OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Zuhayr ibn Qays al-Balawí

Zuhayr ibn Qays al-Balawí (àrab: زهير بن قيس البلوي, Zuhayr b. Qays al-Balawī) (mort en 695) fou un conqueridor àrab de la tribu iemenita de Balí. És esmentat com a company de Mahoma i va participar en la conquesta d'Egipte i després a la campanya del Magrib d'Uqba ibn Nafi.
Uqba el va designar governador de Surt i comandant de l'exèrcit juntament amb Úmar ibn Alí al-Quraixí; en algun moment hauria ocupat el lloc d'Uqba a Kairuan en absència d'aquest (que va anar a lluitar contra l'amazic Ibn al-Kahina). Va participar també a la lluita a Ayla, amb l'emir o governador d'Egipte Abd-al-Rahman ibn Utba ibn Jàhdam al-Fihrí, un fidel d'Abd-Al·lah ibn az-Zubayr de l'Hijaz i oposat al príncep omeia Abd-al-Aziz ibn Marwan (684), però es va acabar arrenglerant amb aquest darrer quan la influència dels zubàyrides va declinar a Egipte i Abd-al-Aziz va agafar el control del govern (684/685); llavors aquest el va designar governador de la ciutat de Barca i la Cirenaica i li va encarregar la guerra contra els romans d'Orient. El 695 el governador va utilitzar contra ell termes infamants i es va revoltar; va morir el 695 amb els seus 70 homes en combat, abans de l'arribada del gruix de les seves forces.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, XI, 604
# Casa Josep Rafart

La Casa Josep Rafart és una obra eclèctica de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici civil. Casa entre mitgera que forma cantonada. Consta de PB i tres pisos. La façana de la Pl. dels Màrtirs és simètrica, s'obren tres portals rectangulars a la planta. Al 1er i 2n pis s'hi obren tres balcons amb llosanes de pedra. Els primers també estan emmarcats amb aquest material, els altres són decorats amb bonics esgrafiats com la resta de l'edifici. A la planta superior s'hi obren uns arcs rebaixats que tanquen amb vidres l'antic porxo. L'altra façana presenta diverses obertures, sense seguir cap estructura concreta llevat de l'últim pis que presenta les mateixes obertures que la façana principal només que la major part són tapiades. El voladís és força ampli i està recobert per rajola de color blau i verd i rematat amb colls de biga de fusta. Caldria restaurar-la.

## Història

No tenim data precisa de la seva construcció però per la seva ubicació podem considerar que l'edifici primitiu no era anterior al S.XVIII i l'aspecte actual el deu a diverses intervencions.
Es troba al cor de l'eixample barroc de Morató. Que el 1734 creà la Pl. dels Màrtirs com a centre del reticulat entre C/ Manlleu i els Caputxins i entre el C/ Nou i el Passeig, el C/ Fusina, amb el qual fa cantonada, seria un dels carrers intermedis com el C/ Trinquet, St. Antoni, St. Sebastià,...

## Referències

* 1 2 3 «Casa Josep Rafart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Casa Josep Sunyol

La Casa Josep Sunyol és un edifici de la Ronda del Carril de la Garriga (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Màxim exponent de l'arquitectura historicista pel volum i la riquesa de materials tant a les parets exteriors com a les interiors.

## Descripció

Edifici aïllat de planta rectangular. Consta de planta baixa i pis. Hi ha dos cossos, l'un destinat a galeria tancada i l'altre a capella. A la cantonada SE hi ha adossada una torre circular coronada per una coberta en punxa. L'edifici queda remat per una passada cornisa denticulada i segueix al llarg del ràfec de coberta, torre i capçal. Les façanes estan estucades amb sortints de carreus. Les obertures estan encerclades amb elements florals en les llindes.

## Referències

* 1 2 «Casa Josep Sunyol tanca jardí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Caos de Vilanova

El Caos de Vilanova és un paratge del terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a la comarca de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Està situat al nord dels pobles de Vilanova de les Escaldes i de les Escaldes, a prop del paratge de l'Artiga i de l'Abric de Nescala.
És un paratge semblant al del proper Caos de Targasona, però de mides més petites i de menys espectacularitat, per la qual cosa no té el mateix renom. L'origen i característiques geològiques són les mateixes en els dos caos.

## Referències

* ↑ El Caos de Vilanova en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* Pàgina web dels Amics del Museu Geològic del Seminari de Barcelona
# Carretera de Toralla a Vilanova

La Carretera de Toralla a Vilanova és una pista rural del terme municipal de Conca de Dalt (a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà. Enllaça el poble de Toralla amb la Masia de Vilanova.
Arrenca de la Pista de la Serra de Sant Salvador a ponent de les Costes del Serrat, al nord del Serrat de Vilanova, des d'on davalla cap al sud-sud-est, resseguint pel costat de ponent el Serrat del Conill i després, per llevant, el Serrat de Vilanova, fins que acaba el seu recorregut al sud de la Masia de Vilanova, en la Carretera de Salàs de Pallars a Vilanova. En alguns trams està asfaltada o consolidada.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Àngela Jové i Puigventós

Àngela Jové i Puigventós (El Prat de Llobregat, 12 de gener de 1955) és una actriu catalana de teatre i professora de veu i dicció en llengua catalana. Va abandonar els seus estudis en dret per formar-se com a actriu a l'Institut del Teatre de Barcelona, i des de llavors ha representat registres diversos. Des de l'any 1974, treballa en diferents grups de teatre independent com ara el Grup de Teatre Independent "L'estaca" o la Companyia de Teatre Urbà de Barcelona. És membre del Teatre Kaddish, així com del Teatre Lliure, des de l'any 2006. Ha treballat sota la direcció de Roberto Romei, Helena Munné, Àngels Aymar, Pere Sagristà, Joan Castells, Antonio Simón, Pep Munné i Josep Costa, entre d'altres. És també l'autora del llibre de poesia Jo em despullo, publicat l'any 2000 per l'editorial Rúbrica, l'any 1998 fou guardonada amb el Premi Amic del Prat per la seva trajectòria com a actriu i l'any 2005 fou guardonada amb el Premi a la millor actriu de repartiment Alex Gorina pel seu paper a El diable compartit. L'abril del 2019 es va anunciar que formaria part, com a independent, de la candidatura Junts pel Prat a les eleccions municipals del seu poble natal del mes de maig en el número 3 de la llista.

## Filmografia
### Cinema

* Un tren dalt d'un pont (2011)
* No me pidas que te bese porque te besaré (2008)
* Lo major de mí (2007)
* Fuerte Apache (2006)
* Tu vida en 65 minutos (2006)
* Excuses (2003)

### Televisió

* La Riera (2016)
* Música secreta (2007)
* Jet lag (2007)
* Hospital Central (2004)
* La Mari (2002)
* Laberint d'ombres (2000)

### Teatre

* Pornografia (2018)
* Enverinades (2018)
* Espècies desprotegides (2018)
* Desig sota els oms (2017)
* Al i oli (2017)
* La importància de ser Frank (2016)
* Bona gent (2014)
* Hedda Gabler (2013)
* Prime time (2012)
* Gertrude Stein y una señorita de compañía (2012)
* Els nostres tigres beuen llet (2012)
* Electra (2011)
* Entremès de dos estudiants (2010)
* Elektra (2010)
* Jaula (2009)
* European House (2009)
* Ricardo III (2007)
* Santa Joana dels Escorxadors (2007)
* Otelo (2007)
* Europena House (2006)
* Las tres hermanas (2005)
* El diable compartit (2005)
* Flor de otoño (2004)
* Gertrude Stein y una señorita de compañía (2003)
* Entre el dubte i el matís (2002)
* Matem els homes (2002)
* Brainstorm (2002)
* Hurracan (2002)
* La barca nova (1999)
* Patates (1999)
* Entretenim el Sr. Sloane (1998)
* Contes dels boscos de Viena (1994)
* Jo em despullo (1994)
* Vint per vint (1989)

## Referències

* 1 2 «Jové Puigventós, Àngela». [Consulta: 9 maig 2019].
* 1 2 «Angela Jové». Arxivat de l'original el 2019-05-09. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Junts pel Prat aprova la seva llista per les eleccions municipals». [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ Vilapress. «El Cèntric acoge la presentación de la lista de Junts pel Prat» (en castellà). [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Àngela Jové | Actors Marta Tort - Representante de actores y actrices» (en castellà). [Consulta: 9 maig 2019].
# Castell de Rauric

El castell de Rauric estava situat al cim del turó on s'assenta el poble de Rauric, a la banda sud-oriental del terme municipal de Llorac (Conca de Barberà), d'aquest només queden alguns vestigis dels seus fonaments. És declarat bé cultural d'interès nacional.
La primera notícia documental que es té del castell de Rauric és del segle xii, quan en el testament de Pere de Queralt, de l'any 1167, llegà el seu Kastellum de Roderico a l'ordre de l'Hospital de Sant Joan de Jerusalem. Al darrer terç del segle xii es documenta el llinatge dels Rauric. En el fogatjament dels anys 1369-70 es té la notícia que el lloc de Rauric estava en mans de Dalmau de Queralt, senyor de Santa Coloma. Aquesta família des de finals del segle xvi ostentà el títol de comtes de Santa Coloma i mantingué el domini sobre Rauric fins a l'extinció de les senyories.

## Referències

* 1 2 3 «Castell de Rauric». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Castell de Rauric». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Castell de Reiners

El Castell de Reiners fou el castell medieval d'estil romànic del poble de Reiners, del terme del mateix nom, a la comarca del Vallespir, Catalunya del Nord.
Està situat en el punt més elevat al nord del poble, en un turó ara despoblat.
El terme de Reiners és esmentat en una donació de l'any 988, i el 1027 es documenta l'església de Sant Vicenç de Reiners. El 1108 i el 1119 es documenta un Pere Guillem de Reiners, tal vegada castlà del lloc; el segle xiii el domini de Reiners és en mans dels Serrallonga, vassalls del vescomte de Castellnou, que conserven el senyoriu tot el segle, però el XIV són els Rocabertí els senyors del lloc, per matrimoni amb la darrera hereva dels Serrallonga. El segle xv veu el traspàs de la senyoria als Albert, i ja el XVI hi estableixen el domini els Ros, que ja el conservaren fins a la Revolució Francesa. Poc abans d'aquesta, el senyor era Abdó Senén de Ros, baró de Cabrenys i comte de Sant Feliu d'Amunt i Sant Feliu d'Avall.
Queden molt poques restes d'aquest castell, bàsicament els fonaments de part de la construcció, així com el mur occidental. El fet que s'hi construís el dipòsit d'aigua de la població va acabar de malmetre aquestes restes. A l'oest hi ha un pany de muralla d'uns 10 metres de llargària, que enllaça al nord amb un tros de construcció sobresortint que pot ser una torre d'angle. El gruix d'aquests murs és molt gran. L'aparell és de blocs de pedra calcària del lloc força grans i escairats de forma basta, disposats regularment, relligats amb morter.
El mur de llevant, que traça una àmplia corba, és fet de la mateixa manera. Al sud, l'aparell és més senzill, i només es conserva fins a 1,5 m d'alçada. Entre aquest mur i el cim del turó hi ha unes terrasses amb restes d'altres murs. El tipus de construcció del castell ens remet al segle xi.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «131-Reiners». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan; Badia i Puigdevall, Eulàlia. «Reiners: Castell de Reiners». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Reiners». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Castell de Reiners en els ortofotomapes de l'IGN
# Casa Empar

La Casa Empar és un edifici noucentista protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Badalona (Barcelonès).

## Descripció

Consta de dos cossos, un que dona al carrer i un altre d'interior, ornats amb esgrafiats. L'element més característic n'és el pas que els uneix, a la planta baixa sota cobert, en forma de galeria amb arcs de mig punt amb columnes toscanes.

## Història

Estava regentada per la Junta de Protecció a la Infància i de la Mendicitat, institució fundada el 1913. Va adquirir aquest edifici destinat a residència de pobres. Es va construir en dues fases. La primera fase se subhastà el 1926, mentre que la segona ho fou dos anys més tard i s'inaugurà el febrer de 1929. Actualment ha passat a escola. Es van fer reformes a l'interior l'any 1987.

## Referències

* 1 2 «Casa Empar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2012].
* ↑ «Casa Empar». Pla Especial de protecció del patrimoni. Ajuntament de Badalona, 01-10-1980. Arxivat de l'original el 11 de desembre 2014. [Consulta: 21 abril 2012].
# Capella de la finca de Láchar

Capella de la finca de Láchar és una obra de 1917 del pintor valencià Joaquim Sorolla realitzada a l'oli sobre llenç. Feta el mes de gener de 1917, mesura 64,5 centímetres d'alçada per 95,5 cm d'amplada. Pertany al Museu Sorolla de Madrid. Es va realitzar amb motiu d'una cacera règia a la qual va assistir Sorolla a Láchar, Granada.

## Context

Va ser la darrera estada de Joaquim Sorolla a terres granadines on estava previst fer un retrat d'Alfons XIII com a caçador. Va viatjar en tren des de Madrid cap a Láchar, al costat del rei i els seus acompanyants de cacera però diferència d'ells, ell no anava a caçar si no a començar a treballar en el retrat de caça. Es van allotjar al Castell de Láchar, construït pel duc de San Pedro de Galatino a mitjans de la dècada de 1880, se suposa que sobre les restes d'un altre castell medieval, islàmic. En no anar la seva dona, Joaquim Sorolla va dedicar part del seu temps a fer una crònica diària, on va deixar manifesta la seva nul·la afició a la caça.
En aquests dies es va estrènyer l'amistat i relació del pintor amb el rei Alfons XIII, i degut al mal temps que va acompanyar es va dedicar a prendre apunts del monarca així com de la localitat de Láchar. Sobre el rei i els seus acompanyants va escriure : «Tractat ara amb interioritat és millor encara, és un home incomparable, amè i prudentíssim, i tots els que venen amb nosaltres, o que jo vaig amb ells, tenen molt d'enginy». Fruit d'aquells dies és el llenç 'Capella de la finca de Láchar'. El retrat al monarca no es va realitzar: «Crec es podrà fer un bonic retrat, però en el Pardo, ja que el camp de Láchar és insípid i monòton», va escriure el valencià.

## Descripció

A l'esquerra hi ha un arc de ferradura i a continuació, en el presbiteri i sota dosser blanc, el setial preparat per al rei Alfons XIII d'Espanya. La cortina i el reclinatori estan recoberts de vellut vermell; i a la dreta es troba l'altar, vist de forma esbossada.

## Referències

* 1 2 «Capilla de la finca de Láchar». Ministeri de Cultura d'Espanya.
* ↑ Tapia, Juan Luis «Sorolla granado» (en castellà). Ideal.es [Granada], 13-10-2011 [Consulta: 19 gener 2016].

## Bibliografia

* La vida y obra de Joaquín Sorolla: estudio biográfico y crítico, 1970.
# Casa Subirana

La Casa Subirana és un edifici del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge entre mitgeres amb tres façanes i un petit jardí a la part posterior de la casa. Consta de planta baixa, pis i golfa. Façana principal amb un cos en planta baixa, amb balustrada i terrassa. Capcer a la façana de la terrassa, de perfil trencat i una finestra d'ull de bou de caràcter modernista. La decoració és molt simple, destacant la ceràmica blava de la part d'obra de la balustrada sobre el fons blanc de l'arrebossat de l'edifici. Els elements formals són representatius de la segona etapa de Raspall, d'un modernisme tardà amb elements academicistes.

## Història

Podria ser de principis dels anys 20. Pere Comes diu que deu ser de l'any 1920. Cardedeu viu en aquesta època un moment de gran eufòria constructiva, que ja havia començat a finals de segle passat i que s'intensifica els anys 1910-1920.
Per situar la construcció de la Casa Subirana dins el context d'edificacions a la vila fetes per Raspall, es pot dir que en aquests anys es fa la casa Viader (1917-1922) i la granja Viader (1925).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Subirana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Casa Surp

Casa Surp és una casa de la Guingueta d'Àneu (Pallars Sobirà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran conjunt construït sobre un morro rocós entre el torrent i la plaça del poble, en la qual s'obre el gran portal que dona accés a un pati central al voltant del qual es troben les diferents dependències: al nord i a l'oest pallisses i estables i al sud i a l'est la part destinada a habitatge, formada per un gran cos rectangular de tres pisos, cobert per un llosat de pissarra a quatre aigües, en el qual sobresurt una enorme xemeneia. A les façanes assolellades s'obren nombroses finestres i balcons. A l'oest es troba adossat un petit cos amb coberta a dues vessants. A la part d'habitatge, els murs són arrebossats i la resta són de pedra vista, sense desbastar.

## Referències

* ↑ «Casa Surp». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Castiadas

Castiadas (en sard, Castiadas) és un municipi italià, dins de la província de Sardenya del Sud. L'any 2007 tenia 1.407 habitants. Es troba a la regió de Sarrabus-Gerrei. Limita amb els municipis de Maracalagonis, Muravera, San Vito, Sinnai i Villasimius.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2006- | Quintino Sollai | Llista cívica |
# Casa al carrer Bonaire, 1 (Arnes)

La Casa al carrer Bonaire, 1 és una obra d'Arnes (Terra Alta) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta rectangular i 3 nivells amb coberta de teula àrab inclinada a un vessant. La façana presenta a la planta baixa una portalada de pedra amb llinda de fusta, a la primera i segona planta es troba una tribuna amb finestra. Conté una arcada gòtica al seu interior.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Bonaire, 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 25 agost 2021].
# Caroline Nagtegaal

Caroline Nagtegaal és una política neerlandesa del Partit Popular per la Llibertat i la Democràcia (VVD), diputada al Parlament Europeu des del 2017.
Entre el 2017 i el 2019 fou membre de la Comissió d'Afers Econòmics i Monetaris. Després de les eleccions del 2019, passà a la Comissió de Transports i Turisme. El 2019 fou una de les copresentadores d'una resolució sobre els riscos de ciberseguretat en el comerç amb la Xina.
Forma part de les delegacions del Parlament Europeu a les relacions amb la península Aràbiga, Mercosur i l'Assemblea Parlamentària Euro-Llatinoamericana (EuroLat). Així mateix, forma part de l'intergrup del Parlament Europeu sobre mars, rius, illes i el litoral i l'intergrup sobre Drets LGBTI.

## Referències

* 1 2 Caroline Nagtegaal Parlament Europeu.
* ↑ Francesco Guarascio (13 desembre 2018), «EU lawmakers back two-year extension of euro bank lending rate». Reuters.
* ↑ Julian E. Barnes i Adam Satariano (17 març 2019), «U.S. Campaign to Ban Huawei Overseas Stumbles as Allies Resist» New York Times.
* ↑ Mia Bartoloni (26 març 2021), «Movers & Shakers» The Parliament Magazine.
* ↑ Members 2019-2024 European Parliament Intergroup on Seas, Rivers, Islands and Coastal Areas.
* ↑ Members European Parliament Intergroup on LGBTI Rights.
# Casa Prades (la Sénia)

Casa Prades és una obra de la Sénia (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres que consta de planta, entresòl, un pis principal i golfes. És el tipus de construcció característic de darreries del segle xix - principis del XX. A la planta hi ha dues portes, la gran, amb muntants i llinda de pedra, accedeix a l'entrada, a la qual s'obre mitjançant finestra interior l'entresòl, que ocupa la meitat superior dreta d'aquesta, seguint el tipus de construcció tradicional; a aquest entresòl correspon el balcó de fusta visible a l'exterior. Al primer pis s'obren dos balcons, amb base de pedra i reixa treballada i a les golfes dos petits balcons ampitadors. Destaca el balcó de fusta de l'entresòl, amb treball de talla de formes geomètriques força senzill. La família dels propietaris de l'habitatge havien estat tradicionalment fusters.

## Història

La porta petita fou feta a principis de segle xix per poder entrar grans troncs a la serradora que encara es conserva a l'entrada, la "galesa" (una de les més grans del Montsià) se situa a l'esquerra i l'espai de treball és a la dreta, com també les màquines per fer-la funcionar. El balcó de fusta fou fet per Antoni Prades Bonet (mitjan segle XIX). La família Prades provenia de Rossell però el segle xix ja estaven establerts a la Sénia com a fusters.

## Referències

* 1 2 «Casa Prades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Casa Potxó

La Casa Potxó és un edifici de Tremp (Pallars Jussà) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La Casa Potxó és un habitatge plurifamiliar ubicat en el centre del nucli de Tremp. Edifici en xamfrà que presenta quatre nivells d'alçada, planta baixa i tres pisos. Es caracteritza per la disposició simètrica de les obertures així com per la bicromia, que ve marcada per la diferència de color entre la façana, les finestres emmarcades i les faixes verticals estriades que delimiten els diferents frontis, característiques pròpies de l'arquitectura domèstica de la primera meitat del segle xx. De la mateixa manera es diferencia en el coronament, on s'obren unes petites finestres de ventilació i les mènsules del ràfec.

## Referències

* ↑ «Casa Potxó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Catharine Beecher

Catharine Esther Beecher, més coneguda com a Catharine Beecher (East Hampton, EUA, 6 de setembre de 1800-Elmira, EUA, 12 de maig de 1878), fou una educadora i escriptora americana que va popularitzar i va donar forma a un moviment ideològic conservador per consolidar el lloc de les dones en l'àmbit domèstic de la cultura nord-americana. Fou pionera en optimitzar el treball a la cuina basat en l'ergonomia es remunten al seu llibre A Treatise on Domestic Economy de 1841, amb un disseny que incloïa prestatges regulars a les parets, un ampli espai de treball i zones d'emmagatzematge dedicades per a diversos aliments, i va separar les funcions de preparar i cuinar els aliments.

## Referències

* ↑ «Catharine Beecher | American educator and author» (en anglès). Encyclopedia Britannica.
* ↑ «A Treatise on Domestic Economy» (en anglès). Enciclopèdia Britànica. [Consulta: 13 desembre 2021].