OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hyla arenicolor

Hyla arenicolor és una espècie de granota que es troba al sud-oest dels Estats Units i al nord de Mèxic.
Viu als canyons i és d'hàbits molt aquàtics que la mantenen sempre molt a prop de les fonts o petits torrents.
Fan de 5 a 5,5 cm de llarg, i són típicament marrons, gris marronoses o gris verdoses, sovint amb taques més fosques. La coloració pot variar considerablement però solen ser de color semblant al del seu hàbitat nadiu.

## Referències

* ↑ Georgina Santos-Barrera, Geoffrey Hammerson 2010. Hyla arenicolor. The IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2. <www.iucnredlist.org>. Consultat el 28 d'agost de 2014.
* ↑ Cochran, Doris M. Los anfibios. Barcelona: Seix Barral, 1961, pag. 8.
# Baronia de Castellar

La Baronia de Castellar fou una jurisdicció feudal que comprenia el terme de Castellar del Vallès centrada en el Castell de Clasquerí. L'alou de Castellar, amb les seves cases, juntament amb el castell, va ser venut el 1010 per Senegunda i el seu fill Isnard al comte Ramon Borrell de Barcelona. Uns anys després (1049), la comtessa Ermessenda donà l'alou i el castell de Castellar al monestir de Sant Llorenç del Munt. El 1136 passà als Montcada, donat en feu a Guillem Ramon, el gran senescal, pel comte Ramon Berenguer IV. El 1300 passarà al rei Jaume I per donació de Guillelma de Montcada, hereva dels béns d'en Guillem Ramon.
El 1310 l'adquirí Pere de Clasquerí i Palol (Gastó de Montcada va donar en emfiteusi diversos castells a Pere de Clasquerí, entre ells el de Castellar i dotze heretats més situades en el terme), ciutadà de Barcelona i ambaixador. Pere II de Clasquerí prengué possessió del senyoriu el 1312 i monopolitzà l'autoritat en el poble dins l'any 1394, data en la qual el rei Joan I d'Aragó vengué la jurisdicció civil i criminal del terme a Joan de Togores pel preu de cinc-cents florins d'or d'Aragó. De Togores tornà a vendre, més tard, els seus drets a Guerau I de Clasquerí, l'últim descendent de la família, besnet de Pere de Clasquerí; d'aquesta manera a mitjans del segle xv la família Clasquerí era el senyor territorial i jurisdiccional de tot el "castrum de Castellar", incloses totes les propietats, terres, cases i masos que li pertanyien territorialment. En endavant la baronia de Castellar, com s'anomenà aleshores, romangué en la mateixa família, que el 1548 entroncà amb els Meca. El 1788, en morir Anton de Meca sense descendència, la baronia passà als Sentmenat. El 1856 Dolors de Sentmenat i Despujol es casà amb Carles de Fontcuberta i avui en dia, la família Fontcuberta segueix mantenint la possessió del castell

## Referències

* ↑ «Baronia de Castellar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Baronia de Castellar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ E. Costa.; R. Lacuesta, F. Royo, J. Royo, S. Sáiz, I.Vilamala «Inventari del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental de Castellar del Vallès 2008-2010». DIBA.cat. Diputació de Barcelona [Barcelona]. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015 [Consulta: 11 juliol 2014].
# Ugo Massocco

Ugo Massocco (Alessandria, Piemont, 10 d'abril de 1928 - Asti, Piemont, 29 de maig de 1991) fou un ciclista italià que fou professional entre 1951 i 1961. En el seu palmarès destaca la victòria final al Giro de Sicília de 1954.

## Palmarès

* 1949
** 1r a la Milà-Tortona
* 1954
** 1r al Giro de Sicília
** Vencedor d'una etapa a la Volta al Marroc
* 1955
** 1r al Giro dels Alps Apuans
* 1960
** 1r a Maggiora

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1952. 87è de la classificació general
* 1954. 48è de la classificació general
* 1955. Abandona
* 1956. Abandona
* 1957. 71è de la classificació general
* 1958. 59è de la classificació general
* 1960. 78è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Malaxis pollardii

Malaxis pollardii és una espècie d'orquídia endèmica del Cerro San Felipe al nord de la ciutat d'Oaxaca, Mèxic en la comunitat de San Felipe del Agua.

## Descripció

És molt petita, amb fulles verdes en forma de cor i flors minúscules. És terrestre en les parts més altes del Cerro San Felipe en boscos temperats ennuvolats de pi i d'ocote. Fou descoberta per primera vegada per un comuner de San Felipe del Agua; Don Narciso Ofelio Zárate Angulo, expert en les plantes, especialment les orquídies, del Cerro San Felipe. Fou descrita i anomenat per Glenn I. Pollard, botànic nord-americà que estudiava les orquídies mexicanes.
# Torre d'en Calbo

La Torre d'en Calbo és una torre del municipi d'Alcanar declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Està en força mal estat. És una torre de base quadrangular, posteriorment engrandida, a la planta baixa, amb un cos a banda i banda. Els carreus dels angles (frontals) de la planta baixa de la torre foren traslladats als angles dels cossos nous. D'aquesta manera va quedar un edifici d'aspecte basilical, centrat per la torre. A la part posterior de la torre sembla que també hi va haver una ampliació. Restes de teules encastades als murs assenyalen el nivell de les cobertes d'aquestes ampliacions. La torre va perdre els seus merlets i els seus murs van ser aixecats per fer-hi una coberta a dues vessants. La porta és amb llinda (potser refeta en ampliar la construcció), malmesa i apuntalada. Al damunt hi ha un matacà sobre dues mènsules, una de les quals (esquerra) representa la cara d'un home potser amb ulleres. A l'interior hi ha una volta de canó de maçoneria cobrint la planta. No es conserva la teulada del primer pis.

## Història

A uns 100 m. al N de la torre d'en Morralla a la part meridional del Barranc de Moltó, forma part del grup de fortificacions de defensa del litoral denominades conjuntament "Torres dels Alfacs". Bastides en el darrer quart del s.XVI a càrrec de la ciutat de Tortosa, com a defensa enfront l'augment de les incursions dels pirates turcs i àrabs, complien la doble funció de defensa i vigilància. Les notícies històriques d'aquesta zona són molt minses i confuses, però hom creu que alguna d'aquestes dues torres es podria identificar amb la torre de Puigmoltó, bastida el 1390 per a protegir els camins del monestir de Santa Maria de la Ràpita, i avui no localitzada o també amb la torre Prima, coneguda sols a través d'un antic plànol.

## Referències

* 1 2 «Torre d'en Calbo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Torre d'en Calbo». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Critó d'Atenes (filòsof)

Critó d'Atenes en grec antic Κρίτων, fou un filòsof grec amic de Sòcrates en vida d'aquest, i se'l pot considerar un "oient" socràtic d'algun renom. Home de bona posició econòmica, senzill de caràcter, de no gaire volada intel·lectual, però sens dubte molt fidel als seus amics. Pare de família i escriptor de diàlegs.
L'existència de Critó, actualment, és coneguda sobretot pels diàlegs platònics (si bé hom podria suposar que també tingué alguna aparició en la literatura socràtica d'aquells temps, avui perduda). En els diàlegs platònics: en Critó (diàleg homònim), ell mateix és l'interlocutor principal de Sòcrates, i en Fedó també apareix com un dels personatges principals.
En el diàleg Critó, el bon home, sempre fidel a Sòcrates, intenta convèncer-lo, pocs dies abans de la seva condemna a mort, que fugi d'Atenes i es faci una altra vida a Tessàlia, on Sòcrates seria ben acollit pels amics estrangers de Critó, i on podria seguir cuidant els seus fills i "no trair-te a tu mateix, ja que et pots salvar". Però Sòcrates, insistint en el deure a les lleis per sobre de tot ("¿no són les lleis les que t'han cuidat i mantingut, a tu i a tos pares que et donaren vida?"), es nega a fugir d'Atenes i insisteix a complir íntegrament el càstig "perquè, sigui just o no, el càstig és legal".
En el diàleg Fedó, el pobre Critó veu, desanimat, com Sòcrates renuncia voluntàriament, per imperatiu legal, a la seva pròpia vida, enverinant-se amb la cicuta. En el seu darrer dia, Sòcrates fa, davant els seus tristos amics, un discurs sobre el destí de l'ànima després de la mort; i, ja sota els darrers efectes del verí, les seves últimes paraules que diu, a Critó mateix, són misterioses: "Doneu-li a Asclepi un gall de part meva". En general, els escriptors posteriors han interpretat que es referia al déu de la medicina, Asclepi; i que el tàvec d'Atenes volia agrair al déu de la medicina que "li hagués tret de sobre el mal de la vida" i que "li hagués fet entrar a la vida veritable (la d'ultratomba)".
Critó tingué diversos fills (quatre segons Diògenes Laerci i dos segons Plató), si bé només consta el nom del gran: Critòbul; se sap que tots els fills de Critó foren també deixebles de Sòcrates. Aquest filòsof va escriure 17 diàlegs sobre temes filosòfics, dels quals Diògenes Laerci ens dona els títols: el principal n'és Sobre els poemes (Περὶ Ποιητικῆς).
No se sap gaire bé què va ser de Critó després de la mort de Sòcrates. Se suposa que, ofegant el dolor, va seguir endavant amb la seva vida i els seus assumptes, mentre que Plató, Xenofont, Aristip de Cirene, Antístenes i d'altres es preparaven, cadascú a la seva manera, per intentar impedir que el record i els coneixements de Sòcrates caiguessin en oblit.

## Referències

* 1 2 Diògenes Laerci. περὶ βίων, δογμάτων καὶ ἀποφθεγμάτων τῶν ἐν φιλοσοφία εὐδοκιμησάντων (Sobre les vides, les opinions i les sentències dels filòsofs il·lustres) II, 121
* ↑ Cortina, A.; Orts, A.C.; Navarro, E.M.. Ética (en japonès). Ediciones Akal, 1996, p. 54. ISBN 978-84-460-0674-9.
* ↑ Plató. Critó. 44-46, 49
# Faustin Rucogoza

Faustin Rucogoza (mort el 7 d'abril de 1994) va ser un polític de Ruanda i ministre d'Informació del Govern de transició ampliat entre finals de 1993 i abril de 1994. Va ser assassinat a l'inici de la guerra Genocidi ruandès. Era hutu.
El novembre de 1993 i de nou el 10 de febrer de 1994, Rucogoza va emetre avisos a l'estació de ràdio extremista RTLM contra la difusió de material que podria incitar a l'odi ètnic. Expressaven sentiments semblants contra la primera ministra Agathe Uwilingiyimana al novembre de 1993.
El 6 d'abril, el dia del genocidi, Rucogoza i la seva esposa van ser detinguts per l'exèrcit i portats al camp de la Guàrdia Presidencial. El matí del 7 d'abril, el comandant de la Guàrdia, Major Protais Mpiranya, va dir que Rucogoza i la seva esposa estaven al campament. Ell suposadament va respondre preguntant als seus soldats per què els mantenien. Poc després, tots dos van morir.

## Referències

* ^ "I was told to drop the case against the journalists", witness says Arxivat 2006-09-06 a Wayback Machine., ICTR Reports
* ^ Africa 2001, Committee to Protect Journalists
* ^ Indictment against Protais Mpiranya, from the ICTR
# José del Campo Sanz

José del Campo Sanz (f. 1962) va ser un polític i militar espanyol.

## Biografia

Mecànic de professió, va ingressar en el Partit Comunista d'Espanya (PCE). Va arribar a participar en els fets revolucionaris de 1934, realitzant labors d'agitació política. Després de l'esclat de la Guerra civil es va unir a les milícies republicanes; durant la contesa va ser comissari polític de les brigades mixtes 9a i 10a, així com de la 46a Divisió. Va estar present en les batalles de Brunete, Terol o l'Ebre. Després del final de la contesa es va exiliar en la Unió Soviètica, al costat d'altres membres del PCE.
Més endavant tornaria a Espanya, on va morir en 1962 mentre militava en la clandestinitat.

## Referències

* 1 2 3 Alpert, 1989, p. 364.
* ↑ Líster, 1977, p. 253.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 184, 203.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. El ejército republicano en la guerra civil. Siglo XXI Editores, 1989.
* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Líster, Enrique. Memorias de un luchador. G. del Toro, 1977.
# Eleccions generals de Tanzània de 1975

El 26 d'octubre de 1975 es van celebrar eleccions generals en Tanzània. El país era un estat unipartidista en aquest moment, amb la Unió Nacional Africana de Tanganyika com a únic partit legal en el continent, i el Partit Afro-Shirazi era l'únic partit a Zanzíbar. Per a les eleccions a l'Assemblea Nacional hi havia dos candidats del mateix partit en cadascuna de les circumscripcions electorals (encara que es van triar 40 sense oposició), mentre que les eleccions presidencials eren en realitat un referèndum sobre la candidatura del líder del TANU, Julius Nyerere.

## Referències

* ↑ Tanzania: The 1975 Elections EISA
# Baronia de Castalla

La Baronia de Castalla fou una jurisdicció senyorial vinculada el 1364 a Ramon Vilanova i Lladró, pertanyent a la família de Maza Lizama. Finalment, el senyoriu restà vinculat als marquesos de Dos Aguas fins al 1889. La baronia comprenia el termes de Castalla i Tibi al País Valencià. En temps de reconquesta les terres que formaran la baronia estaven incloses en la taifa d'Almizra, en zona de conquesta aragonesa. Jaume I va obtenir la cessió d'aquesta plaça, que era en poder de Eximén Pérez d'Arenós, gendre d'Abū Zayd (antic governador almohade de València), a canvi de les de Xest i Vilamarxant i a causa de la seua importància estratègica fou poblat des de l'inici amb cristians. En 1336, Pere IV d'Aragó (1319-1387), afegeix Castalla a la Corona i posteriorment el 1364 es crea la baronia vinculant-la a Ramon Vilanova i Lladró junt amb Tibi.

## Referències

* ↑ «Baronia de Castalla». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Baronia de Castalla». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ugo Colonna

Ugo Colonna (o Ugo della Colonna) fou una figura destacada de Còrsega al final del segle VIII i la primera part del segle IX. És discutit si era un senyor romà o un cap local, que va lluitar contra els musulmans que repetidament atacaven l'illa i els hauria expulsat dels seus assentaments després del 816. Tradicionalment se li assigna el títol de comte de Còrsega, com a delegat del Papa.

## Bibliografia

* Gaetanio Moroni, Dizionario di erudizione storico-ecclesiastica da S. Pietro sino ai nostri giorni, 1842, Venezia, p. 266-267
* Davide Bertolotti, Gli Arabi in Italia- esercitazione storica, 1838, Torino, p. 90-91
Chroniques de Giovanni Della Grossa.

## Enllaços externs

* Cronologia de les invasions musulmanes de Còrsega Arxivat 2008-10-10 a Wayback Machine.
# Costauçan

Costaussa (en occità; en francès Coustaussa) és una vila de la regió d'Occitània, departament de l'Aude, districte de Limós, cantó de Coisan, situada a 320 metres d'altura sobre el nivell del mar, que té uns 50 habitants. El terme té vora 500 hectàrees. L'església està dedicada a Sant Pere.
Fou un important castell a l'alta edat mitjana, que s'anomenava Castrum Constantinianum. El nom actual apareix el segle xvii per contracció de "custodia" i "custodi" (guardià). El castell fou conquerit per Simó de Montfort durant la guerra dels Albigesos, junt amb Tèrme, el castell d'Arcas i la vila de Coisan; fou donada a Pere de Voisins, lloctinent de Simó i va pertànyer a la família dels Voisins fins al 1518, quan per matrimoni de l'hereva del darrer dels Voisins amb Joan de Joyeuse, duc de Joyeuse, va passar a aquesta família. El 1820 el propietari, anomenat Azaïs, va enderrocar el castell i el va vendre com a pedres als pagesos.
# Fausta Garavini

Fausta Garavini (Bolonya, 15 de gener de 1938) és una escriptora, assagista i traductora lletraferida italiana. Aquesta especialista de l'escriptor Michel de Montaigne va ser l'esposa de l'escriptor occità Robèrt Lafont.

## Obres

* Gli occhi dei pavoni (Vallecchi, 1979)
* Diletta Costanza (Marsilio, 1996)
* Uffizio delle tenebre (Marsilio, 1998)
* In nome dell'imperatore (Cierre, 2008)
* Diario delle solitudini (Bompiani, 2011)
* Storie di donne (Bompiani, 2012)
# José del Castillo y Ayensa

José del Castillo y Ayensa (Lebrija, 1795 - Madrid, 4 de juny de 1861) fou un diplomàtic, polític i escriptor espanyol, membre de la Reial Acadèmia Espanyola i ministre d'estat durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.
La Reial Acadèmia Espanyola el va escollir acadèmic honorari en 1830, després supernumerari en 1831, i finalment en 1833 fou escollit acadèmic de nombre. Va publicar traduccions al castellà de poesies clàssiques gregues d'Anacreont, Teòcrit, Tirteu i Safo de Lesbos. En 1840 va ocupar durant uns dies i de manera interina el càrrec de Ministre d'Estat en el gabinet d'Evaristo Pérez de Castro. Secretari i confident de Maria Cristina de Borbó-Dues Sicílies, amb l'arribada dels moderats el 1844 fou nomenat encarregat de negocis (ambaixador) a la Santa Seu, amb l'encàrrec de restablir-hi les relacions diplomàtiques i que el pap Pius IX reconegués la reina Isabel II. En 1847 seria destituït del seu càrrec pel govern de Florencio García Goyena. En 1849 fou nomenat senador vitalici, càrrec que ocuparia fins a la seva mort el 4 de juny de 1861.

## Obres

* Historia critica de las negociaciones con Roma desde la muerte del Rey D. Fernando VII (1859)
* Anacreonte, Safo y Tirteo (1832)

## Referències

* ↑ José del Castillo y Ayensa a geneall.net
* ↑ Fitxa de la Reial Acadèmia Espanyola
* ↑ Del Castillo Y Ayensa Jose - Anacreonte Safo Y Tirteo (Bilingue) Pdf (83072) a l'Enllaç de Biblioteques Digitals
* ↑ Franco Díaz de Cerio Ruiz, María F. Núñez y Muñoz. Instrucciones secretas a los nuncios de España en el siglo XIX (1847-1907). Roma: Universitat Pontifícia de Roma, 1989.
* ↑ Vicente Cárcel Ortí. Historia de la Iglesia en la España contemporánea: Siglos XIX y XX. Madrid: Palabra, 2002, p. 46-53.
* ↑ Fitxa del Senat
# San Juan del Molinillo

San Juan del Molinillo és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 | 2006 |
| 397 | 342 | 352 | 322 | 329 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
# Corrida!

Corrida! és un documental televisiu italià del 1966 dirigit per Marco Ferreri i Luigi Malerba.

## Argument

Realitzat per a la segona cadena de servei públic, aquest documental representa el retorn a Espanya de Marco Ferreri, amb la intenció d'explicar la història de la corrida des dels seus orígens fins a l'època moderna. Ferreri i Malerba insereixen materials d'arxiu, fotografies i imatges fetes per a l'ocasió, i deixen de banda els aspectes folk per potenciar l'impacte visual de la història i destacar el carisma de toreros històrics com Luis Miguel Dominguín i Manolete.

## Referències

* ↑ «Corrida». cineuropa.org.
* ↑ «Corrida». cinematheque.fr.

## Enllaços externs

* Corrida! a YouTube
# Faustina

Faustina és el nom dels següents personatges:
* Ànnia Galèria Faustina coneguda com a Faustina Major, esposa d'Antoní Pius
* Ànnia Faustina coneguda com a Faustina Menor, fou filla d'Antoní Pius.
* Domícia Faustina, filla de Marc Aureli
* Ànnia Faustina, esposa d'Elagàbal
* Màxima Faustina, esposa de Constanci II
# 10 dies sense la mama (pel·lícula de 2019)

10 dies sense la mama (originalment en italià, 10 giorni senza mamma) és una pel·lícula de comèdia italiana del 2019 dirigida per Alessandro Genovesi. S'ha doblat al català.
El desembre de 2020 es va estrenar una seqüela de temàtica nadalenca titulada 10 giorni con Babbo Natale.

## Repartiment

* Fabio De Luigi com a Carlo
* Valentina Lodovini com a Giulia
* Angelica Elli com a Camilla
* Matteo Castellucci com a Tito
* Bianca Usai com a Bianca
* Diana Del Bufalo com a Lucia
* Niccolò Senni com a Alessandro Minervini
* Antonio Catania com a cap
* Giorgia Cardaci com Adele

## Referències

* ↑ «When Mom Is Away». True Colours. [Consulta: 16 juliol 2020].
* ↑ «10 giorni senza mamma (When Mom Is Away)». Cineuropa. [Consulta: 16 juliol 2020].
* ↑ «10 dies sense la mama». ésAdir. [Consulta: 15 gener 2023].
# Eleccions generals de Tanzània de 1965

El 26 d'octubre de 1980 es van celebrar eleccions generals en Tanzània. El país era llavors un estat unipartidista, amb el Partit de la Revolució (CCM) com a únic partit legal, després de la fusió en 1977 de la Unió Nacional Africana de Tanganyika, amb seu en el continent, i el Partit Afro-Shirazi, amb seu a Zanzíbar, que anteriorment havia funcionat com a únic partit legal en les seves zones. Per a les eleccions a l'Assemblea Nacional hi havia dos candidats del mateix partit en cadascuna de les circumscripcions electorals, mentre que les eleccions presidencials eren, en realitat, un referèndum sobre la candidatura del líder del CCM, Julius Nyerere.
La participació dels votants va ser del 71,8% en l'elecció de l'Assemblea Nacional i del 82,7% en les eleccions presidencials, encara que només es va registrar el 32,5% dels 9,8 milions de residents del país.
A més dels diputats triats, hi havia altres 94 membres no triats; els 32 membres del Consell Revolucionari de Zanzíbar, 20 membres proposats per Zanzíbar, 17 comissionats regionals, 15 membres triats per l'Assemblea Nacional i fins a 10 membres proposats pel president.

## Referències

* ↑ Nohlen, D, Krennerich, M & Thibaut, B (1999) Elections in Africa: A data handbook, pp880-884 ISBN 0-19-829645-2
* 1 2 Tanzania: The 1965 One-Party Elections Arxivat 2010-09-02 a Wayback Machine. EISA
# Bellmunt

«Bellmunt» té aquests significats:
* Toponímia:
** Bellmunt (Sant Pere de Torelló), muntanya de la Serra de Bellmunt (Osona)
** Bellmunt de Mesquí, municipi del Baix Aragó
** Bellmunt del Priorat, municipi del Priorat
** Bellmunt de Segarra, nucli de població del municipi de Talavera (Segarra)
** Bellmunt d'Urgell, municipi de la Noguera, anomenat abans simplement Bellmunt
** Santuari de Bellmunt, a Osona, on es venera la Mare de Déu de Bellmunt
** Serra de Bellmunt, serra a Orís (Osona)
** Bellmunt, vénda de la parròquia de Sant Llorenç de Balàfia, municipi de Sant Joan de Labritja, illa d'Eivissa.
* Biografies:
** Francesc Bellmunt i Moreno (Sabadell, 1947), director de cinema, guionista i productor català
** Joan Bellmunt i Figueras (Puiggròs, les Garrigues, 1950), etnògraf català
** Jordi Colonques i Bellmunt (Vila-real, Plana Baixa, 1976), biòleg, escriptor, dibuixant i músic valencià
** Josep Juncosa i Bellmunt futbolista català dels anys 1940/50
** Rosa Bruguera i Bellmunt (Sabadell, 1940), política catalana