OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ciutat metropolitana de Messina

La Ciutat metropolitana de Messina (en italià Città metropolitana di Messina) és una ciutat metropolitana que forma part de la regió de Sicília a Itàlia. La seva capital és Messina.
Amb vistes al mar Tirrè al nord i a l'est amb el mar Jònic, està separat de Calàbria per l'estret de Messina. Limita a l'oest amb la ciutat metropolitana de Palerm, al sud per la província d'Enna i la ciutat metropolitana de Catània.
Té una àrea de 3.266,12 km², i una població total de 638.160 Hab. (2016) Hi ha 108 municipis a la ciutat metropolitana i s'hi troben les Illes Eòlies.
El 2015 va reemplaçar a la província de Messina.

## Referències

* ↑ Arxivat 2018-12-16 a Wayback Machine. Dades ISTAT
* ↑ Città metropolitane, province e unioni di comuni: cosa cambia, governo.it
* ↑ Llei 15/2015 Regió siciliana Arxivat 2018-10-01 a Wayback Machine. (italià)
# 1176
## Esdeveniments

* 22 de maig - Atemptat mortal dels Hashshashin (Assassins) contra Saladí a Alep.

## Necrològiques

* 3 de març - castell de Colltort, Sant Feliu de Pallerols (la Garrotxa): Ramon Folc III de Cardona vescomte de Cardona, assassinat a traïció per Guillem de Berguedà (segons altres fonts l'any anterior; n. 1151).
# Litoria ewingii

Litoria ewingii és una espècie de granota que viu a Austràlia (incloent-hi l'illa de Tasmània) i Nova Zelanda (on ha estat introduïda).

## Referències

* 2004. Litoria ewingii. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 29 d'abril del 2008.
# Vicente Español

Vicente Español va ser arxipreste de l'Església arxiprestal de Sant Pere i Sant Pau d'Ademús (província de València) a mitjans del segle xviii. Va mantenir relacions epistolars amb l'humanista valencià Gregori Mayans i Siscar i d'altres il·lustrats.

## Referències

* ↑ Sanchez Garzon, Alfredo. EL RINCÓN DE ADEMUZ EN IMÁGENES: ALDEAS Y LUGARES (en castellà), 2015, p. 288. ISBN 8460816559.
* ↑ Font: Eslava Blasco, Raúl: Ademuz y su patrimonio histórico-artístico. Ademuz, 2007. ISBN 978-84-606-4251-0 (castellà)
# Vicente Esquivel y Rivas

Vicente Esquivel y Rivas (Sevilla, 1833?-Madrid, 1900) fou un pintor i escultor, fill d'Antonio María Esquivel Suárez de Urbina. Destacà notablement realitzant retrats i en la pintura de costums populars.
El desembre de 1867 va realitzar oposicions per a la plaça de professor de dibuix per a l'Escuela de Bellas Artes de Cádiz. L'agost de 1868 el van ascendir a Sevilla i posteriorment al Conservatorio de Artes de Madrid.
Respecte a les seves obres, una de les més populars és l'estàtua de Hebe que es conserva al Cafè de Madrid, el Retrat de Francisco López de Castro o el Retrat de Fray Bartolomé de las Casas.
Es va casar amb Rosa Reboulet, i així va esdevenir cunyat de Vicente Palmaroli, casat amb la germana de la seva esposa.

## Referències

* 1 2 «Esquivel y Rivas, Vicente» (en castellà). Museu del Prado. [Consulta: 6 octubre 2020].
* ↑ Bernard, por M. Ossorio y. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Giner], 1975. ISBN 84-7273-084-0 [Consulta: 29 novembre 2013].
# Carmen Herrero Blanco

Carmen Herrero Blanco (Madrid, 1948) és una economista espanyola. És catedràtica de Fonaments de l'Anàlisi Econòmica la Universitat d'Alacant des de 1986. És autora de nombroses recerques el fons comú de les quals és la preocupació implícita pels problemes socials, especialment els relacionats amb l'equitat, el benestar social i l'economia de la salut.
Es va llicenciar en Ciències Matemàtiques per la Universitat Complutense de Madrid en 1970. Va obtenir el seu doctorat en Ciències Matemàtiques en 1979 per la Universitat de València.

## Obres

* Herrero, C., A. Soler y A. Villar (2013): Desarrollo humano en España: 1980-2011. València: Ivie.
* Herrero, C., A. Soler y A. Villar (2013): La pobreza en España y sus comunidades autónomas: 2006-2011. València: Ivie.
* Herrero, C. (dir.), J.M. Abellán, P. Cubí, J.E. Martínez, I. Méndez y F.I. Sánchez (2011): Siniestralidad vial en España y la Unión Europea. 1997-2007. Bilbao: Fundación BBVA.
* Herrero, C., A. Soler y A. Villar (2010): Desarrollo humano en España. 1980-2007. València:Fundació Bancaixa.
* Cubí, P. y C. Herrero (2008): Evaluación de riesgos y del impacto de los accidentes de tráfico sobre la salud de la población española (1996-2004). Bilbao: Fundación BBVA.
* Herrero, C., A. Soler y A. Villar (2004): Capital Humano y Desarrollo Humano en España, sus Comunidades Autónomas y Provincias. 1980-2000. València: Fundació Bancaixa.

## Premis i reconeixements

* Premi Rei Jaume I en Economia, 2017.
* Doctora honoris causa per la Universitat de Granada (2014).

## Referències

* ↑ EFE «Carmen Herrero: El Jaime I valora mi larga carrera en economía del bienestar». La Vanguardia. EFE, 06-06-2017 [Consulta: 15 juny 2017].
* 1 2 «Carmen Herrero Blanco, premio Jaime I de Economía». Expansión, 06-06-2017 [Consulta: 15 juny 2016].
* ↑ Acto de Investidura de Carmen Herrero, Álvaro Siza y Ricardo Uauy como Doctores Honoris Causa por la Universidad de Granada 22/05/2014
# Casa al carrer Abell, 21 (Canet de Mar)

La Casa al carrer Abell, 21 és una obra eclèctica de Canet de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una casa de planta baixa entre mitgeres amb una eixida posterior.
També aquí s'observa una voluntat d'acabament de la casa i d'introduir els elements formals sense oblidar els funcionals: veure les obertures de ventilació al cel ras. El coronament del terrat està format per decoració de tipus vegetal però té unes dimensions excessives pel que és la casa pròpiament. Terra cuites a la llinda de les finestres i porta, decoració floral.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Abell, 21». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Casa al barri de la Cellera, 8 (Mieres)

La Casa al barri de la Cellera, 8 és una obra de Mieres (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa entre mitgera situada en el Barri de la Sellera núm.-8. És de planta rectangular i teulat a dues aigües. Disposa de baixos i tres pisos superiors. En els primers cal remarcar la llinda de la porta d'entrada: "MIQUEL FABREGA I VILALLONGA/ ME FECIT DIA 3 BRE 1787". La finestra del costat de la porta d'ingrés té igualment restes d'algunes inscripcions. El primer pis destaca per un balcó d'estructura senzilla i una finestra amb la data: "1787". El segon pis fou remodelat recentment no conservant res de remarcable. Les golfes disposen d'arcades de mig punt amb baranes de fusta.

## Referències

* ↑ «Casa al barri de la Cellera, 8». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Casa al camí del Mar, 10 (Begur)

La Casa al camí del Mar, 10 és una obra eclèctica de Begur (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És un edifici de planta rectangular de planta baixa i dues plantes i guanyant el desnivell amb el jardí posterior. La composició és simètrica en façana formada per la verticalitat de dues obertures en planta baixa d'arc rebaixat, la de l'esquerra substituïda per la porta del garatge i amb testimoni al damunt de l'antiga porta. En la planta pis són balcons d'arc rebaixat, i en planta superior són neoromàniques (tres bífores i la central més petita). Horitzontalment l'edifici resta agrupat en dues parts: la baixa d'esgrafiats de pedra i de color groguenc, i la superior de dues plantes, de pedres (esgrafiats) de color gris i vermellós. La façana es clou per cornisa i terrassa planera amb (endarrerit) cos amb llanterna octogonal.
Darrere de la casa hi ha un bosc de pins, continuació de la casa al número 12.

## Referències

* 1 2 «Casa al camí del Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 gener 2019].
# Carles Nicolau d'Oultremont

Carles Nicolau Alexandre d'Oultremont (26 de juny de 1716 a Warfusée – 22 d'octubre de 1771, ibídem) era príncep-bisbe del principat de Lieja de 1673 a 1771.
Carles Nicolau era el vuitè fill de Maximilià II Manuel de Baviera i Maria Isabel de Baviera.
El 1733 va ser nominat canonge a la catedral de Sant Lambert, va esdevenir degà al 22 d'abril de 1764 i sacerdot dos dies després. A la mort de Joan Teodor de Baviera, Climent Venceslà de Saxònia, fill del rei de Polònia va posar la seva candidatura i obtenir el suport de França i d'Àustria. Nogensmenys, el capítol de Sant Lambert de Lieja va preferir el candidat local, Carles Nicolau, amb 30 vots pro i 19 contra. Climent va apel·lar al papa Climent XIII i a l'emperador Francesc I però el papa va confirmar la nominació de d'Oultremont que va ser instal·lat el 8 d'abril de 1764.
Aquesta elecció va isolar el principat al pla de la política internacional i d'Oultremont va concentrar-se als seus projectes catòlics: la lluita contra el jansenisme, el febronianisme i els escrits «immorals» provinents de França. També va crear unes institucions caritatives i actuar per a millorar el comerç, la indústria i l'agricultura i la infraestructura de les carreteres.
Va deixar la política exterior del principat al seu germà, Joan d'Oultremont, comte de Wégimont que va ajudar-lo a sortir de l'isolament diplomàtic i negociar - en entre altres coses - el tractat de les límits amb Lluís XVI de França, signat el 24 de març del 1772 pel seu successor i adversari Francesc Carles de Velbrück i ratificat per l'emperador el 1774.
Tot i estar-se al castell de Warfusée més luxuós, el seu mausoleu es troba a la capella del castell d'Oultremont al poble hesbinyó de Warnant-Dreye.

## Enllaços externs

* Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja
* Nota biogràfica al web Catholic Hierarchy

## Referències

* ↑ «Bruno Dumoulin, La Principauté de Liège de sa Renaissance à la Révolution». Arxivat de l'original el 2014-11-28. [Consulta: 26 maig 2008].
# Carrer Major de Montargull

El Carrer Major de Montargull és un carrer al poble de Montargull, al municipi d'Artesa de Segre (Noguera) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un carrer a dalt del turó on es troba el nucli antic del poble medieval. És de forma irregular adaptat a la topografia, amb sortida en forma de L per unes voltes cap a l'església antiga de la vall. Destaca entre els seus casals un portal amb grans dovelles de pedra, en arc de mig punt, d'època medieval. En el paviment s'hi troben restes de lloses de pedra i pedres de rieres o còdols.

## Referències

* ↑ «Carrer Major de Montargull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 març 2019].
# Casa al carrer de la Ciutat, 32 (Berga)

Casa al carrer de la Ciutat, 32 és una obra de Berga inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres amb façana principal al carrer major i a la petita plaça del forn. De la del carrer major, hem de destacar el portal d'entrada, un arc de mig punt fet amb grans dovelles ben escairades on hi ha un rètol que posa Granja Obiols. A la mateixa façana, a sobre del portal, flanquejat per dos balcons, trobem un esgrafiat amb figures antropomorfes, quasi esborrat pel temps i obres posteriors a la façana.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer de la Ciutat, 32». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Casa al carrer de l'Hospital, 4 (Cambrils)

La casa al carrer de l'Hospital, 4 de Cambrils (Baix Camp) és una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici és de façana rectangular, de pedra (carreu) excepte a la part baixa on l'arrebossat no deixa veure bé l'obra, encara que hi ha obertures tapades amb rajoles i maons (i un arc de descàrrega). La porta d'ús més recent, petita, presenta damunt un reixat de ferro amb la data 1919, època probable de la reforma a la part baixa. La porta original sembla la d'arc carpanell, el qual ha estat rectificat amb afegitons per fer-la més baixa i més estreta. Al primer pis hi ha un balcó corregut amb tres finestrals. Presenta la façana al capdamunt un ampli ràfec i canalons llargs de ferro.
Els finestrals-balcons del primer pis tenen una llinda rebaixada en forma de sector de cercle, i els costats són també treballats.

## Història

És un edifici antic, potser relacionat amb l'Hospital que dona nom al carrer. Hi ha hagut diferents reformes, especialment a principi del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer Hospital, 4». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 setembre 2016].
# Casa Quadrada

«Casa Quadrada» té aquests significats:
* Maison Carrée, ('Casa Quadrada'), temple romà de Nimes.
* Casa Cuadrada, casa de la família Cuadrada a Reus, adaptat també com «Casa Quadrada».
# Carlsbad

«Carlsbad» té aquests significats:
* Carlsbad (anglès) o Karlovy Vary, ciutats-balneari a l'oest de la República Txeca a la confluència del Teplá amb l'Ohře
* Carlsbad (Califòrnia), població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia
* Carlsbad (Nou Mèxic), població dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic
* Carlsbad (cràter), cràter sobre la superfície del planetoide Gaspra
* Carlsbad Caverns National Park, jaciment arqueològic prehistòric que es troba a les Muntanyes Guadalupe (Nou Mèxic, EUA)
* Carlsbad North, concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic
* Torneig de Carlsbad, torneig de tennis sobre pista dura que es disputada anualment fins al 2013 a Carlsbad, Califòrnia, Estats Units
# Casa a la plaça Castells, 6 (Igualada)

La Casa a la plaça Castells, 6 és una obra eclèctica de Igualada (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici d'estatges de tres plantes d'alçada i d'una simetria força evident. Destaquen les finestres amb balconada de ferro forjat i una interessant decoració de temes florals i heràldics que se situa als arcs que ocupen la part alta de totes les finestres. També és força interessant l'acabament de l'edifici amb una balustrada de pedra força original per les diferents formes que agafen les petites columnes que la formen.

## Referències

* ↑ «Casa a la plaça Castells, 6». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Carrer de Ramon Llull (València)

El carrer de Ramon Llull és una via urbana del nord-est de la ciutat de València. Pren el nom de Ramon Llull. Forma part de l'eix "nord-sud" que formen els carrers del Doctor Manuel Candela i del Pare Tomàs de Montañana i que connecten al nord els campus universitaris de l'avinguda dels Tarongers amb el sud de la ciutat i el Jardí del Túria. Va ser obert com una nova via d'accés als campus universitaris de l'avinguda dels Tarongers, tant per al Campus de Vera de la Universitat Politècnica de València com per al Campus dels Tarongers de la Universitat de València.
S'inicia a la intersecció giratòria de la plaça d'Emilio Attard on s'encreua l'avinguda de Blasco Ibáñez amb la fi del carrer del Doctor Manuel Candela, i finalitza a l'estació de la Carrasca del tramvia de MetroValencia a l'avinguda dels Tarongers. Discorre de sud a nord pel districte d'Algirós, i al seu primer tram separa el barri de La Bega Baixa a l'oest fins al carrer de Bernat Fenollar i el barri de la Ciutat Jardí a l'est fins al carrer del Serpis. D'ací cap al nord travessa el barri de La Carrasca fins a la fi del carrer.

## Serveis

És un carrer d'ús principalment per estudiants universitaris tant per a viure en pisos de lloguer com per a eixir a sopar o de festa. Disposa a més de l'"IES Ramon Llull", institut públic valencià, i en arribar a la zona universitària de Tarongers es troba un edifici circular de la Universitat de València, a més d'un pàrquing de vehicles i nous edificis per a acollir facultats universitàries.
A la fi del carrer creua l'avinguda dels Tarongers amb les vies del tramvia i l'estació de la Carrasca al mig, i el Campus de Vera de la Universitat Politècnica de València amb una figura decorativa d'un Toro d'Osborne. Les línies d'autobusos de l'EMT de València que donen servei al carrer són les línies 40 i 71, encara que altres línies tenen parades a les proximitats del carrer, com ara les línies 30, 31, 71, 81 i N1 a l'avinguda de Blasco Ibáñez, les línies 9, 18 i 29 a l'avinguda dels Tarongers i al carrer d'Albalat dels Tarongers. L'esmentada estació de la Carrasca de les línies 4 i 6 del tramvia de MetroValencia dona servei al carrer i a la zona del campus universitari.

## Referències

* ↑ http://www.emtvalencia.es/geoportal/ Arxivat 2012-04-02 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.metrovalencia.es/

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament Arxivat 2004-12-06 a Wayback Machine.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Carrer de Rafael Batlle

Rafael Batlle és un carrer de Barcelona que uneix el carrer dels Vergós amb el de carrer Rosari. Es troba en al barri de les Tres Torres del districte de Sarrià-Sant Gervasi. Té una llargada aproximada de 300 metres.
Tal com consta en el nomenclàtor de Barcelona, el nom fou aprovat l'any 1954 en honor de Rafael Batlle i de Miquelerena (1889 - 1954), metge i darrer alcalde de la vila de Sant Vicenç de Sarrià (1918-1921) i regidor de l'Ajuntament de Barcelona (1922).

## Referències

* ↑ Portavella, Jesús. Carrers de Barcelona: Sant Gervasi. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2002. ISBN 978-84-7609-800-4.
# Cas de l'illa Palmas

El cas de l'illa Palmas va ser un conflicte de sobirania territorial entre els Països Baixos i els Estats Units resolta per la Cort Permanent d'Arbitratge en 1928.
L'illa de les Palmes, illa Palmes o illa Miangas (en idioma indonesi Pulau Miangas) va ser declarada part de les Índies Orientals Neerlandeses per la Cort, i ara formen part d'Indonèsia.
A partir de l'octubre de 1526 amb l'arribada de García de Loaysa, mariner i explorador espanyol, l'illa pasa sota control espanyol. El 1898, amb el Tractat de París finalitzant la guerra hispno-estatunidenca, es va transferir el control del territori de les Filipines als Estats Units. Amb el territori de les Filipines, Estats Units van reivindicar la sobirania sobre l'illa Miangas.
El 23 de gener de 1925, Països Baixos i Estats Units van portar el cas a la Cort Permanent d'Arbitratge de la Haia. El 4 d'abril de 1928, el jutge suís Max Huber va dictaminar que l'illa "forma una part integral del territori dels Països Baixos".
Després de la seva independència, Indonèsia va rebre el territori.
L'assumpte és un dels casos més influents en matèria de territoris disputats. També serveix de font influent en l'anàlisi de la doctrina de intertemporalitat en dret internacional públic també coneguda com a tempus regit actum.

## Vegeu també

* Territoris disputats
* Tractat de París (1898)
* Tribunal de La Haia

## Referències

* ↑ Elias, T. O. «The Doctrine of Intertemporal Law». The American Journal of International Law, 74, 2, 1980, pàg. 285–307. DOI: 10.2307/2201503. ISSN: 0002-9300 [Consulta: 18 octubre 2021].
* ↑ Comisión de Derecho Internacional. «Resumen de las decisiones de los tribunales internacionales relativas a la sucesión de Estados. Estudio preparado por la Secretaría.». A: Anuario de la Comisión de Derecho Internacional. 2, 1962.
* ↑ Perrone, Christian «Temporalidad e Interpretación de Tratados Internacionales». Comité Jurídico Interamericano: Curso de Derecho Internacional, XLIII. Organización de los Estados Americanos, 2016, pàg. 483-504.
# Carrer Indústria, 33 (Cassà de la Selva)

Carrer Indústria, 33 és una obra del municipi de Cassà de la Selva (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici urbà amb cancell d'accés. Façana estructurada en tres crugies amb un nucli central de comunicacions que es reflecteix exteriorment en la torre que il·lumina l'escala i dona accés al terrat. La façana és arrebossada i presenta elements decoratius propis de l'estètica romàntica, amb mènsules i baixa relleus de motius florals i geomètrics. Hi ha un balcó corregut de ferro forjat al primer pis i balcons més petits a la segona planta. L'arrebossat de la part alta de l'edifici és molt defectuós.

## Història

La casa està lligada al creixement urbà que experimentà Cassà de la Selva en l'època d'esplendor de la indústria del suro.

## Referències

* 1 2 «Can Barceló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Casa al carrer Núria, 2 (Ribes de Freser)

La Casa al carrer Núria, 2 és una obra del municipi de Ribes de Freser (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquesta casa està situada al lloc de l'antic escorxador. Consta de planta baixa i tres pisos. La façana principal és totalment simètrica amb el cos d'accessos més aixecat i una terracota situada sobre la llinda d'entrada. La façana lateral dona sobre un petit mirador al riu on a nivell del primer pis es troba una galeria coberta.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Núria, 2». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Casa Costa (Sant Just Desvern)

Casa Costa és una casa de Sant Just Desvern (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La torre té planta baixa i pis amb la coberta composta amb teules àrabs coronada per una hídria en l'angle superior i un òcul en el capcer. La composició, amb l'accés centralitzat, segueix una disposició simètrica amb les obertures allindades. Una gran balconada situada en la façana principal es perllonga en la lateral per unificar-se amb la terrassa de la primera planta en la part posterior. La rehabilitació de l'edifici ha anat aparellada amb la remodelació de l'espai urbà generant-se una plaça amb arbrat i zones de descans facilitant un esponjament en el nucli antic de la vila. Tot el parament de l'edifici és arrebossat i s'ha conservat el barri d'entrada amb els pilars i el petit muret que en part li dona privacitat.

## Història

En origen la casa Costa era una torre, envoltada de jardí, de planta baixa que va ser projectada, el 1917, per Marcel·lià Coquillat, arquitecte municipal de la vila. Va ser objecte d'una ampliació segons projecte de Josep Alemany, també arquitecte municipal, el 1930. La casa va passar a tenir una planta més i s'amplià per la part del darrere amb l'aparició d'una terrassa passant la planta de quadrada a rectangular. La intervenció mantingué el caràcter originari i, a la vegada, reforçà certa influència centreeuropea amb la coberta composta de teules i la barbacana sostinguda per bigues. Avui la casa, és propietat de l'Ajuntament, i per concessió ha passat a ser el Centre de Formació Bristol; l'adaptació i rehabilitació va ser iniciada a finals del 2017 per l'arquitecte Marc Viader.

## Referències

* 1 2 «Casa Costa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 agost 2021].