OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Reffroy

Reffroy és un municipi francès situat al departament del Mosa i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 66 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Reffroy era de 66 persones. Hi havia 29 famílies, de les quals 13 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 5 dones vivint soles), 8 parelles sense fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 43 habitatges, 32 eren l'habitatge principal de la família, 8 eren segones residències i 3 estaven desocupats. Tots els 43 habitatges eren cases. Dels 32 habitatges principals, 29 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 6 en tenien dues, 4 en tenien tres, 10 en tenien quatre i 11 en tenien cinc o més. 26 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 19 habitatges hi havia un automòbil i a 12 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Reffroy el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 4 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 34 persones, 16 eren actives i 18 eren inactives. De les 16 persones actives 14 estaven ocupades (7 homes i 7 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 18 persones inactives 10 estaven jubilades i 8 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa extractiva, 1 d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 1 d'una empresa de transport i 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració.
L'any 2000 a Reffroy hi havia 3 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Reffroy a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Reffroy a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Beli Kliutx (Saràtov)

* Per a altres significats, vegeu «Beli Kliutx».
Beli Kliutx (en rus: Белый Ключ) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia vuit habitants. Pertany al districte municipal de Volsk.

## Referències

* ↑ «Регионы России → Саратовская обл. → Вольский р-н → Александровка с.». Arxivat de l'original el 2015-04-05. [Consulta: 22 febrer 2018].
* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2018-03-24. [Consulta: 22 febrer 2018].
# Portada/efemèride agost 30

Manuel Pertegaz
« 29 d'agost · 30 d'agost · 31 d'agost »
# Búnquer del Pedrigolet

El Búnquer del Pedrigolet és una obra de l'Escala (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al nord del nucli urbà de la població de l'Escala, damunt la costa litoral que dona pas a la cala del Pedrigolet, davant del puig del pedró i a primera línia de mar, controlant així l'accés de les embarcacions a la platja d'en Rec i la Vaixella.
Es tracta d'un búnquer de planta irregular bastit amb formigó, mitjançant la tècnica de l'encofrat. Exteriorment, la coberta està arrodonida i presenta un camuflatge format per graves lligades amb formigó. Presenta una obertura rectangular espitllerada des d'on es realitza el tir i, a la part posterior, una porta d'arc de mig punt per accedir a l'interior.

## Història

Construcció militar portada a terme per l'organisme franquista denominat "Servicio Militar de Construcción". Aquestes fortificacions pertanyen a l'extensa i àmplia xarxa de búnquers i nius de metralladora, bastides entre els anys 1940-45, que s'estén tot al llarg de les terres properes a la frontera i al litoral nord de l'Empordà. Aquesta va ser nomenada "linea P" o "linea Peréz", encara que també és coneguda com a "línea Gutierrez", potser pel fet que el coronel d' enginyer Manuel Duelo Gutiérrez, va participar en una reunió relativa a la fortificació d'aquesta línea.
Realment, l'origen del nom ve donat per la posició geogràfica de la línia en qüestió que abastava tota la part del Pirineus, d'aquí que s'anomenés P. Totes aquestes construccions foren bastides després d'acabar-se la guerra del 1936-39 pels serveis de l'exèrcit del govern dictatorial, en resposta a una possible invasió procedent de França.
L'any 1985 es va decidir suprimir els regiments de defensa i desmantellar les bateries.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Búnquer del Pedrigolet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 octubre 2017].
# Pinus yunnanensis

El Pi de Yunnan (Pinus yunnanensis) és una espècie de conífera de la família Pinaceae endèmica de Yunnan (Xina).

## Descripció

El pi de Yunnan és un arbre de creixement ràpid, port arribar a tenir un creixement de 35 cm de llargada en un sol any. Les seves fulles es presenten en fascicles de 2 a 3, 15 a 20, amb una longitud de 30 cm.
Les seves pinyes fan uns 10 cm de llargada, són de color marró clar i es disposen en grups de 2 a 5, s'obren al segon estiu del seu creixement. (Farjon 1984).
N'hi ha dues varietats reconegudes,
* Pinus yunnanensis Franch. var. pygmaea (Hsueh) Hsueh
* Pinus yunnanensis Franch. var. tenuifolia Cheng et Y. W. Law

## Referències

* ↑ Gymnosperm, 2008
* Conifer Specialist Group 1998. Pinus yunnanensis. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. Downloaded on 10 July 2007.
# Desesperado Club Social

Desesperado Club Social va ser un programa de televisió magazín espanyol presentat per Kira Miró, Eduardo Aldán, Mónica Hoyos, Christian Gálvez, Víctor Serrano, Esther Bizcarrondo, Raul Peña i Marta Suárez i produït per Selecta Visión S.L.U. per la cadena espanyola Antena 3, que el va emetre entre 1999 (primera temporada), 2000-2001 (segona temporada) i 2002 (tercera i última temporada).

## Format

DCS era un programa contenidor la mecànica del qual es basava en intersticials ficcionats i uns altres a la manera de magazine que entrellaçaven sèries com Els Simpsons, Futurama, Malcolm in the Middle i Locos de Atar. L'últim en música, cinema, DVD, vídeo, Internet, vídeo jocs, llibres, presentat a través de ficcions i entrevistes que els presentadors realitzaven amb l'humor i el sentit crític més afí al seu públic.

## Premis

Desesperat Club Social va aconseguir en 2001 el Premi Ondas al programa més innovador, premiant així un nou concepte de contenidor infantil i juvenil.

## Cessament del programa

Malgrat el seu èxit, Desesperado Club Social va finalitzar en 2002, per decisions polítiques segons paraules del seu aleshores presentador Christian Gálvez.

## Referències

* ↑ «Antena 3 cumple 25 años: recordamos los 25 programas que han marcado su historia». Fórmula TV. Noxvo Editorial [Madrid], 27-01-2015 [Consulta: 27 gener 2015].
* ↑ «Pàgina web oficial dels Premis Ondas». Arxivat de l'original el 2018-09-12. [Consulta: 30 desembre 2019].
* ↑ vertele.eldiario.es. «Desaparece "Desesperado Club Social" de la parrilla de Antena 3» (en espanyol europeu), 19-06-2002. [Consulta: 23 maig 2019].
* ↑ 20Minutos. «Christian Gálvez: "'Desesperado Club Social' terminó por decisiones políticas"» (en castellà), 21-05-2018. [Consulta: 23 maig 2019].

## Enllaços externs

* IMBD Desesperado Club Social
* Capçalera de Desesperado Club Social
# Can Guinart de Dalt

Can Guinart de Dalt és una casa del municipi de Campmany (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situat dins del nucli urbà de la població de Campmany, a la banda de tramuntana de l'antic recinte emmurallat, formant cantonada entre el carrer del Centre i el de la Font, davant la capella de Sant Sebastià.
Edifici cantoner de planta rectangular, amb un petit cos adossat a la cantonada sud-est i jardí davanter. Presenta la coberta de teula de dues vessants i està distribuït en planta baixa, pis i golfes. La façana principal, orientada a llevant, presenta dos portals d'accés a l'interior d'arc rebaixat bastits en maons disposats a sardinell. El principal conserva els brancals fets de carreus de pedra. Al seu costat hi ha adossat un cos de planta quadrada, amb una porta oberta al seu basament i coberta piramidal. Al pis i les golfes hi ha finestres rectangulars amb els emmarcaments d'obra arrebossats, majoritàriament reformades. L'edifici ha estat ampliat en diverses ocasions, tal com s'aprecia en els paraments exteriors. El cos adossat a la cantonada sud-oriental és de factura més moderna i està format per una sola planta coberta amb una terrassa al nivell del pis de la casa. Presenta dues obertures d'arc de mig punt situades a la cantonada lateral, amb els emmarcaments d'obra arrebossats.
La construcció està bastida en pedra desbastada i sense treballar, lligada amb abundant morter de calç.

## Història

Construcció bastida vers el segle xviii amb successives ampliacions i reformes tal com ho testimonien les diferències que s'aprecien en els paraments de pedra, on especialment ressalta, per diferent, la façana nord de la de la resta de l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Guinart de Dalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Mas Blanc (Garcia)

El Mas Blanc és una masia a la zona de les Sénies, a l'altre costat del riu Ebre al terme municipal de Garcia (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Masia de planta rectangular i tres crugies que consta de planta baixa, pis i golfes. La coberta és a quatre vessants, de la qual sobresurt una xemeneia metàl·lica afegida modernament. S'hi accedeix per un portal d'arc carpanell arrebossat, que es troba descentrat en el frontis. El primer pis s'obre amb quatre finestres d'arc pla arrebossat de factura moderna, mentre el pis de les golfes queda obert amb petits pòrtics d'arc de mig punt. Sota la galeria hi ha una cornisa simple, que queda interrompuda pel pòrtic central, d'arc escarser i de majors dimensions. Aquesta galeria es repeteix a la façana posterior. El parament dels murs conserva l'arrebossat de morter de calç, on són visibles els forats causats per la metralla de les bombes llençades durant la Guerra Civil.

## Notes

* 1 2 «Mas Blanc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Mas Blanc». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Anjar (Gujarat)

Anjar és una ciutat i municipalitat al districte de Kutch, estat de Gujarat, Índia, en terreny arenós a uns 15 km del golf de Kutch. És capçalera d'una taluka. La seva població actual no es coneix; el 1901 era de 18.014 habitants. Al tomb de la ciutat hi ha tres llacs.
Fou fundada per Maharao Khengarji el 1545. Era una ciutat fortificada. El 1816 el rao de Kutch va cedir la ciutat i el districte a la Companyia Britànica de les Índies Orientals en pagament de l'ajut per recuperar altres districtes. El 1819 fou destruïda en part per un terratrèmol. El 1822 el tractat amb la companyia es va modificar retornant Anjar al Kutch a canvi d'un pagament anual. Aquesta quantitat no es va pagar i es va acumular una gran deute i el 1832 es va signar un nou tractat que dispensava a l'estat dels pagaments endarrerits i es rebaixava la quantitat a pagar. Va patir terratrèmols el 21 de juliol de 1956 i 26 de gener de 2001.

## Llocs interessants

* Les ruïnes de les antigues muralles van desaparèixer després del terratrèmol del 2001
* Temple als defores amb imatge d'Ajepal, germà del sobirà chauhan d'Ajmer, que fou expulsat d'Ajmer el segle IX i es va establir a Anjar
* Temple jainista de Bhadreshwar, de marbre, damnat pel terratrèmol del 2001

## Referències

Imperial Gazetteer of India, 1885 i 1908.
# Denier (Pas de Calais)

Denier és un municipi francès situat al departament del Pas de Calais i a la regió dels Alts de França. L'any 2007 tenia 44 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Denier era de 44 persones. Hi havia 24 famílies de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills, 4 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 26 habitatges, 21 eren l'habitatge principal de la família, 2 eren segones residències i 3 estaven desocupats. Tots els 26 habitatges eren cases. Dels 21 habitatges principals, 19 estaven ocupats pels seus propietaris i 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 6 tenien tres cambres, 8 en tenien quatre i 8 en tenien cinc o més. 21 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Denier el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 4 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 12 | 45 a 49 | 12 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 8 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 25 persones, 21 eren actives i 4 eren inactives. De les 21 persones actives 19 estaven ocupades (11 homes i 8 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 4 persones inactives 3 estaven jubilades i 1 estava classificada com a «altres inactius».

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Denier a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Denier a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
Viccionari
# Enric V de Caríntia

Enric I d'Eppenstein († 1122), fou marcgravi d'Ístria (Enric I d'Ístria) i duc de Caríntia com Enric V de Caríntia.
Era fill del comte Marcuard IV († 1076), duc de Caríntia en disputa amb Bertold II de Caríntia de la casa de Zahringen (1073-1076), comte d'Eppenstein, vogt de Brixen, Rosazzo i St. Lambrecht, i de la seva esposa Liutbirga de Plain († vers 1103), filla del comte Liutold II de Plain. A la mort d'aquest el seu fill Liutold fou reconegut com a duc de Caríntia (1076-1090) i fou també comte d'Eppenstein, marcgravi de Verona i vogt d'Aquileia. Com a marcgravi de Verona va donar el govern d'Ístria al seu germà Enric I, que després el va succeir a Caríntia, quan Luitold va morir sense fills; va portar els títol de comte d'Eppenstein i marcgravi d'Ístria, de Carniola, (si bé el marcgraviat de Carniola fou mantingut per la dinastia de Weimar), de Friül i a la mort del seu germà els de marcgravi de Caríntia (1090-1122) i de Verona (1090-1122) i vogt d'Aquileia (1076 o 1090?–1101/02) així com de Moosburg. Vers el 1090 va reconèixer Ístria a Engelbert I de Sponheim (que fou marcgravi com Engelbert I d'Ístria).
Enric es va casar amb Beatriu de Diessen († 1096), filla del comte Otó I de Diessen († 1065); es va casar en segones noces amb una Liutgarda; i en terceres amb Sofia d'Àustria o Babenberg, filla del marcgravi Leopold II de Babenberg el Bell (1075- 1080). A la seva mort el 1122 el va succeir a Caríntia Enric VI de Caríntia (comte Enric IV de Sponheim).

## Referències

* Eppensteiner
# Betsy Blair

Betsy Blair, de nom Elizabeth Winifred Boger (Cliffside Park, Nova Jersey, Estats Units, 11 de desembre de 1923 - Londres, Anglaterra, 13 de març de 2009) va ser una actriu estatunidenca. També va fer carrera a Europa.

## Biografia

Va néixer en una família nord-americana de classe mitjana. A l'edat de 8 anys entra en una Escola de Dansa debutant com a ballarina el 1938. El 1941 es va casar amb l'actor i ballarí Gene Kelly, amb qui va tenir un fill, Kerry, i amb qui va romandre casada fins a 1957.
El 1947 va rodar la seva primera pel·lícula al cinema, The Guilt of Janet Ames. El 1955 va obtenir el paper de Clara Snyder a Marty, guanyant el BAFTA a la millor actriu estrangera, i una nominació a l'Oscar. A causa del seu activisme d'esquerres (compartit amb els seus amics Orson Welles, Richard Conte, Lena Horne i John Garfield), mal vist pel macarthisme imperant en aquell moment, va decidir traslladar-se a Europa, primer a França, després a Itàlia.
Entre els anys 50 i 60 va protagonitzar Il grido de Michelangelo Antonioni (que va acusar l'actriu d'haver passat "les dues hores més difícils" de la seva vida), després Calle Mayor de Juan Antonio Bardem, Senilità de Mauro Bolognini i I Delfini de Citto Maselli.
Durant una època va viure amb l'actor i director Roger Pigaut a París, però no van arribar a casar-se mai. Als 37 anys, gosa abandonar-ho tot - la seva vida d'actriu, el seu somni de realització - per dedicar-se al tercer home de la seva vida: el realitzador txecoslovac Karel Reisz.
El 1988 va protagonitzar Betrayed de Costa-Gavras. Es va traslladar a Londres, on va morir el 13 de març de 2009 de càncer als 85 anys.

## Filmografia

* 1947: The Guilt of Janet Ames
* 1948: A Double Life
* 1948: Another Part of the Forest
* 1950: Mystery Street de John Sturges
* 1955: Marty d'Anatole Litvak
* 1956: Calle Mayor de Juan Antonio Bardem
* 1957: The Halliday Brand
* 1957: Il grido de Michelangelo Antonioni
* 1960: I delfini de Françasco Maselli
* 1962: Senilità de Mauro Bolognini
* 1962: Nit de malson (All Night Long)
* 1973: A Delicate Balance de Tony Richardson
* 1986: Flight of the Spruce Goose
* 1986: Descente aux enfers de Francis Girod
* 1988: El camí de la traïció (Betrayed)
* 1994: Scarlett

## Premis i nominacions
### Premis

* 1956: BAFTA a la millor actriu estrangera per Marty

### Nominacions

* 1956: Oscar a la millor actriu secundària per Marty

## Referències

* ↑ Michel Bracquart, Le Vrai Nom des stars, M.A. éditions, 1989 ISBN 2866764633
* ↑ (anglès) « Gene Kelly's 'teenage bride' Betsy Blair dies, aged 85 » a Thefirstpost.co.uk, 16 març 2009
* ↑ «biografia de Betsy Blair». The New York Times.
* ↑ «Betsy Blair, premis». The New York Times.
* ↑ «filmografia de Betsy Blair». The New York Times.
# Medvédeve

Medvédeve (en (ucraïnès): Медведеве, en rus: Медведево, Medvédevo) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 1.707 habitants. Pertany al districte de Txornomórske.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Caminho Novo

Caminho Novo és una localitat de São Tomé i Príncipe. Es troba al districte de Mé-Zóchi, al nord-est de l'illa de São Tomé. La seva població és de 2.357 (2008 est.). L'assentament se situa en un estret territori que es troba entre els districtes de d'Água Grande i Cantagalo. Les localitats més properes són Pantufo al nord-est, Praia Melão al sud-est, Almas al sud-est i Bombom al nord-oest, la primera localitat d'Água Grande. Es troba al sud de la capital São Tomé.

## Evolució de la població

Població de Caminho Novo (2001-2008) :
| 2001 | 2008 |
| 2.068 | 2.357 |

## Altres

Una espècie de granota coneguda com a Phrynobatrachus leveleve (granota de fang africana Leveleve) es troba a l'àrea de Pete Pete al sud-est, descrita en 2007. L'espècie està relacionada amb Phrynobatrachus dispar.

## Referències

* ↑ INE Arxivat 2017-02-09 a Wayback Machine., Evolução da população São-Tomense por localidades, 2001/2007-08
* ↑ Uyeda J.C., Drewes R.C. & Zimkus B.M., 2007, The California Academy Sciences Gulf of Guinea Expeditions (2001, 2006) VI. a new species of Phrynobatrachus from the Gulf of Guinea Islands and a reanalysis of Phrynobatrachus dispar and P. feae (Anura: Phrynobatrachidae). Proc. California Acad. Sci., Ser. 4, 58: 367–385.
# Priapeus

Els Priapeus (en llatí Priapeia o Carmina priapea) són una col·lecció que recull aproximadament vuitanta elegants poemes llatins en diverses mètriques sobre el déu Príap.
Van ser recopilats d'obres literàries i inscripcions sobre imatges del déu per un editor desconegut, que va compondre l'epigrama introductori. Si s'ha de jutjar pel seu estil i rima poden ser atribuïts a l'època de l'emperador romà August, i probablement s'han de localitzar en el cercle de Messal·la, qui —com altres personalitats distingides de l'època— es mantenia ocupat amb entreteniments d'aquest tipus. Alguns d'ells, no obstant això, poden ser interpolacions d'un període posterior.
Poden trobar-se en el Peironius (f 904, de F. Bitcheler), Catullus (1870, de L. Muller) i Poetee latini minores (1879, d'I. Bhren). Els 80 poemes dels Carmina priapea no són de cap manera els únics poemes que sobreviuen del món antic en honor a Príap. L'Antologia grega un recull de poemes que daten des del segle iii aC fins al segle iv en conté diversos.

## Traduccions

* Priapeos. Grafitos amatorios pompeyanos. La velada de la fiesta de Venus. El concubito de Marte y Venus: Reposiano. Centón nupcial: Ausonio.Introduccions, traducció i notes d'Enrique Montero Cartelle. Madrid: Gredos. 1981.
* Carmina priapea; versió i pròleg de José Luis García Martín (ed. bilingüe). Oviedo: J. L. García. 1984.
* Priapea: poems for a phallic god. W. H. Parker. London: Croom Helm. New York: Croom Helm in association with Methuen. 1988.
* Carmina Priapea: a Príapo, dios del falo. Pedro Luís Cano, Jaime Velázquez. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona. 2000.
* Priapea. Carmen Codoñer, Juan Antonio González Iglesias. Huelva: Universitat de Huelva. 2014.
* Poemes priapeus; traducció de Victòria Bescós i Josep M. Hidalgo (ed. bilingüe). Martorell: Adesiara. 2015.

## Referències

* ↑ Young, Elizabeth. «Dicere Latine: The Art of Speaking Crudely in the Carmina Priapea». A: Dorota Dutsch i Ann Sutter (eds.). Ancient obscenities: their nature and use in the ancient Greek and Roman worlds. Ann Arbor: University of Michigan Press, 2015. ISBN 9780472119646
* ↑ Parker, W. H. Priapea: Poems for a Phallic God. Londres: Croom Helm, 1998, p. 4. ISBN 9780709940999.

## Bibliografia

* Seyffert, O. (1894). «Priapeia». Dictionary of Classical Antiquities. Londres: W. Glaisher. pp. 514–515. OCLC 2162274..

## Enllaços externs

* Identidades.org Arxivat 2007-07-09 a Wayback Machine. (literatura heterodoxa: priapeos romans)
* Priapeos: text llatí
* Priapeia: text llatí i traducció a l'anglès