró». Mundo Deportivo, 08-06-1942.
* ↑ «Tiriti i Sáez al Tarrasa». Mundo Deportivo, 24-12-1942.
* ↑ «Jorge CARDÚS Aguilar». periquito.cat. Arxivat de l'original el 2014-02-01. [Consulta: 19 gener 2014].
* ↑ «Cardús I sale del Español y se va al Barcelona». Mundo Deportivo, 30-08-1945.
* ↑ «Primer article». Mundo Deportivo, 25-10-1944.
* ↑ «EL ESPAÑOL JUGARA EN LA CRUZ ALTA EL PARTIDO DE HOMENAJE A MORRAL». Mundo Deportivo, 14-09-1945.
* ↑ «En Lérida». Mundo Deportivo, 03-10-1946.
* ↑ «En San Andrés». Mundo Deportivo, 30-06-1947.
* ↑ «Tiriti Cardús gana la competición de ases por segunda vez». Mundo Deportivo, 24-09-1943.
* ↑ «Reparto de premios en la comopetición de ases». Mundo Deportivo, 18-11-1943.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# UltraStar

UltraStar és un clon lliure per a PC del popular joc de Play Station SingStar, creat per Corvus5 en les seves estones lliures. Pretén crear un programa a manera de karaoke on hom pugui afegir les cançons fàcilment creant arxius on es puguin incloure imatges i vídeos. El programa utilitza el llenguatge Delphi, i el seu creador rebutja rebre ajuda d'altres desenvolupadors i és per això que s'ha creat projectes paral·lels com UltraStar Deluxe o UltraStar-NG.

## Referències

* ↑ Ultrastar a Sourceforge.net

## Enllaços externs

* (anglès) Ultrastar Espanya
# Concurs Internacional de Piano Josep Iturbi

El Concurs Internacional José Iturbi, més coneguda com a Premi Iturbi, és una competició internacional de piano que rep el nom del famós virtuós Josep Iturbi, que més tard es va convertir en un pianista de comèdies a Hollywood. Creat en 1981, s'ha dut a terme des de llavors en el mes de setembre i forma part de la Federació Mundial de Concursos Internacionals de Música. El Concurs consta de diverses rondes preliminars i dos proves finals realitzades amb l'Orquestra Municipal de València. En 1982 i 1992 el primer premi no es va concedir. El lloc habitual on se celebra és el Palau de la Música de València.

## Guardonats

Grand Winners :
| Any | Primer premi | Segon | Tercer |
| 1981 | Elza Kolodin | Edson Elias | Hüseyin Sermet |
| 1982 | Desert | Desert | Michel Gal |
| 1983 | Patrick O'Byrne | Youri Pochtar | Mary Kathleen Ernst |
| 1984 | Plantilla:Country data Romania (1965-1989) Christian Beldi | Desert | Desert |
| 1986 | Rowena Arrieta | Emiko Kumagai | Yumiko Urabe |
| 1988 | Igor Kamenz | Brenno Ambrosini | Jovianney Emmanuel Cruz |
| 1990 | Aleksey Orlovetsky | ? | ? |
| 1992 | Desert | ? | Mariana Gurkova |
| 1994 | Miri Yampolsky | Mauricio Vallina | Atsuko Seki |
| 1996 | Uta Weyand | Jenny Lin | Jung-Eun Kim |
| 1998 | Duncan Gifford | - | - |
| 2000 | Roman Zaslavsky | Ángel Sanzo | Sheila Arnold |
| 2002 | Maria Zisi | Severin von Eckardstein Maria Stembolskaya (ex-a.) | Desert |
| 2004 | Alexandre Moutouzkine | Jean-Frédéric Neuburger | Ingmar Schwindt |
| 2006 | Josu de Solaun Soto | Valentina Igoshina | Andrei Yaroshinsky |
| 2008 | Zhengyu Chen | Soyeon Kim | Marianna Prjevalskaya |
| 2010 | Andrei Yaroshinsky | Arta Arnicane | Aleksey Lebedev |
| 2012 | Tomoaki Yoshida | Ilya Maximov | Tetiana Shefran |
| 2015 | Luka Okros | Viviana Lasaracina | Aleksandra Jablczynska |
| 2017 | Fatima Dzusova | Saeyoon Chon | Jorge Nava |

## Referències

* ↑ «La pianista griega Maria Zisi obtiene el Premio Iturbi 2002 | Espectáculos | Música - Abc.es». Diari ABC, 03-10-2002. [Consulta: 31 agost 2017].
* ↑ «El pianista valenciano Josu de Solaun gana el premio Iturbi». El País, 01-10-2006.
* ↑ «El pianista ruso Yaroshinsky gana el Concurso Internacional de Piano 'Premio José Iturbi'. Las Provincias». Las Provincias, 26-09-2006. [Consulta: 31 agost 2017].
* ↑ «Luka Okros gana el Premio Iturbi». Levante-EMV, pàg. 27 de setembre de 2015.
* ↑ «El georgiano Luka Okros gana el premio internacional 'José Iturbi' de piano». Valencia Plaza, 28-09-2015. [Consulta: 31 agost 2017].
* ↑ «La pianista Fátima Dzusova, ganadora del concurso Premio Iturbi de Valencia». Cadena SER, 24-09-2017. Arxivat de l'original el 2017-10-16 [Consulta: 16 octubre 2017].
# Xarm el-Xeikh

Xarm el-Xeikh (àrab: شرم الشيخ, Xarm ax-Xayẖ, lit. ‘Badia del Xeic’) és una ciutat i un important port comercial i turístic situats a l'extrem sud de la península del Sinaí, a la Governació del Sinaí del Sud d'Egipte, a la franja costanera al llarg del mar Roig amb una població aproximada de 35.000 habitants (2008).
Des de 1985, la ciutat és un popular destí de vacances (especialment per als submarinistes afeccionats que hi troben una infraestructura agradable i un mar d'aigues transparents). La ubicació de la ciutat fa que sigui una posició estratègica en l'encreuament del mar Roig i el golf d'Aqaba, disputada durant el conflicte entre Israel i Egipte.
# Ceceídes d'Hermione

Ceceídes d'Hermione (en llatí Ceceides, en grec antic Κηκείδης "Kekeídes") fou un poeta grec ditiràmbic que Aristòfanes cita entre els que pertanyien als bons temps antics, però que ara considerava antiquat. Uns escolis a aquest text d'Aristòfanes diuen que el poeta còmic Cratí d'Atenes menciona a Ceceídes en el seu Πανόπται (Panoptai).

## Referències

* ↑ Ceceides a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 657
# Monarca de Manus

El monarca de Manus (Symposiachrus infelix) és un ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes de l'Almirallat, a l'arxipèlag de Bismarck.

## Referències

* ↑ «Monarca de Manus». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Ibrahim ibn al-Mudàbbir

Abu-Ishaq Ibrahim ibn Muhàmmad ibn Abd-Al·lah ibn al-Mudàbbir, més conegut com a Abu-Ishaq Ibrahim ibn al-Mudàbbir fou un alt funcionari abbàssida. A l'ombra del seu germà Abu-l-Hàssan Àhmad ibn al-Mudàbbir, tenia de la confiança del califa al-Mutawàkkil (847-861) però fou arrossegat per Ahmad en la seva caiguda el 854 per orde del visir Ubayd-Al·lah ibn Khàqan, i fou empresonat. Alliberat un temps després fou enviat com a recaptador al Khuzestan i allí va entrar en contacte amb els rebels zandj (rebels del 868 al 883) i fou detingut i enviat a Bàssora; es va escapar de presó i fou perdonat. Al servei del califa al-Mútamid (870-892) el va acompanyar a Síria (882) i per un temps molt curt fou el seu visir. Va morir en data desconeguda. Va escriure un tractat sobre administració.

## Bibliografia

* Sourdel, Dominique. Le Vizirat Abbaside de 749 à 936 (132 à 224 de l'Hégire) (en francès). Damasc: Institut Français de Damas, 1959-1960.
# Concurs Sonzogno

El Concurs Sonzogno va ser creat l'any 1983 per l'editorial musical Sonzogno Editore per premiar una òpera d'un sol acte, obert a tots els joves compositors italians que encara no havien fet representar una de les seves obres. Les tres millors produccions eren seleccionades per un jurat compost per cinc importants músics i crítics italians. El concurs va comptar amb quatre convocatòries fetes els anys 1893, 1889, 1892 i 1903.
Sens dubte és l'edició de 1889 la que va atraure més atenció. És l'any en què el concurs va passar a la història per la clara victòria de Cavalleria Rusticana de Pietro Mascagni i el descobriment d'un nou talent de l'òpera amb el que començava el Verisme. En aquella edició es van examinar setanta-tres treballs (en el sisè lloc es va classificar Umberto Giordano amb Marina) i després de Cavalleria es van classificar el drama líric Labilia de Nicola Spinelli i Rudello, un altre drama compost per Vincenzo Ferroni. Les dues obres van aconseguir un cert èxit en els anys immediats i posteriors, però després van acabar en l'oblit sense que hi hagués gens d'interès real.
En l'edició de 1892 va guanyar Festa a Marina de Gellio Benvenuto Coronaro.
El 1903 es va fer la quarta convocatòria del concurs presidit per Engelbert Humperdinck i dotat amb 50.000 lliures, que es va atorgar per unanimitat a La cabrera de Gabriel Dupont. Els altres guanyadors varen ser Franco da Venezia amb Il Domino Azurro i Lorenzo Filiasi amb Manuel Menéndez.

## Referències

* ↑ «Cavalleria Rusticana». Note di Classica. Arxivat de l'original el 30 de juny 2019. [Consulta: 28 juliol 2019].
* 1 2 Padoan, Maurizio. Affetti musicali: studi in onore di Sergio Martinotti. Vita e Pensiero, 2005, p. 346–. ISBN 978-88-343-1216-2.
* ↑ «Giuseppe Verdi. Concorso Sonzogno». Vissidartepuccini. Arxivat de l'original el 27 de juliol 2019. [Consulta: 27 juliol 2019].
* 1 2 Ricci, Simone. «Sonzogno 1889: Labilia e Rudello, le opere surclassate da Mascagni». Operalibera. Arxivat de l'original el 8 de maig 2016. [Consulta: 27 juliol 2019].
* ↑ «Història de Sonzogno». Sonzogno. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ «Crònica des de Roma». La Correspondencia de España. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ Morini, Mario; Nandi Ostali; Piero Ostali. Casa musicale Sonzogno: cronologie, saggi, testimonianze. Casa musicale Sonzogno, 1995.
* ↑ Musica E Musicisti. Ricordi., 1904.
# Benny Goodman

Benjamin David Goodman (Chicago, 30 de maig de 1909 - Nova York, 13 de juny de 1986), Benny Goodman, fou un clarinetista i director de jazz estatunidenc. Conegut com El rei del swing, és, juntament amb Glenn Miller i Count Basie, el màxim representant d'aquest estil de jazz. Director d'una de les big band més populars de la seva època, desenvolupà sobretot la varietat més suau del gènere, la de les sweet bands, i fou l'iniciador de la coneguda era del swing. Una de les seves cançons més famoses és, per exemple, "Sing, sing, sing (with a swing)", emprada en moltes bandes sonores, obres de teatre i musicals, a més d'ésser una de les cançons destacades entre les millors pels Grammy.

## Començaments de la seva carrera

Goodman, novè de dotze germans i fill d'emigrants jueus procedents de Polònia, va néixer en Chicago, on vivien al barri Maxwell Street. El seu pare, David Goodman, era sastre procedent de Varsòvia, la seva mare Daura Rezinski, era de Kaunas. Els seus pares es van conèixer en Baltimore, Maryland i es van traslladar a Chicago abans que naixés Benny. Va començar a tocar el clarinet a l'edat de deu anys en la sinagoga, després del que es va unir a una banda local. Va fer el seu debut professional als dotze anys i va abandonar l'escola als catorze per fer-se músic professional.
Als 16 anys, a l'agost de 1925, es va unir a la banda de Ben Pollack, amb la qual va fer els seus primers enregistraments al desembre de 1926. Els seus primers enregistraments sota el seu propi nom les va realitzar el gener de 1928. Als 20 anys, al setembre de 1929, va abandonar a Pollack per dirigir-se a Nova York on va treballar com a músic independent, treballant en sessions d'enregistrament, espectacles radiofònics i en les orquestres dels musicals de Broadway. Va fer també enregistraments sota el seu propi nom amb orquestres llogades, aconseguint grans èxits amb "He's Not Worth Your Tears" (cantada per Scrappy Lambert) en Melotone Records el gener de 1931. Va signar amb Columbia Records en l'hivern de 1934 i va aconseguir el top tingues al començament de 1934 amb "Ain't Cha Glad?" (cantada per Jack Teagarden), "Riffin' the Scotch" (cantada per Billie Holiday) i "Ol' Pappy" (cantada per Mildred Bailey), i a la primavera amb "I Ain't Lazy, I'm Just Dreamin'" (cantada per Jack Teagarden).

## Referències

* ↑ Firestone, Ross. Swing, Swing, Swing: The Life and Times of Benny Goodman (en angles). Norton, 1994, p. 18. ISBN 9780393311686.
# Burhan Sargın

Burhan Sargın (Ankara, 11 de febrer de 1929 - 15 de setembre de 2023) va ser un futbolista turc del Fenerbahçe Spor Kulübü i de la Selecció de futbol de Turquia de la dècada del 1950.

## Biografia

Va començar a jugar al futbol a la Lliga d'Ankara, a la temporada 1946-47, amb l'equip Hacettepe Spor Kulübü. Fou fitxat pel Fenerbahçe SK el 1951, segons les seves pròpies paraules, «sense rebre un kuruş» de traspàs. El seu sou era de 200 lires. Entre 1956 i 1958 jugà per l'Adalet però tornà al Fenerbahçe, i mai més no canvià de club. Finalitzà la seva carrera el 1961.
Per ser d'Ankara, i per una pel·lícula turca de l'època anomenada Ankara Canavarı («El Monstre d'Ankara») Sargın va ser conegut en els primeres temps de la seva carrera a Kadıköy, com Ankara Canavarı entre els seguidors del futbol turc. Amb el pas del temps, la paraula «Ankara» fou oblidada, essent conegut només com a Canavar («Monstre)», tot i que ell ho atribueix a la seva tècnica de joc.
Malgrat jugà només 8 partits amb la selecció nacional turca, anotà 7 gols. El seu gol contra la selecció d'Espanya en el partit eliminatori del Mundial de Futbol de 1954 a Istanbul, el 24 de març de 1954, vencent Turquia 1-0, possibilità que el seu equip accedís a la fase final a Suïssa. Entrà a la galeria d'honor dels futbolistes del món en marcar un hat-trick al partit contra la selecció de Corea del Sud, en el qual la selecció de Turquia guanyà 7-0 a la fase final de la Copa del Món.

## Referències

* ↑ «SABAH - 5 Ağustos 2007, Pazar - FB'li Canavar Burhan'ın kızı ünlülerin saatini satacak». [Consulta: 29 setembre 2023].
* 1 2 3 http://sibelkurt.net/?&Syf=1&Id=31496&pt=Fenerbah%C3%A7e%20Ayl%C4%B1k%20Resmi%20Dergisi%20R%C3%B6portajlar%C4%B1m Arxivat 2014-07-24 a Wayback Machine.
* 1 2 3 ARAT, Röportaj: Süleyman. «Tek kuruş almadan Fenerli oldum» (en turc), 09-05-2017. [Consulta: 29 setembre 2023].
* ↑ http://abcspor.com/index.php/burhan-sargin-canavar-2/ Arxivat 2014-07-03 a Wayback Machine.
* ↑ «FIFA.com - FIFA Player Statistics: Sargin BURHAN», 06-02-2012. Arxivat de l'original el 2012-02-06. [Consulta: 29 setembre 2023].
# Ceques

Les ceques (quítxua) eren línies, que partint de la ciutat del Cusco, servien per organitzar els santuaris o huaques dels voltants, constituint un complex sistema espacial religiós, que atorgava a la capital del Tahuantinsuyo un caràcter eminentment sagrat. Presumptament eren línies de pelegrinatge.

## Descripció

Segons les informacions de Pol d'Ondegardo i el pare Bernabé Cobo, es comptabilitzen un total de 42 ceques; en cadascuna es trobaven alineats un conjunt de 328 huaques. El sistema de ceques dividia al Tahantinsuyo en 4 suyus i en 4 camins reials. Alguns eren rectes, d'altres feien ziga-zagues pel territori. Però corrien paral·lels. Aquest sistema d'organització s'assemblava a un gran quipu que amb les seves cordes i nusos cobria tota la ciutat. El culte de cada una de les huaques es trobava a càrrec d'un grup social, i havia de ser practicat segons el calendari ritual. Aquestes línies també van ser referències per delimitar la propietat de les terres dels ayllus de Cusco. Finalment, algunes huaques van ser observatoris astronòmics orientats en direcció de punts precisos de l'horitzó, amb els quals els inques registraven les sortides i posades del sol i altres astres.

## Bibliografia

* Brian S. Bauer. El espacio sagrado de los Incas. El sistema de ceques del Cuzco. Cuzco: CBC, 2000.
* R. T. Zuidema. El sistema de ceques del Cuzco. Lima: PUCP, 1995.
* Santiago del Nuevo Extremo ¿Una ciudad sin pasado? Patricio Bustamante Arxivat 2007-07-13 a Wayback Machine.
* R.T. Zuidema Etnologia e storia. Cuzco e le strutture dell'impero inca. Torino 1971
* Sullivan William, El Secreto de Los Incas, Grijalbo, Barcelona, España, 1999.
* Angles Vargas, Víctor (1998), Historia del Cusco incaico, Tercera edición, Lima: Industrial gráfica S.A., Chavín 45.
* Rostworowski, María (1995), Historia del Tahuantisuyo, Lima: Instituto de Estudios Peruanos.
* Rostworowski, María, Historia de los Incas, Lima: Prolibro–Asociación Editorial Bruño.

## Referències

* ↑ «El sistema de ceques». Arxivat de l'original el 2011-12-28. [Consulta: 9 novembre 2009].
* 1 2 3 4 «Brian S. Bauer. 1998. The Sacred Landscape of the Inca: The Cusco Ceque System. The University of Texas Press, Austin. 161 pages, plus 76 pages of appendices, notes, glossary, references, and three indices.». Arxivat de l'original el 2009-06-19. [Consulta: 9 novembre 2009].

## Enllaços externs

* A.Skromnitsky. La Tabla de los Ceques, Huacas y adoratorios generales de los Incas que había en el Cuzco
# Jerònim de Siracusa

Jerònim de Siracusa (en llatí Hieronimus, en grec antic Ἱερώνυμος) fou rei de Siracusa el 215 aC i fins al 214 aC.
Era net del rei Hieró II de Siracusa al que va succeir al començament del 215 aC, i fill de Geló II. En ser proclamat rei tenia 15 anys. La batalla de Cannes havia posat en qüestió el poder romà i part de la població es decantava ara per una aliança amb Cartago. Es va establir un consell de regència format per quinze persones entre les quals Andranòdor i Zoippos, marits de dues filles de Hieró II, Demarata i Heraclea, i personatges notables de Siracusa. Andranòdor va convèncer el rei d'assolir per si mateix el poder i va donar exemple renunciant al càrrec de regent, exemple seguit pels altres regents. A partir de llavors Jerònim va esdevenir un titella en mans dels seus dos oncles que eren favorables a l'aliança cartaginesa. L'únic conseller que va conservar certa influencia fou Trasó (Thrason) que era partidari dels romans, però aviat va ser eliminat acusat de conspiració.
Jerònim va enviar ambaixadors a Hanníbal i els enviats del gran general, Epícides de Siracusa i Hipòcrates, dos siracusans que vivien a Cartago, van ser rebuts a la ciutat amb honors. En canvi els enviats del cònsol romà Appi Claudi Pulcre van ser maltractats. Jerònim va enviar ambaixadors a Cartago per establir una aliança pel qual el riu Hímera s'establia com a límit entre cartaginesos i siracusans, però al cap de poc va enviar una segona ambaixada que va demanar per Siracusa tota l'illa. Els cartaginesos li van prometre el que demanava, amb la finalitat d'assegurar la seva aliança. Jerònim va fer aixecar un exèrcit de quinze mil homes i va enviar a Hipòcrates i Epícides a sondejar a les ciutats subjectes a Roma. Es trobava a Leontins quan sobtadament una conspiració encapçalada per Dinòmenes, el va matar abans que la guàrdia ho pogués evitar quan només portava uns tretze mesos al poder, a començament del 214 aC, segons diuen Titus Livi i Polibi.
Polibi diu que, entre altres casos de menyspreu per la decència pública, es va casar amb una prostituta a la que va concedir els honors d'una reina. No va deixar successió. Es coneixen nombroses monedes del seu regnat, encara que va ser molt curt.

## Referències

* ↑ Hieronymus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 458-459
# Una nit perfecta

Una nit perfecta (títol original: The Third Wheel) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Jordan Brady i estrenada l'any 2002. Ha estat doblada al català.

## Argument

Stanley decideix demanar a Diana que surti amb ella, però el que creia que seria una nit perfecta comença amb una sèrie de situacions desafortunades que duraran tota la vetllada.

## Repartiment

* Luke Wilson: Stanley
* Denise Richards: Diana Evans
* Jay Lacopo: Phil
* Ben Affleck: Michael
* Tim DeKay: l'orador a la sala de reunió
* Melissa McCarthy: Marilyn
* David Koechner: Carl
* Phill Lewis: Mitch
* Nicole Sullivan: Sally
* Matt Damon: Kevin
* Lauren Graham: la dona de la recepció
* Jeff Garlin: l'empleat de despatx

## Crítica

* "Comèdia d'embulls, de cort sentimental (...) triangle amorós abordat de manera senzilla i sense pretensions, la qual cosa produeix certa simpatia (...) acceptable ritme narratiu."

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Una nit perfecta». [Consulta: 12 juliol 2018].
* ↑ «The Third Wheel» (en anglès). [Consulta: 12 juliol 2018].
* ↑ Palomo, Miguel Angel «The Third Wheel». El País.
# Monarca de Vanikoro

El monarca de Vanikoro (Myiagra vanikorensis) és un ocell de la família dels monàrquids (Monarchidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, clars i ciutats de les terres baixes les illes Fiji i Vanikoro, a les illes Santa Cruz.

## Referències

* ↑ «Monarca de Vanikoro». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Ibrahima Traoré

Ibrahima Traoré (nascut el 21 d'abril del 1988) és un futbolista guineà d'origen francès que actualment juga pel club alemany del VfB Stuttgart, com a volant esquerre.

## Carrera
### Carrera de club

Nascut a Villepinte, França, Traoré va jugar pels club juvenils del Charenton i el Levallois SC. Ell va fer el seu debut sènior amb el Levallois al Championnat de France Amateurs 2, abans de ser transferit al club alemany del Hertha BSC l'1 de gener del 2007, fent el seu debut per ells a la Bundesliga el 9 de desembre del 2007, contra 1. FC Nuremberg. El 6 de juliol del 2009, Traoré va començar un període de prova amb el FC Augsburg, signant un contracte de dos anys amb ells el 14 de juliol del 2009. El maig del 2011, es va anunciar que Traoré seria traspassat al VfB Stuttgart al final de la temporada 2010-11.

### Carrera internacional

Traoré va fer el seu debut internacional per Guinea en el 2010.

## Referències

* ↑ «Traore, Ibrahima» (en alemany). kicker.de. [Consulta: 20 agost 2010].
* ↑ Ibrahima Traoré a L'Equipe.fr (francès)
* ↑ «1. FC Nürnberg - Hertha BSC Berlin 2:1 (2:0): Sieg auch herausgespielt» (en alemany). fussballdaten.de. [Consulta: 20 agost 2010].
* ↑ «Traore bein FCA zur Probe» (en alemany). transfermarkt.de, 06-07-2009. [Consulta: 20 agost 2010].
* ↑ «FC Augsburg verpflichtet Ibrahima Traore» (en alemany). transfermarkt.de, 14-07-2009. Arxivat de l'original el 2010-02-13. [Consulta: 20 agost 2010].
* ↑ «Ibrahima Traore signs for VfB» (en anglès). VfB Stuttgart, 12-05-2011. Arxivat de l'original el 2012-03-18. [Consulta: 12 maig 2011].
* ↑ «VfB Stuttgart snap up Guinea's Ibrahima Traore» (en anglès). BBC Sport, 13-05-2011. [Consulta: 15 maig 2011].