OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Teuleria (Castellterçol)

La Teuleria fou una petita masia del terme municipal de Castellterçol, al Moianès.
Estva situada a l'extrem meridional del terme, ran del límit amb Sant Quirze Safaja. És a prop i a ponent de la carretera C-59, a l'esquerra de la riera de Puigcastellar.

## Enllaços externs

* La Teuleria en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Gaceta de Puerto Rico

Gaceta de Puerto Rico fou el primer diari publicat en l'illa de Puerto Rico, fundat el 1807. Es creu que fou el primer diari imprès a l’illa, tot i que el gravat a Amèrica Llatina es remunta a mitjan del segle xvi. Va ser el diari oficial del govern espanyol de Puerto Rico i es va crear sota el govern de Toribio Montes.
Va ser el principal canal de difusió d'informació pública de Puerto Rico des del govern colonial espanyol. Incloïa informes governamentals, censos, notícies polítiques i decrets reials. A més del reportatge oficial, la Gaceta també proporcionava notícies generals sobre la vida a l'illa, incloent detencions, esdeveniments culturals, vaixells que arribaven i altres materials relacionats.
El primer numero fou publicat el 31 de juliol de 1807. Llavors cada número tenia quatre pàgines i es publicaven els dimecres i dissabtes amb el nom de La Gazeta de Puerto-Rico. A la dècada de 1820, la publicació es deia Gaceta del Gobierno de Puerto-Rico i es publicava els dimarts, dijous i dissabtes. El 1859, el títol del diari es va escurçar a Gaceta de Puerto-Rico. Va ser una publicació diària del 1897 al 1902. Després de la guerra hispano-estatunidenca i el tractat de París de 1898, la Gaceta va continuar operant i va publicar declaracions del governador nomenat per l'exèrcit nord-americà John R. Brooke i de la seva administració tant en castellà com en anglès. El número final de la Gaceta es va publicar el 30 de setembre de 1902.

## Referències

* 1 2 3 Humanities, National Endowment for the «Gazeta de Puerto-Rico. [volume]». [Consulta: 19 març 2020].
* ↑ «Periódico La Gaceta» (en castellà). Biblioteca Digital, 12-08-2018. Arxivat de l'original el 2019-11-04. [Consulta: 19 març 2020].
* ↑ Marta Terán; José Antonio Serrano Ortega; José Antonio Serrano Las guerras de independencia en la América española. El Colegio de Michoacán A.C., 2002, p. 510–. ISBN 978-970-679-069-9.
* ↑ «Gaceta de Puerto Rico». Issuu. [Consulta: 19 març 2020].

## Enllaços externs

* 2 de gener de 1836 Gaceta del Gobierno de Puerto-Rico.
* Assumpte final del Gaceta de Puerto-Rico.
* Digitized Assumptes del Gaceta de Puerto-Rico a la Biblioteca de Congrés.
* Digitized Assumptes del Gaceta de Puerto-Rico al Colección Puertorriqueña RP d'UPR.
# Rust

* Per a altres significats, vegeu «Rust (llenguatge de programació)».
Rust és una ciutat estatutària o Statutarstadt de l'estat de Burgenland (Àustria), situada a la vora del llac Neusiedl. Encara que té menys de 2.000 habitants, va aconseguir els drets de ciutat independent o Statutarstadt per la corona hongaresa el 1681. La ciutat és famosa pels seus vins, especialment pel Beerenauslese, l'Eiswein, i finalment, però no menys important, el Ruster Ausbruch.
# Casa del Marquès de Castellbell (Anglesola)

La Casa del Marquès de Castellbell, també coneguda com a Cal Paguera, és un edifici d'Anglesola (Urgell) catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Casa pairal renaixentista del segle xvi, situada a l'inici del carrer Major, on comença la part porticada del carrer. De fet, els porxos s'alcen just davant la casa, de manera que un primer tram de façana és arran de carrer. En iniciar-se la porxada, es crea un angle recte que genera un reclau.
Consta de planta baixa, pis i golfes amb coberta de teula àrab a dues aigües. El parament de la façana és de pedra polidament carreuada disposada en filades horitzontals. A la planta baixa, en la part porticada, s'alcen les tres arcades, i en perpendicular, la quarta arcada que dona entrada al tram porticat. Per la part interior conserven l'embigat de fusta. Marcant els forjats del pis i les golfes, una gruixuda cornisa recorre tot l'ample de façana.
Tot i l'estretor del carrer que fa difícil apreciar-ho, la composició de la façana és senyorial. Per la diferent secció de les obertures i el parament de les golfes en pedra irregular, s'endevina que l'extrem dret correspondria a un cos annex integrat al conjunt. A la planta baixa, a la part interior porxada, hi ha la portalada de llinda i motllurada a tot el marc, amb la porta de fusta original, flanquejada a esquerra per un finestral íntegrament motllurat i de gros ampit. Encara a l'esquerra, ja fora del tram porticat, hi ha un segon finestral semblant.
Al pis noble, sobre els tres porxos, hi ha dos finestrals i un discret balconet a pla de façana. Al reclau, un sumptuós balcó sobre el porxo, i un darrer finestral amb incisió conopial a la llinda. El balcó presenta balustre de ferro i poms als angles, i ve coronat per un escut mutilat damunt la llinda. A les golfes, en semblant antic, però de factura moderna, damunt de cada obertura del pis hi apareix un modest finestró amb ampit. Es remata la façana amb un ràfec de fusta sostingut sobre permòdols.
Molt a prop de la casa, allà on acaba el carrer, s'alçava el Portal de Cervera, que feia part de la muralla d'Anglesola. Entremig de Cal Paguera i el dit portal, a 7 m de la casa es conserva un arc apuntat o portal que donava accés al Call d'Anglesola, al carrer de Sant Pau.

## Història

Fins al 1995, la casa fou propietat dels descendents dels marquesos de Castellbell. En aquell moment, passà a les mans d'uns particulars que n'han efectuat la rehabilitació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Casa del Marquès de Castellvell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Cal Paguera». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Lo Grand Montelh

Grand Montelh (en francès Le Monteil-au-Vicomte) és un municipi del departament francès de la Cruesa a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 273 | 289 | 281 | 287 | 248 | 266 | 225 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Christian Meyer | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# Pinsà rosat del Caucas

El pinsà rosat del Caucas o pinsà rosat gros (Carpodacus rubicilla) és una espècie d'ocell de la família dels fringíl·lids (Fringillidae) que habita zones alpines i arbustives de la serralada del Caucas.

## Referències

* ↑ «Pinsà rosat del Caucas». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/04/2022(català)
* ↑ Fitxa del pinsà rosat gros a Birdguides Arxivat 2012-11-08 a Wayback Machine. Rev. 22/12/2012 (anglès)
# Charles Le Brun

Charles Le Brun (París, 24 de febrer de 1619 - ibídem, 22 de febrer de 1690) fou un pintor i decorador francès del segle xvii, conegut especialment per la decoració del Palau de Versalles i la famosa Galeria dels Miralls.
Als 11 anys el canceller Pierre Séguier el confià al taller del mestre Simon Vouet, de qui aprendrà l'ofici ajudat per François Perrier. El 1642 viatja a Itàlia amb Nicolas Poussin, on passaran quatre anys gràcies a l'ajuda financera del canceller. A la tornada a París, el superintendent de les finances del rei, Nicolas Fouquet, li demana que treballi per a la decoració del seu castell de Vaux-le-Vicomte. El 1648, sota la regència d'Anna d'Àustria, aconsegueix la fundació de l'Académie Royale de Peinture et de Sculpture, conjuntament amb el també pintor Philippe de Champaigne.
Després de la mort de Mazzarino i la caiguda en desgràcia de Jean Fouquet, Charles Le Brun és apropat a la cort del Rei Sol de la mà de Jean-Baptiste Colbert. Les pintures que va fer per a l'entrada triomfal de Lluís XIV a París el 1660 van servir-li per atraure l'atenció del monarca, fins al punt d'ennoblir-lo i de nomenar-lo el 1663 «Primer pintor del Rei» amb una pensió de 12.000 lliures. Aquell mateix any Colbert el nomena director de l'Académie Royale amb l'encàrrec de reorganitzar-la. El 1666, fundaran conjuntament l'Acadèmia de França a Roma. Responsable de la decoració interior del palau de Versalles, té sota les seves ordres diverses desenes d'artistes i d'artesans. Durant tot aquest temps treballa també per a altres personalitats.
A la mort de Colbert, fou succeït pel seu enemic, François Michel Le Tellier, marquès de Louvois. El marquès no va mostrar cap mena de favor cap a Le Brun, qui, malgrat que seguia rebent el suport del rei, va sentir un canvi amarg en la seva posició. Això va contribuir a la malaltia que el va dur a la mort el 1690, a la seva mansió privada de París. Va ser inhumat a l'església de Saint-Nicolas-du-Chardonnet.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.26. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 3 desembre 2014].

## Bibliografia

* Michel Gareau, Charles LeBrun First Painter To King Louis XIV, Abrams NY, 1992
* Morel d'Arleux, Louis-Marie-Joseph, Dissertation sur un traité de Charles Le Brun concernant le rapport de la physionomie humaine avec celle des animaux (1827)
* Pinault-Sorensen, Madeleine, De la Physionomie Humaine et Animale: Dessins de Charles Le Brun gravés pour la Chalcographie du Musée Napoleon en 1806, Musée du Louvre, (2000) (ISBN 2-7118-4094-8)

## Enllaços externs

* (francès) CharlesLeBrun.com
# Miquel Munar Calafat

Miquel Munar Calafat, conegut per Pola, (1880-1940, Llucmajor, Mallorca) fou un dirigent socialista, empresari del calçat i batle de Llucmajor.
Munar s'ocupà en un taller sabater sobre el 1901-03 i s'afilià al sindicat de sabaters La Recompensa del Trabajo, integrant-se en la seva direcció el 1904. Dos anys més tard, el 1906, formà part de la direcció de l'Agrupació Socialista i, el 1909, de la Cooperativa La Nueva Vida. Entre els anys 1908-09 ocupà la presidència de La Recompensa del Trabajo i la presidència del míting socialista del Primer de maig de 1907 a Llucmajor. Dels seus discursos ressaltava la seva rotunditat i capacitat d'al·locució. A partir del 1909 s'especialitzà en afers econòmics de l'obrerisme allunyant-se dels càrrecs pròpiament polítics i s'integrà dins el comitè directiu de la cooperativa obrera La Nueva Vida com a administrador (1909-10). El 1912 abandonà els lligams amb el socialisme llucmajorer a causa de les lluites internes pel control de la direcció.
El 1913 muntà en solitari un taller de sabates. Al decenni dels vint consolidà el centre productiu i el situà entre les fàbriques més grans i amb més operaris de Llucmajor. El 1927 comptava amb 25-50 operaris declarats. El 1934 mecanitzà la totalitat del procés productiu.
Munar fou regidor de l'Ajuntament de Llucmajor entre 1924 i 1930 formant part d'un grup d'industrials que donaven suport a les forces conservadores. El 1930 cedí la direcció de la fàbrica al seu fill Antoni Munar Ferretjans per culpa de problemes de salut. El 1936 Miquel Munar es convertí en el primer batle franquista de Llucmajor gràcies a l'amistat amb el tinent coronel d'enginyers Luis García Ruiz, que havia dirigit les obres de la línia de tren Palma-Santanyí, i que esdevingué governador civil de les Balears després del cop d'estat del general Franco. Munar no volia acceptar el càrrec, però la pressió del nou governador civil el convencé. Malgrat que hagué de permetre les actuacions criminals dels falangistes, salvà diverses persones de la repressió. El 30 d'octubre fou substituït en el càrrec pel falangista Antonio Garcías Garau. Ja en la democràcia, el seu net Lluc Tomàs Munar fou batle de Llucmajor durant tres legislatures (1999-2008) pel Partit Popular.

## Referències

* 1 2 3 4 Vidal i Nicolau, Antoni «Miquel Munar i Calafat, -Pola- (1880-1940): obrer i socialista, empresari i batle». Miscel·lània d'homenatge a Sebastià Cardell i Tomàs, 3, 1992, pàg. 89-99.
* ↑ «Nuevos alcaldes». [Consulta: 28 novembre 2017].
# La Teulera de la Censada

La Teulera de la Censada és un antic lloc d'extracció de terra, ara abandonat, del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur. Pertany al territori de Miravet.
Està situada a 1.013 m. alt., al sud de Miravet, a l'extrem sud-oriental del Cinglo de la Censada, al nord-est del Corral de Tomeu. Queda a ponent de la Censada.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Gaceta de Galicia

Gaceta de Galicia fou un diari que es va editar a Santiago de Compostel·la entre 1879 i 1918.

## Història i característiques

Aparegué l'1 de gener de 1879, com a continuació d'El Diario de Santiago, amb Manuel Bibiano Fernández com a propietari i primer director. Fou un periòdic d'orientació política liberal vinculat a Eugenio Montero Ríos, pel que fou qualifica5 de "monterista". En 1887 el dirigí Joaquín Arias Sanjurjo i l'any següent Manuel Álvarez Uzal. El seu redactor en cap fou Eusebio Alonso Vieites. Des del 30 de desembre de 1892 exercí com a director Antonio Fernández Tafall. Cessà la seva publicació l'octubre de 1915 però reaparegué immediatament, l'1 de febrer de 1916, refós amb Voz del Pueblo i amb Ramón Rivera Torres com a propietari i director. En novembre de 1917 passà a dirigir-lo l'advocat Francisco Vázquez Enríquez, i començaren les col·laboracions de Valentín Paz Andrade. El 30 de novembre de 1918 desaparegué definitivament. Fou substituït per El Noticiero Gallego.

## Bibliografia

* Palomares Ibáñez, Jesús María «Prensa y política en Galicia: la prensa periódica compostelana (1875-1936)». Investigaciones históricas: Época moderna y contemporánea. Universidad de Valladolid, 4, 1983, pàg. 391-430 [Consulta: 8 juliol 2013].
* Santos Gayoso, Enrique. Do Castro. Historia de la Prensa Gallega 1800-1986, 1990. ISBN 84-7492-489-8.

## Enllaços externs

* Fitxa i exemplars a Galiciana
# Russulal

Les russulals (Russulales) són un ordre de fongs dels Agaricomycetes, (el qual inclou els gèneres agàrics Russula i Lactarius i els seus polipors i corticioides relacionats). Segons el GBIF | Global Biodiversity Information Facility), aquest ordre consta de 3.691 espècies.
Els Russuloides agàrics representen una línia evolutiva independent dels agàrics, no directament relacionada amb els Agaricales.
Aquest grup inclou un gran nombre de fongs hipogeus, polipors russuloides com és el gènere Bondarzewia, i fongs dentats i fongs de bastó com per exemple Artomyces.

## Referències

* ↑ «Russulales Kreisel ex P.M. Kirk, P.F. Cannon & J.C. David 2001». MycoBank. International Mycological Association. [Consulta: 5 novembre 2010].
* ↑ «Russulales», 25-09-2024.
* ↑ Miller, S.L. et al. «Perspectives in the new Russulales». Mycologia, 98, 6, 2006, pàg. 960–970. DOI: 10.3852/mycologia.98.6.960. PMID: 17486972.

## Enllaços externs

* Russulales News Arxivat 2013-07-07 a Wayback Machine.
* The Russulales Website Arxivat 2005-05-11 a Wayback Machine.
# Sergeants 3

Sergeants 3 és una pel·lícula estatunidenca dirigida per John Sturges, estrenada el 1962.

## Argument

Tres sergents de cavalleria reben l'ordre d'esbrinar els motius del tall de la línia telegràfica a Medicine Bend. Pel camí alliberen Jonas, un ex-esclau negre, que, no sabent on anar, decideix acompanyar-los en la seva perillosa missió...

## Repartiment

* Frank Sinatra: Sergent Mike Merry
* Dean Martin: Sergent Chip Deal
* Sammy Davis Jr.: Jonah Williams
* Peter Lawford: Sergent Larry Barrett
* Joey Bishop: Sergent-Major Roger Boswell
* Henry Silva: Mountain Hawk
* Mickey Finn: Morton
* Madge Blake: Mrs. Parent

## Referències

* ↑ «Sergeants 3». The New York Times.
# Oakland (Iowa)

Oakland és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia 1.487 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Oakland tenia 1.487 habitants, 600 habitatges, i 397 famílies. La densitat de població era de 380,2 habitants/km².
Dels 600 habitatges en un 29,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,8% hi vivien parelles casades, en un 7,8% dones solteres, i en un 33,8% no eren unitats familiars. En el 30,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,3% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 24,9% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 21,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.961 $ i la renda mediana per família de 48.092 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.569 $ mentre que les dones 22.902 $. La renda per capita de la població era de 19.205 $. Entorn del 4,8% de les famílies i el 6,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Oakland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 6 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Oakland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pinsà rosat de la Xina

El pinsà rosat de la Xina (Carpodacus dubius) és una espècie d'ocell de la família dels fringíl·lids (Fringillidae) que ha estat considerat coespecífic amb Carpodacus thura. Habita matolls i sotabosc de l'est del Tibet i centre i oest de la Xina.

## Taxonomia

S'han descrit tres subespècies:
* C. d. deserticolor (Stegmann, 1931). Xina central.
* C. d. dubius Przewalski, 1876. Xina occidental.
* C. d. femininus Rippon, 1906. Est del Tibet i sud-oest de la Xina.
Aquestes subespècies eren incloses a Carpodacus thura fins als treballs de Rasmussen et Anderton 2005.

## Referències

* ↑ «Pinsà rosat de la Xina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/04/2022(català)
* ↑ Pamela C. Rasmussen i John C. Anderton. 2005. Birds of South Asia. The Ripley Guide. Volum 2. Lynx Edicions, Barcelona.; ISBN 84-87334-67-9
# Miquel Morillo i Gallego

Miquel Morillo i Gallego (Ciudad Real, 1924 - Girona, 1 d'agost de 2013) fou un fotògraf, fundador de l'establiment fotogràfic Foto-Cine Morillo de Girona.

## Biografia

Miquel Morillo es traslladà, amb només dos anys d'edat, a Girona, ja que hi destinaren el seu pare, militar professional. Després d'un temps d'exili amb motiu de la Guerra Civil, l'any 1940, la família retornà a la capital gironina. En un primer moment, Morillo començà a treballar com a funcionari d'assegurances, però als anys cinquanta, animat pels seus sogres, decidí canviar el rumb professional i dedicar-se en exclusiva al món de la fotografia.
L'any 1956, obrí la seva primera botiga al número 1 del carrer de les Hortes de Girona. L'èxit d'aquest establiment, dedicat a la venta de material fotogràfic i al revelat de fotografies, el portà a obrir, l'any 1975, una segona botiga al número 22 del carrer Nou del municipi, i una tercera, l'any 1994, al carrer de la Creu. Des dels seus inicis, s'especialitzà en reportatges industrials i de casaments, i treballà juntament amb la seva cònjuge Heriberta Deumal. Amb el temps, acabaria també col·laborant amb diversos diaris i revistes. A més, es dedicà també a la fotografia comercial, documental i de peritatge i fou en aquest àmbit que va elaborar reportatges de seguiment d'obres, que li van permetre deixar constància del creixement urbanístic de la ciutat.
Morillo fou nomenat, l'any 1964, president de l'Associació de Fotògrafs Professionals de la Província de Girona. El 18 de febrer de 1990, fou distingit amb la primera insígnia d'or d'aquesta associació. Fou també un dels impulsors de la creació de l'Escola Universitària de Fotografia, creada l'any 1994. Degut als seus orígens professionals en el món de les assegurances, l'any 1991, fou nomenat president del Montepio de Conductors Sant Cristòfol de Girona i Província, càrrec que ocupà fins al 1998, moment en què se’l nomenà president vitalici de la mutualitat. La seva tasca empresarial fou reconeguda l'any 2002, quan la Cambra de Comerç de Girona el guardonà amb un premi en valor al seu dinamisme comercial.

## Referències

* 1 2 «Morillo Gallego, Miquel». Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 28 juliol 2024].
* ↑ «Defuncions - Miquel Morillo Gallego». Diari de Girona p. 19, 02-08-2013. [Consulta: 4 agost 2024].
* 1 2 «Miquel Morillo, notari fotogràfic de la Girona de la postguerra». El Punt Avui. Comarques gironines p. 27, 21-12-2021. [Consulta: 28 juliol 2024].
* 1 2 3 «Fons Foto-Cine Morillo». Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 28 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Entrevista a Miquel Morillo i Gallego. La Rosaleda. Kinema Grup - Televisió de Girona, 1996. Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 28 juliol 2024].

## Bibliografia

* Curbet Hereu, Jordi. Miquel Morillo Gallego. Girona: Ajuntament de Girona, Rigau Editors, 2021 (Girona Fotògrafs; 18). (ISBN 978-84-8496-293-9)
# L'osset Boom

L'osset Boom (títol original en rus, Плюшевый Бум!; transcrit com a Pliuixevi Bum!) és una pel·lícula russa d'animació de Denís Txernov i Ilia Kuprianov, creadors de Kikoriki i Fíksiki. Es va estrenar a Rússia el 18 de novembre de 2021. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

El lladre de primer nivell Max roba un robí únic, que s'emportarà fora del país. Per fer-ho, amaga el robí dins de l'os de peluix Boom, una joguina popular entre els nens. Però les coses no surten segons el previst quan l'osset Boom acaba a una botiga de joguines, i el robí resulta màgic i reviu tots els seus habitants. En Max haurà d'agafar en Boom i lliurar el robí.

## Premis i nominacions

El film va ser nominat al premi Ícar 2022 en la categoria de millor pel·lícula d'animació, però va perdre davant del projecte Ganzel, Gretel i Aguentstvo Magui. A banda, va participar en la competició principal del Festival Obert de Cinema d'Animació de Rússia.

## Referències

* ↑ Мультфильмы от создателей «Смешариков». Film.ru
* ↑ ««Плюшевый Бум!»: Рецензия Киноафиши» (en rus). [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «Обзор мультфильма «Плюшевый Бум!»: Захватывающая история одной драгоценности» (en rus), 2021-12-01MSK11:44:15+0300. [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «L'osset Boom: La llegenda del robí màgic». ésAdir. [Consulta: 16 setembre 2023].
* ↑ «L'osset Boom». Goita què fan, ara!. [Consulta: 30 gener 2024].
* ↑ Объявлены номинанты анимационной премии «Икар»
* ↑ ««Песочницу» Гарри Бардина, «Кощей. Начало» и «Плюшевый Бум!» покажут на фестивале в Суздале» (en rus), 14-02-2022. [Consulta: 29 setembre 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Teresa Torres i Casals

Teresa Torres i Casals (el Masnou, Maresme, 20 de juliol de 1916 - el Masnou, Maresme, 20 de juliol de 2003) fou un fotògrafa catalana.
Filla de Joan Torres i Rossinyol, estanquer, i de Teresa Casals i Ribas (tots dos del Masnou). Amb avantpassats mariners amb negocis a l'Equador. El seu oncle Joan Casals i Ribas, que vivia a l'Equador, li va regalar la seva primera càmera fotogràfica.
Amb la seva germana Ramona, regentà un estanc i era coneguda popularment com “la Teresita de l'estanc”. També va exercir modista i va dissenyar roba. També destacà com a pessebrista. Durant la seva llarga trajectòria professional va recollir instantànies dels anys quaranta, cinquanta i seixanta del segle xx, tant del Masnou com d'altres indrets. Les seves fotografies es van editar en forma de postals. A part de fotografia artística, va fer reportatges públics i privats. Feu diverses exposicions de fotografies al Masnou.
L'any 2007 es va publicar un llibre recull de fotografies seves anomenat "Originalitat imaginativa".

## Referències

* 1 2 3 4 Vendrell i Torres, Josep. Originalitat imaginativa. El Masnou: Fundació la Calàndria, 2007.