OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# John Hawkwood

John Hawkwood (en francès Jean Haccoude; en italià Giovanni Acuto), va ser un cèlebre mercenari de l'edat mitjana que va viure al segle xiv, és considerat com el primer mercenari dels temps moderns. El nom italià li va ser atribuït per Nicolau Maquiavel.
Nascut a Anglaterra a Sible Hedingham cap a 1320, va participar en la Guerra dels Cent Anys al servei del rei Eduard III d'Anglaterra, contra França. Poc després va crear la seva pròpia companyia de guerrers i va saquejar el sud de França, en particular la Provença, abans de passar a Itàlia cap a 1360.
A la recerca de glòria i de fortuna es va unir als pisans a la seva lluita contra els florentins el 1364, després va entrar al servei dels vescomtes de Milà. En aquesta ciutat es va casar amb la filla de Barnabo Visconti, duc de Milà.
Es va posar al servei del papa Gregori XI quan el 1375, la República de Florència va entrar en obert conflicte amb els Estats Pontificis en la Guerra dels Vuit Sants, que va acabar amb el retorn del Papa a Roma. Finalment, va tornar amb els florentins. Aquests últims li van perdonar el fet d'haver guiat les tropes pisanes contra ells i el van rebatejar amb el nom Giovanni Acuto, va assolir una gran popularitat. Al servei de Climent VII d'Avinyó, amb Sylvester Budes va participar en la massacre de Cesena en 1377 El 1387, aliat amb Francesc Novello de Carrara, senyor de Pàdua, va derrotar Joan Ordelaffi de Verona a la batalla de Castagnaro.
Va morir a Florència el 1394. Els florentins, a la seva mort, li van retre honors i van encarregar, a la seva memòria, un monument eqüestre pintat al fresc, per Paolo Uccello a la basílica de Santa Maria del Fiore de Florència.

## Referències

* ↑ Najemy, John M. A History of Florence 1200-1575 (en anglès). John Wiley & Sons, 2008, p. 151. ISBN 1405178469.
* ↑ Sumption, Jonathan. Hundred Years War (en anglès). Vol 3: Divided Houses. Faber & Faber, 2011, p. 249. ISBN 0571266568.

## Bibliografia

* Giovanni Acuto, echi e memoria di un condottiero. Le compagnie di ventura in Italia e il territorio di Castiglion Fiorentino, Atti del convegno tenuto per il sesto centenario della morte 1394-1994, Castiglion Fiorentino, Istituzione Culturale Castiglionese, 1995
* Frances Stonor Saunders, Hawkwood: The Diabolical Englishman (2004)
# Kathrin Bringmann

Kathrin Bringmann (Münster, Alemanya, 8 maig 1977) és una matemàtica especialitzada en teoria de nombres alemanya de la Universitat de Colònia, que ha fet contribucions fonamentals en la teoria de les funcions theta falses.

## Educació i carrera

Kathrin Bringmann va néixer el 8 de maig de 1977, a Münster, Alemanya. Superà els exàmens estatals en matemàtiques i teologia a la Universitat de Würzburg, Alemanya, l'any 2002, i va obtenir un diploma en matemàtiques a Würzburg al 2003. Va obtenir el doctorat l'any 2004 a la Universitat de Heilberg sota la supervisió de Winfried Kohnen.
Des del 2004 fins al 2007, va ser professora ajudant d'Edward Burr van Vleck a la Universitat de Wisconsin on va començar la seva col·laboració amb Ken Ono. Després de treballar breument com a professora ajudant a la Universitat de Minnesota, es va incorporar a la Universitat de Colònia, Alemanya, com a professora.

## Reconeixement

Se li va atorgar a Bringmann el premi Alfried Krupp-Förderpreis per Professors Joves, un premi d'un milió d'euros concedit per la Fundació Alfried Krupp von Bohlen und Halbach. És la tercera dona a guanyar aquest premi. També li va ser atorgat el Premi SASTRA Ramanujan l'any 2009 per les seves contribucions en "les àrees de matemàtiques influïdes per l'obra del geni Srinivasa Ramanujan."
Va ser la conferenciant Emmy Noether de la Societat Matemàtica alemanya l'any 2015.
Un llibre de Bringmann amb Amanda Folsom, Ken Ono, i Larry Rolen, Harmonic Maass Forms and Mock Modular Forms: Theory and Applications (Amer. Math. Soc., 2018), va guanyar el Premi de Prosa de Millor Llibre d'erudits en Matemàtiques de l'Associació d'Editors americans l'any 2018.

## Referències

* ↑ Bringmann Receives One Million Euro Krupp Prize
* ↑ German Professor bags SASTRA Ramanujan Award for 2009 Arxivat 2009-10-04 a Wayback Machine.
* ↑ Bringmann to Receive 2009 SASTRA Ramanujan Prize
* ↑ «Preise und Auszeichnungen». [Consulta: 5 novembre 2018].
* ↑ «Top Scholarly Publishing Award Goes to Bloomsbury for Arcadian Library Online», 08-02-2018. [Consulta: 16 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Kathrin Bringmann al Mathematics Genealogy Project.
# José Luís Pérez Ortega

José Luis Pérez Ortega (Hellín, Albacete, 1949). Dissenyador industrial.
El 1979 es gradua com a dissenyador industrial per la Scuola Politècnica di Design de Milà. Entre el 1977 i el 1980 col·labora a l'estudi d'arquitectura i disseny industrial de Gianfranco Frattini a Milà. Més endavant passa a treballar al departament de disseny i prototips de la productora de mobles Bernini on va aprendre totes les etapes del procés industrial des de l'entrada de la primera matèria fins a arribar al moble acabat. Entre el 1981 i el 1988 viu a Madrid on treballa com a dissenyador independent tant en el terreny del disseny industrial com en el d'interiorisme. El 1988 es trasllada a Nova York on treballa per a l'empresa Artemide al departament de disseny i producció. El 1990 torna a Madrid on estableix el seu estudi. Els seus productes es caracteritzen per la funcionalitat i el valor simbòlic i cerquen la perdurabilitat en el temps. Pérez Ortega va ser professor de l'Escuela Experimental de Diseño de Madrid des de la seva creació fins al 1987 i actualment és professor de projectes a l'Escuela de Arte no 12 de Madrid. Entre els seus dissenys podem destacar el sofà i taula Plaza Mayor (1984), Sillón Frailero (1989) presente en la exposición permanente del Museo del Diseño de Barcelona, cedido por Artespaña en 1994, y en el Museo Nacional de Artes Decorativas de Madrid cedido por ArtesMoble en 2020 el Sillón Frailero, la cadira de braços giratòria Compasso (1994) o la butaca Flavia (1996).

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona
# Josep Maria Madurell i Marimon

Josep Maria Madurell i Marimon (Barcelona, 1893-1983), fou un historiador i arxiver català. Es va dedicar intensament a la recerca històrica i va publicar una gran quantitat d'estudis, molts d'ells relacionats amb la història de la cultura, l'edició i el llibre. Va treballar com a arxiver al Museu Marítim de Barcelona i a l'Arxiu General de Protocols de Barcelona, on va catalogar el seu fons. Va col·laborar en les emissions de l'Institut Municipal d'Història de Ràdio Barcelona.
Les seves restes reposen al Cementiri del Poblenou (Dep. I, illa 2a, nínxol 419). Part del seu fons personal es conserva a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona. El fons aplega fotografies de temàtica molt variada fruit de la recerca històrica sobre la ciutat realitzada per l'arxiver. Són imatges que mostren, principalment, la Barcelona de començament de segle.

## Obres

* Pedro Nunyes y Enrique Fernández, pintores de retablos, 1944
* El arte de la comarca alta de Urgel, 1946
* Los seguros de vida de esclavos en Barcelona, 1453-1523, 1955
* Documentos para la historia de la imprenta y librería en Barcelona, 1474-1543, en col·laboració amb Jordi Rubió i Balaguer, 1955
* Comandas comerciales barcelonesas de la baja edad media, en col·laboració amb A.Garcia i Sanz, 1973
* Mensajeros barceloneses en la corte de Nápoles de Alfonso V de Aragón, 1435-58, 1963
* Privilegios y ordenanzas históricos de los notarios de Barcelona, en col·laboració amb R. Noguera de Guzmán, 1965
* Guadamassilers i guadamassils, 1972
* El paper a les terres catalanes, 1972
* Claudi Bornat, 1973
* Manuscrits catalans anteriors a la impremta, 1975
* Miscel·lània de notes històriques del monestir de Valldonzella, 1976
* Fulls històrics de l'Hospitalet de Llobregat, 1977.

## Referències

* ↑ Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 245. ISBN 978-84-9850-029-5.
# Junta de Defensa de Madrid

La Junta de Defensa de Madrid va ser un organisme creat el 6 de novembre de 1936 pel Govern republicà presidit pel socialista Francisco Largo Caballero. Va estar encarregat de la defensa «costi el que costi» de la ciutat de Madrid davant la possibilitat que aquesta caigués en mans franquistes durant la Guerra Civil. La seva constitució i presidència li van ser conferides al general Miaja, autodissolguent-se el 23 d'abril de 1937.

## Antecedents

El Consell de Ministres encapçalat per Largo Caballero havia creat mitjançant decret de 28 de setembre de 1936 un organisme homònim, encapçalat pel mateix cap del Govern i integrada per representants de les diferents formacions que donaven suport al capdavant Popular, encara que amb meres funcions consultives. No obstant això, dels representants d'aquesta, únicament dues -Francisco Caminero Rodríguez (Partit Sindicalista) i José Carreño Espanya (IR)- passarien a ser part del nou organisme plenipotenciari.

## Composició

La carta rebuda pel general José Miaja de part del Govern establia que la Junta contaria «amb representacions de tots els partits polítics que formen part del Govern i en la mateixa proporcionalitat que en aquest tenen dites partides», sense especificar, no obstant això, la manera de designació d'aquests. Finalment es va acordar que cadascun dels partits estigués representat per un titular i un suplent, quedant conformada la seva composició com segueix:
* Presidència: José Miaja Menant.
* Secretario: Fernando Frade (Partit Socialista Obrer Espanyol).
* Suplent: Máximo de Dios (PSOE).
* Guerra: Antonio Mije García (PCE).
* Suplent: Isidoro Diéguez Dueñas (PCE).
* Ordre públic: Santiago Carrillo Solares (Joventuts Socialistes Unificades).
* Suplent: José Cazorla Maure (JSU).
* Indústries de Guerra: Amor Nuño Pérez (CNT).
* Suplent: Enrique García Pérez (CNT).
* Proveiments: Pablo Yagüe Estevará (Casa del Pueblo).
* Suplent: Luis Nieto de la Fuente (Casa del Pueblo).
* Comunicacions: José Carreño España (Izquierda Republicana).
* Suplent: Gerardo Saura Mery (Izquierda Republicana).
* Finances: Enrique Jiménez González (Unió Republicana).
* Suplent: Luis Ruiz Huidobro (Unió Republicana).
* Informació i Enllaç: Mariano García Cascales (Joventuts Llibertàries).
* Suplent: Antonio Oñate (JJLL).
* Evacuació: Francisco Caminero Rodríguez (Partit Sindicalista)
* Suplent: Antonio Prexés Costa (Partit Sindicalista).
Frade i Mije van ser substituïts el dia 4 de desembre de 1936 per De Dios i Diéguez respectivament. Santiago Carrillo va cessar en el seu càrrec de conseller d'Ordre Públic el dia 24 de desembre d'aquest mateix any, sent substituït l'endemà pel seu suplent, José Cazorla.

## Referències

* ↑ Jackson, 1994, p. 15.

## Bibliografia

* Gibson, Ian. Paracuellos: cómo fue. Madrid: Temas de Hoy, 2005. 296 p. ISBN 978-84-8460-458-7.
* Jackson, Gabriel. La República Española y la Guerra Civil (1931-1939). Barcelona: Crítica, 1999. 496 p. ISBN 978-84-7423-948-5.
* Jackson, Michael W. Fallen Sparrows: The International Brigades in the Spanish Civil War. American Philosophical Society, 1994. ISBN 978-0-87169-212-2 [Consulta: 29 juny 2015].
# Kertész (cràter)

Kertész és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 32 km de diàmetre. Porta el nom del fotògraf hongarès André Kertész (1894-1985), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 2008.
Situat a l'extrem occidental de la gegant conca Caloris de Mercuri, el cràter Kertész té una mica de material brillant inusual al seu sòl. El cràter Sander, situat a la vora nord-oest de la conca Caloris, també mostra aquest material brillant en el seu sòl. Al nord-de Kertész hi ha un petit cràter amb raigs molt brillants i material expulsat, el que indica que el cràter és jove.

## Referències

* ↑ «Kertész». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 11-10-2016. [Consulta: 10 juny 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Josep Maria Pi i Sunyer

Josep Maria Pi i Sunyer (San Nicolás de los Arroyos, Argentina 1889 - Barcelona 1984) fou un advocat i jurista català.

## Biografia

Fou fill de Francesc Pi i Sunyer i de Júlia Sunyer i Quintana, filla del polític i metge Francesc Sunyer i Capdevila, que fou diputat, ministre d'Ultramar i alcalde de Barcelona. Josep Maria Pi i Sunyer es llicencià en dret a la Universitat de Barcelona i es doctorà a la Universitat de Madrid. El 1905 començà a treballar de mecanògraf a la Diputació de Barcelona.
Interessat per la política, fou un dels fundadors d'Acció Catalana. Durant la Segona República Espanyola fou secretari de l'ajuntament de Barcelona. En esclatar la guerra civil espanyola va facilitar passaports als seus amics perseguits de la zona republicana facilitant-los passaports.
El 1937 marxà a París, però tornà a Catalunya el 1940. Les autoritats franquistes el depuraren i separaren del càrrec de l'ajuntament. Tot i això, guanyà per oposició la càtedra de dret administratiu el 1940, i com a catedràtic fou molt popular entre els seus alumnes pel seu humor, caràcter i anècdotes. Fou degà del Col·legi d'Advocats de Barcelona i de la facultat de dret. Col·laborà en nombroses revistes de dret administratiu i el 1982 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ Josep Maria Pi Suñer a El País 13 de juliol de 1984
* ↑ «Josep Maria Pi i Sunyer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Kleftes

Els kleftes (en grec κλέφτης, pl. κλέφτες - kléftis, pl. kléftes) eren bandits que vivien a les muntanyes de Grècia durant l'ocupació otomana. Originàriament es tractava de forces irregulars al servei dels nobles romans d'Orient, sota el nom de «kappos» i més tard dels terratinents turcs sota el nom de «armatolós», exercint el cobrament d'impostos, dèbits i venjances de sang fregant la marginalitat, per la qual cosa en passar a la clandestinitat es constituïen en simples bandits, sent la seva activitat principal assaltar camins i congostos. Sovint es dividien en unitats de cinquanta homes liderats per un «kapetanis», qui solia combinar les seves funcions amb les de cap de clan.

## Guerra contra el poder otomà

Estant el poder i les riqueses en mans de l'ocupant turc, els kleftes es van convertir en els enemics naturals del poder otomà. Assaltaven els combois, atacaven a les patrulles turques i saquejaven les propietats dels representants del règim otomà.
Com a enemics dels otomans, els kleftes es van anar guanyant el suport del poble, que ajudava a protegir-los i a amagar-los. A mesura que anaven erosionant el règim otomà amb els seus atacs sorprenents, creixia entre els grecs la idea que era possible tirar de Grècia a l'invasor otomà mitjançant les tàctiques de guerrilla. Així, d'una manera natural, els kleftes van anar perdent la seva naturalesa més bandolera alhora que es convertien en la punta de llança de la rebel·lió dels grecs. Aventurers i nacionalistes, patriotes de Grècia i de fora d'ella se'ls van unir en la seva lluita contra els odiats turcs.

## Revolució grega

Els kleftes es van erigir en líders de les regions que dominaven, i es va anar articulant un moviment més ben organitzat de resistència contra els otomans. Aquesta organització no va estar exempta de lluites entre caps rivals a les regions properes, i això va permetre que es formés un nombre menor de líders, però més capaços i experimentats.
Aquests caps van liderar les rebel·lions gregues contra l'invasor; rebel·lions que el 1821 es van convertir en una autèntica revolució a gran escala anomenada Revolució Grega, que va encendre la metxa de la Guerra d'independència de Grècia (1821-1831). Amb l'assoliment de la independència, els kleftes van ser en la seva majoria deixats de costat en la reconstrucció de l'emergent Estat, per la qual cosa gran quantitat d'ells, en sentir-se mà d'obra desocupada, va tornar a exercir les activitats marginals d'abans.

## Herois nacionals

Els kleftes són considerats com a autèntics herois nacionals a Grècia. Els més famosos són Theódoros Kolokotronis, Geórgios Karaiskakis i Nikita Stamatelopoulos.
# Klein Pampau

Klein Pampau és un municipi situat al districte de Ducat de Lauenburg, a l'estat federat de Schleswig-Holstein (Alemanya), amb una població a finals de 2016 d'uns 631 habitants.
Està situat al sud de l'estat, prop del riu Elba i del canal Elba-Lübeck, i de les fronteres amb la ciutat d'Hamburg i els estats de Baixa Saxònia i Mecklenburg-Pomerània Occidental.

## Referències

* ↑ Citypopulation.de Estadístiques del districte del Ducat de Lauenburg. Consultat el 30 de juny de 2018
# Kashipur

Kasipur o Kashipur és una ciutat i municipalitat d'Uttarakhand al districte d'Udham Singh Nagar a 29° 13′ N, 78° 57′ E﻿ / ﻿29.22°N,78.95°E﻿ / 29.22; 78.95. Al cens dels 2001 consta amb 92.978 habitants. La població el 1881 era de 14.667 i el 1901 de 12.023. És lloc de pelegrinatge amb diversos temples i una cisterna on els peregrins es banyen en el seu camí a Badrinath. La pargana la van posseir com a zamindari els rages de Kashipur sota protectorat britànic entre 1801 i 1947.

## Història

Kashipur fou el lloc d'una antiga ciutat (Govisah o Govisana) atribuïda al tutor pandava Drona, un dels herois del Mahabharata. El general Cunningham la va identificar amb la capital del regne de Govisana visitada al segle VII pel peregrí xinès Hiuen Tsiang. Kashipur va rebre el seu nom de Kashinath Adhikari, el fundador de la ciutat o governador de la pargana pels rages chand de Kumaon, al segle XVI o XVII.
Al final del segle XVIII el governador Nand Ram es va fer independent del raja chand d'Almora, i el seu nebot Sib Sal estava en possessió del territori quan es va produir l'annexió britànica el 1801. El 1881 Shiv Raj Singh era raja de Kashipur. La família del raja descendia d'una branca il·legítima dels rages chand d'Almora.

## Rages de Kashipur

* Anand Ram abans de 1800
* Sib Singh vers 1800-?
* Guman Singh vers 1828
* Shiv Raj Singh ?-1886
* Hari Raj Singh 1886-?
* Uday Raj Singh ?
* Harish Chand Raj Singh ?-1948

## Enllaços externs

* Kashipur.in Kashipur

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Karia Ba Mohamed

Karia Ba Mohamed (en àrab قرية با محمد, Qaryat Bā Muḥammad; en amazic ⵇⵕⵢⵜ ⴱⴱⵯⴰ ⵎⵓⵃⵎⵎⴷ) és un municipi de la província de Taounate, a la regió de Fes-Meknès, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 18.762 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Karen Milenka Torrez Guzmán

Karen Milenka Torrez Guzmán (Cochabamba, Bolívia; 29 de juliol de 1992) és una nedadora boliviana. Va participar en els Jocs Olímpics de Londres 2012, en els quals va ser la banderera del seu país. Va finalitzar la prova de 100 metres lliures femenins en el lloc 37, amb un temps de 57,78 segons.

## Referències

* ↑ «Karen Milenka Torrez Guzmán». London2012.com. Arxivat de l'original el 2013-01-27. [Consulta: 28 juliol 2012].
* ↑ «Karen Milenka Torrez Guzman» (en anglès). sports-reference. Arxivat de l'original el 2012-12-14. [Consulta: 16 març 2015].
* ↑ «LONDON 2012. SWIMMING,100M FREESTYLE WOMEN» (en anglès). Olympic.org. [Consulta: 16 març 2015].
# L'Energètica

L'Energètica, oficialment Energies Renovables Públiques de Catalunya, és una empresa pública d'energia de Catalunya constituïda el 4 d'octubre de 2022, amb l'objectiu de "reduir les emissions de gasos amb efecte d’hivernacle en un 55% l’any 2030 i arribar a la neutralitat d’emissions de carboni l’any 2050". L'empresa en forma de societat, permetria la Generalitat incidir en el mercat de l'energia a Catalunya i aprofitar el potencial de les instal·lacions, edificacions i infraestructures de la Generalitat de Catalunya i el sector públic. Segons els estatuts, la societat seria de capital, anònima i unipersonal.
Els àmbits essencials d'actuació d'aquesta empresa pública estaria centrat en la generació d'energia procedent de fonts d’energia renovables. El president del consell d'administració de la companyia seria nomenat pel Consell Executiu del Govern, i a més de la junta general d'accionistes i del consell d’administració, l’empresa comptaria amb un consell assessor format per experts en energia. L'empresa fou impulsada pel Departament d'Acció Climàtica, Alimentació i Agenda Rural, però comptaria també amb la intervenció del Departament d'Economia i Hisenda.
La finalitat d'aquesta empresa seria la Generalitat de Catalunya fos autosuficient energèticament, i no tindria però "beneficis directes" per a la població. Els particulars no podran fer-se clients de la nova energètica catalana, però la Generalitat tindria la capacitat per dirigir excedents a llars en situació de vulnerabilitat a més de poder gestionar amb major eficiència els recursos gràcies a l'autoconsum del sector públic.

## Consell d'administració

El consell d'administració d'Energies Renovables Públiques de Catalunya està format per les persones titulars de:
* La Secretaria d'Acció Climàtica.
* La Direcció General d'Energia.
* La direcció de l'Institut Català d'Energia.
* La direcció de l'Institut Català del Sòl.
* La presidència d'Infraestructures de la Generalitat de Catalunya.
* La Direcció General del Patrimoni.
* La Direcció General d'Urbanisme.
* La Direcció General de Serveis Socials.
* La Direcció General d'Administració Local.
També és membre del consell d'administració el director del Programa temporal per al disseny i la creació d’una empresa energètica pública de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 Barren, Xabi «El Govern crea L’Energètica, l’elèctrica pública». El Periódico, 04-10-2022 [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ «El Govern aprova la constitució de l'empresa pública d'energia de Catalunya». Govern de Catalunya, 04-10-2022 [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ «El govern aprova la creació de l’Energètica, l’empresa pública d’energia de Catalunya». El Punt Avui, 04-10-2022 [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ Surroca, Bernat «L'energètica pública del Govern comença a caminar». Nació Digital, 04-10-2022 [Consulta: 4 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Roda de premsa del Govern de Catalunya anunciant la constitució de l'empresa pública L'Energètica a YouTube
* L'Energètica - Lloc web oficial