OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Deímac

Deímac (grec antic: Δηΐμαχος o Δαΐμαχος, llatí: Daimachus o Deimachus) fou un historiador i geògraf de l'Imperi Selèucida del segle iii aC originari de Platea. Es va convertir en ambaixador a la cort de Bindusara Amitragata (Al·litròcades segons Estrabó), fill de Chandragupta Maurya (Sandràcot, segons Estrabó), a Pataliputra, Índia.
Com a ambaixador, va ser el successor del famós ambaixador i historiador Megàstenes. Estrabó els esmenta plegats:
| « | «Ambdós homes van ser enviats com ambaixadors a Palimbothra [Pataliputra]: Megàstenes a Sandràcot, Deímac a Al·litròcades, el seu fill». | » |
| — Estrabó, II, 1.9. |||
Sembla que Deímac va escriure una obra sobre l'Índia que constava, pel cap baix, de dos llibres, i que els antics citaven a referència en temes geogràfics, tot i que no se n'ha conservat més que fragments:
| « | «És probable que hi hagi més de 3000 estadis, però si hi afegim els 30.000 estadis, que Deímac indica que hi ha entre [l'extrem meridional de l'Índia] i el país dels bactrians i dels sogdians, trobarem que ambdues nacions es troben més enllà de la zona temperada i la terra habitable.» | » |
| — Estrabó, II, 1.14.) |||
Estrabó, però, també posa en qüestió les xifres i els relats d'un i l'altre perquè els considera exagerats i fantasiosos, per bé que també els reconeix que van aportar grans coneixements sobre l'Índia:
| « | «En general, els homes que fins ara havien escrit sobre els afers de l'Índia, eren un conjunt de mentiders. Deímac ocupa el primer lloc de la llista, i Megàstenes arriba després, mentre que Onesícrit i Nearc, amb altres de la mateixa classe, aconsegueixen escriure paraules de veritat; d'això ens vam convertir en els més convençuts a l'hora d'escriure la història d'Alexandre. No es pot donar fe a Deímac ni a Megàstenes: homes amb orelles prou grans per adormir-se, homes sense boca, sense nas, amb un sol ull, amb les potes d'aranya i amb els dits inclinats cap enrere. Van renovar la faula d'Homer sobre les batalles de les grues i els pigmeus i parlar de formigues que excavaven l'or, de serps que s'empassaven bous, amb banyes i tot, i, com ha observat Eratòstenes, acusant-se l'un a l'altre de falsedat». | » |
| — Estrabó II, I.9. |||
Hi ha autors que han suposat que l'historiador Èfor havia copiat molts de passatges de Deímac, però el fet és que Èfor va ser anterior a Deímac. D'altra banda, es conserva un llibre sobre setges (πολιορκητικὰ ὑπομνήματα) que apareix sovint signat per Deímac i hom li l'atribueix; probablement era format originàriament per 35 llibres, segons Esteve de Bizanci.

## Referències

* 1 2 Mookerji, Radha Kumud. Chandragupta Maurya and his times. Motilal Banarsidass, 1988, p. 38. ISBN 81-208-0433-3.
* ↑ Daimachus or Deimachus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 929
# Pietro Raimondi

Pietro Raimondi (Roma, 20 de desembre, 1786 – Idem, 30 d'octubre, 1853), va ser un compositor italià.

## Biografia

Alumne del Conservatori de la Pietà dei Turchini de Nàpols, va estudiar cant, acompanyament i contrapunt amb Labarbera, i en composició va tenir com a professor a Giacomo Tritto.
Després de sis anys d'estudis va tornar a Roma a buscar feina, però les males condicions econòmiques el van obligar a traslladar-se a Florència amb la seva tia i a Gènova on vivia la seva mare. En aquesta darrera ciutat va començar com a mestre, professor i compositor; va ser aquí on va representar per primera vegada la seva òpera còmica La Bizzarria d'amore (1807).
Va viatjar per Itàlia durant diversos anys per posar en escena les seves òperes. De 1816 a 1820 va ser mestre de capella de la ciutat d'Acireale. El 1820 va conèixer a Gioachino Rossini a Nàpols, convidat a interpretar la seva Messa di Gloria: estudis musicològics recents, basats en elements històrics i estilístics, han establert que la fuga final (Cum Sancto spiritu) és en realitat obra de Raimondi.
El 1824 va ser nomenat director dels reials teatres de Nàpols i l'any següent va succeir a Tritto en el càrrec de mestre de composició al Reial Col·legi de Música de la mateixa ciutat. En aquest període Vincenzo Bellini va prendre algunes lliçons d'ell.
Del 1833 al 1852 va ser professor de contrapunt al Conservatori del Bon Pastor i director del teatre Carolino de Palerm, però se sap que el 1836, després de la mort d'Anton Reicha, va optar a la càtedra d'harmonia i contrapunt a el Conservatori de París. Un retard postal de quatre dies, com es pot deduir de la carta que li va enviar disgustat a Luigi Cherubini, va impedir la seva possible candidatura.
El 12 de desembre de 1852 va succeir Basily en el càrrec de mestre de capella de S. Pietro a Roma. L'estiu del mateix any es va representar al Teatre Argentina la seva obra més impressionant, l'oratori Giuseppe, que en realitat constava de tres obres separades que s'interpretaven primer individualment i després simultàniament. Es necessitaven un total de 430 intèrprets, entre membres d'orquestra i coristes. La interpretació d'aquest opus unicum va tenir una certa ressonància internacional, tant és així que l'estiu de 1853 Franz Liszt, que va definir Raimondi com "mestre de mestres en l'art del contrapunt", va dir que estava disponible per interpretar-lo a Alemanya: però la mort de Raimondi uns mesos després va impedir el projecte.

## Obra

Per consultar la llarga llista d'obres de Raimondi, aneu al seu arxiu de la Viquipèdia italiana.

## Bibliografia

* C. Ambìveri, Operisti minori dell'800 italiano, Roma 1998, pp. 126-127, ad vocem
* F. Cicconetti, Memorie intorno Pietro Raimondi, Roma 1867, 99 pagg. Memorie intorno Pietro Raimondi - Filippo Cicconetti - Google Libri
* G. Masutto, I maestri di musica italiana del secolo XIX: notizie biografiche, Venezia 1884, p. 150, ad vocem
* A. Sapienza, La parodia dell'opera lirica a Napoli nell'Ottocento, Napoli 1998, pp. 75-76
# Diagnòstic de laboratori d'infeccions víriques

Al laboratori de diagnòstic, les infeccions per virus es poden confirmar mitjançant multitud de mètodes. La virologia diagnòstica ha canviat ràpidament a causa de l'aparició de tècniques moleculars i de l'augment de la sensibilitat clínica dels assajos serològics.

## Mostres

Es poden utilitzar una àmplia varietat de mostres per a proves virològiques. El tipus de mostra enviada al laboratori sovint depèn del tipus d'infecció vírica que es diagnostica i de la prova necessària. La tècnica de mostreig adequada és essencial per evitar possibles errors preanalítics. Per exemple, cal recollir diferents tipus de mostres en tubs adequats per mantenir la integritat de la mostra i emmagatzemar-les a temperatures adequades (normalment a 4° C) per preservar el virus i evitar el creixement bacterià o fúngic. De vegades, també es poden obtenir mostres de diversos llocs.
Els tipus de mostres inclouen:
* Frotis nasofaringi, moc nasal per rinovirus
* Sang, taques de sang seques
* Pell
* Esput i rentat bronquial
* Orina
* Semen
* Femta
* Líquid cefalorraquidi
* Teixits (biòpsies o post-mortem)

## Mètodes

* Mètodes basats en àcid nucleic
** Reacció en cadena de la polimerasa
** Seqüenciació
* Mètodes basats en microscòpia
** Immunofluorescència o immunoperoxidasa
** Microscòpia electrònica
* Detecció d'anticossos hostes
* Assaig d'hemaglutinació

## Referències

* ↑ Leland, D. S.; Ginocchio, C. C. «Role of Cell Culture for Virus Detection in the Age of Technology». Clinical Microbiology Reviews, 20, 1, 2007, pàg. 49–78. DOI: 10.1128/CMR.00002-06. PMC: 1797634. PMID: 17223623.
* ↑ «Psychological stress and the common cold». N Engl J Med, 326, 9, 01-02-1992, pàg. 644–5; author reply 645–6. DOI: 10.1056/NEJM199202273260915. PMID: 1310349.
# Desiree Scott

Desiree Rose Marie Scott (Winnipeg, 31 de juliol de 1987) és una futbolista canadenca que juga com a migcampista defensiva en el Notts County anglès.

## Trajectòria

Scott va començar en la NCAA amb el Manitoba Bisons (2005-09). El 2010 va passar a la W-League amb les Vancouver Whitecaps i va debutar amb la selecció canadenca, amb la qual ha jugat 71 partits a data de 2014.
El 2013 va donar el salt a la NWSL al Kansas City, i el 2014 va fitxar pel Notts County, el seu primer equip europeu.
Amb la selecció canadenca ha jugat el Mundial 2011 i els Jocs Olímpics 2012, on va guanyar un bronze.

## Referències

* ↑ «espnW -- FC Kansas City midfielder Desiree Scott scored big by staying in Canada». espnW.
* ↑ «Desiree Scott» (en anglès). Official Canadian Olympic Team Website | Team Canada | 2016 Olympic Games, 25-10-2011.
* ↑ «Scott transferred from NWSL to Notts County Ladies» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-03-13. [Consulta: 13 març 2017].
* ↑ «Women's football: Notts County Ladies sign Desiree Scott» (en anglès). BBC Sport, 02-01-2014.
* ↑ «Winnipeg welcomes medal-winner Desiree Scott». [Consulta: 13 març 2017].

## Enllaços externs

* FC Kansas City player profile
# Dhula

Dhula fou un estat tributari protegit, jagir feudatari de Jaipur, governat per la branca Durjansinghot del clan rajput Rajawat derivada del raja Man Singh d'Amber-Jaipur (1590-1615). El jagir fou concedit per Man Singh al seu quart fill Durjan Singh. El 1596 actuava com a general a servei de l'imperi a Kakrura i el 1597 a Busna i va morir en una batalla naval a Vikrampur el 1597. Dalal Singh va servir al maharajà Jai Singh II de Jaipur com a fawjdar i kotwal, va construir Dalalgarh a Dhula i l'haveli de Dhula a Jaipur, i va dirigir les forces de Jaipur en diverses batalles incloent la de Maunda i la de Mandoli contra Jawahir Singh de Bharatpur el 1767, en la que va aconseguir la victòria, però va morir junt amb el seu fill Laxman Singh i net (Raghuraj Singh) quan tenia 75 anys.

## Llista de thakurs

* Thakur DURJAN SINGH ?-1597
* Thakur PURSHOTTAM SINGH (fill)
* Thakur RAMCHANDRA SINGH (fill)
* Thakur NIRBHAY SINGH (fill o net)
* Rawal DALAL SINGH ?-1767 (fill)
* Rawal MEGH SINGH (net)
* Rawal BAGH SINGH (fill)
* Rawal RANJIT SINGH (fill)
* Rawal BAIRISAL SINGH ?-1893 (fill)
* Rawal BANNAI SINGH 1893-? (fill)
* Rawal KUBER SINGH (fill)
* Rawal RAGHUVEER SINGH (fill)

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Genealogia per H. Soszynski Arxivat 2009-05-29 a Wayback Machine.
# Pierre-Julien Eymard

Pere Julià Eymard, o Pierre-Julien Eymard (La Mura, 4 de febrer de 1811 - La Mura, 1 d'agost de 1868) fou un sacerdot catòlic francès, fundador de dues congregacions religioses (la Congregació del Santíssim Sagrament i les Serventes del Santíssim Sagrament) i venerat com a sant.

## Vida

Eymard va néixer a 1811 a La Mure (Isère, França). Va ingressar al seminari, però va haver-ne de marxar a causa de la seva mala salut. No obstant això, va ser ordenat sacerdot el 20 de juliol de 1834, a la diòcesi de Grenoble. El 1839, entrà a la Societat de Maria (els pares i germans maristes) on va treballar com a conseller espiritual dels seminaristes i preveres. Treballà amb el Tercer Orde de Maria i altres organitzacions de seglars i va promoure la devoció a la Mare de Déu i a l'Eucaristia, particularment en les Quaranta Hores.
Va ser nomenat provincial de la Societat de Maria (Maristes) a Lió el 1845. El 1856, Eymard va fundar la Congregació de Preveres del Santíssim Sagrament i el 1858, juntament amb Marguerite Guillot, va fundar una congregació laica femenina, les Serventes del Santíssim Sagrament.
La Congregació del Santíssim Sagrament va començar a treballar amb nens, a París, per preparar-los per a la Primera Comunió. També va adreçar-se als catòlics no practicants, convidant-los a penedir-se'n i a tornar a combregar. Eymard proposava la comunió freqüent, idea a la que va donar suport Pius X el 1905.
Al llarg de la seva vida, va haver de superar contínuament dificultats: des de la pobresa de la seva família i l'oposició del seu pare al sacerdoci, fins a la falta de mitjans de la nova comunitat que havia fundat, passant pels anys de malaltia, un desig jansenista d'arribar a la perfecció interior o els obstacles per a les aprovacions episcopal i pontíficia de les seves comunitats. Va conèixer i tenir amistat amb altres sants com Pere Chanel, Joan Maria Vianney i Marcel·lí Champagnat.
Auguste Rodin, el conegut escultor, va voler entrar a la Congregació del Santíssim Sagrament el 1862, després de la mort de la seva germana, deixant l'escultura. Eymard va aconsellar-lo i, veient el seu talent, li digué que tornés a la seva vocació artística i s'hi dediqués. Més tard, Rodin fondria un bust d'Eymard.
Eymard morí l'1 d'agost de 1868 a La Mure. Va ser declarat venerable el 1908, beat el 1925 i sant el 1962, per Joan XXIII. La seva festivitat se celebra el 3 d'agost. És anomenat Apòstol de l'Eucaristia.

## Vegeu també

* Congregació del Santíssim Sagrament
* Serventes del Santíssim Sagrament

## Enllaços externs

* Escrits del pare Eymard
# Peter Sellars

Peter Sellars (Filadèlfia, 27 de setembre de 1957) és un director de teatre que ha assolit molt de renom per les seves escenografies modernes d'òperes i altres peces clàssiques. Sellars és professor a la Universitat de Califòrnia-Los Angeles (U.C.L.A.), on imparteix cursos d'art com a acció social i com a acció moral.
Es va formar a la Shakesperian Company de Boston, va començar fent teatre de titelles i a l'òpera i es va donar a conéixer amb la seva revisió de la trilogia Don Giovanni (1986), Così fan tutte (1987) i Les noces de Figaro (1988), ambientades al Harlem marginal o un luxós loft a Manhattan. Ha deconstruit òperes i afegit comentaris d'actualitat, acostant l'òpera al present i a problemàtiques contemporànies, amb una estètica propera a la del cinema.

## Premis i reconeixements

* Va rebre el Premi Erasmus per la seva contribució a la construcció d'Europa

## Vegeu també

* Teatre contemporani

## Referències

* ↑ «d'arts i cultures del món». Arxivat de l'original el 2007-12-30. [Consulta: 18 gener 2008].
* ↑ Mercè Saumell, El teatre contemporani, editorial UOC, 2006. ISBN 8497884027 (català)
# Peter Shaffer

Peter Shaffer FRSL (Liverpool, 1926 - 6 de juny de 2016) fou un dramaturg i guionista de cinema i de televisió anglès.

## Obra dramàtica

* The Salt Land (1954)
* Balance Of Terror (1957)
* The Prodigal Father (1957)
* Five Finger Exercise (1958)
* The Private Ear and The Public Eye (1962)
* The Establishment (1963)
* The Merry Roosters Panto (1963)
* The Royal Hunt of the Sun (1964)
* Black Comedy/White Lies (1967)
* The Battle of Shrivings (1970)
* Equus (1973)
* Amadeus (1979)
* Black Mischief (1983)
* Yonadab (1985)
* Lettice and Lovage (1987)
* This Savage Parade (1987)
* Whom Do I Have The Honour Of Addressing? (1990)
* The Gift of the Gorgon (1992)

## Traduccions al català

* Amadeus. Traducció de Maria Dolors Vilarasau i Lluís Ferraz. 1986
* Equus. Traducció de Jordi Arbonès. 1994
* Letícia. Traducció de M. Pilar Aguilar. 1994
* Comèdia negra.
# Émile Auguste François Zurlinden

Émile Auguste François Thomas Zurlinden (Colmar, Haut-Rhin, 3 de novembre de 1837 - 9 de març de 1929) va ser ministre de la Guerra de França entre el 28 de gener de 1895 i l'1 de novembre de 1895 i de nou entre el 5 de setembre de 1898 i el 17 de setembre de 1898 quan va succeir a Godefroy Cavaignac. Fou nomenat capità el 1866, i fou ascendit a coronel l'any 1880. Abans d'esdevenir ministre fou governador de París, i acceptava el càrrec vacant de ministre de la guerra a petició personal del president de la República. Segons Joseph Jacobs, "era un soldat honest, però de ment estreta"; els insults a la premsa "no van deixar d'afectar-lo".
Va estar molt implicat en la Resolució de l'afer Dreyfus. El seu successor va ser Charles Chanoine. Tenia els ulls creuats .

## Referències

* 1 2 3 Cousin, Roger. «Zurlinden Emile Auguste François» (en francès). Memoiresdeguerre.com, 24-02-2012. [Consulta: 10 febrer 2023].
* 1 2 «Émile Auguste François Zurlinden» (en francès). sensagent. [Consulta: 10 febrer 2023].

## Obres

* Zurlinden, Émile Auguste François Thomas. Napoléon et ses maréchaux (en francès). Deuxième édition. París: Librairie Hachette, 1911.
| Precedit per: Auguste Mercier | ' 28 January-1 November 1895 | Succeït per: Jacques Marie Eugène Godefroy Cavaignac |
| Precedit per: Jacques Marie Eugène Godefroy Cavaignac | ' 5 September-17 September 1898 | Succeït per: Charles Sulpice Jules Chanoine |
# Província de Pàdua

La província de Pàdua és una província que forma part de la regió del Vèneto dins d'Itàlia. La seva capital és Pàdua.
Està completament envoltada d'altres províncies vènetes, a excepció d'una petita sortida a la llacuna de Venècia al sud-est. Limita al nord amb les províncies de Treviso i Vicenza, a l'est amb la ciutat metropolitana de Venècia, al sud amb la província de Rovigo i a l'oest amb les Verona i Vicenza.
Té una àrea de 2.144,15 km², i una població total de 937.111 hab. (2016). Hi ha 104 municipis a la província.

## Referències

* ↑ Dades ISTAT

## Enllaços externs

* Plana web oficial (italià)
# Província de Quảng Bình

La província de Quảng Bình forma part de la regió de Bac Trung Bo dins Vietnam. S'hi pot trobar el parc natural de Phong Nha – Kẻ Bàng.
* Superfície: 8.051,8 km²
* Població: 831.600 hab.
* Densitat: 103 hab./km²

## Vegeu també

* Districte de Le Thuy
# Portada/efemèride juny 10

Anita Berber
« 9 de juny · 10 de juny · 11 de juny »
# Eigengrau

Eigengrau (Alemany: "gris intrínsec", lit. "gris propi"; pronunciat), també anomenat Eigenlicht (holandès i alemany: "llum pròpia"), llum fosca, o gris cervell, és el fons gris fosc uniforme que moltes persones indiquen veure en l'absència de llum. El terme Eigenlicht comença al segle dinou, però s'ha utilitzat rarament en publicacions científiques recents. Els termes científics comuns pel fenomen inclouen "soroll visual" o "adaptació de fons". Aquests termes sorgeixen a causa de la percepció d'un camp de puntets minúsculs negres i blancs que van canviant contínuament i que es poden veure en el fenomen.
Eigengrau es percep més clar que un objecte negre en condicions d'enllumenat normal, perquè el contrast és més important en el sistema visual que la brillantor absoluta. Per exemple, el cel de nit es veu més fosc que l'Eigengrau pel contrast proporcionat per les estrelles.

## Causa

Els investigadors van notar aviat que la forma de les corbes d'intensitat-sensivitat assumint que una font intrínseca del soroll en la retina produeix esdeveniments aleatoris indistingibles d'aquells provocat per fotons reals. Experiments més tardans amb bastonets de la retina de gripaus de canya (Bufo marinus) va mostrar que la freqüència d'aquests esdeveniments espontanis depèn fortamnet de la temperatura-dependent, el que implica que són causats per la isomerització de rhodopsin. En cèl·lules de bastonets de la retina humans, aquests esdeveniments passen aproximadament una vegada que cada 100 segons de mitja, que, tenint en compte el número de molècules de rodopsina en una cèl·lula de bastonet, implica que la vida-mitja d'una molècula és aproximadament 420 anys. El indistingibilitat dels esdeveniments foscos de les respostes als fotons dona suport a aquesta explicació, perquè la rodopsina és a l'entrada de la cadena de transduction. D'altra banda, processos com l'alliberament espontani dels neurotransmissors tampoc es poden descartar.

## Vegeu també

* Estat hipnagògic

## Referències

* ↑ Ladd, Trumbull Psychological Review, 1, 4, 1894, pàg. 351–55. DOI: 10.1037/h0068980 [Consulta: 28 setembre 2012].
* ↑ Hansen RM, Fulton AB Invest. Ophthalmol. Vis. Sci., 41, 1, 01-01-2000, pàg. 320–24. PMID: 10634637.
* ↑ Wallach, Hans Journal of Experimental Psychology, 38, 3, 1948, pàg. 310–24. DOI: 10.1037/h0053804. PMID: 18865234.
* ↑ Barlow, H.B.. «Dark and Light Adaptation: Psychophysics.». A: Visual Psychophysics. Nova York: Springer-Verlag, 1972. ISBN 978-0-387-05146-8.
* ↑ Barlow, H.B.. «Retinal and Central Factors in Human Vision Limited by Noise». A: Vertebrate Photoreception. Nova York: Academic Press, 1977. ISBN 978-0-12-078950-4.
* ↑ Baylor, D.A.; Matthews, G; Yau, K.-W. Journal of Physiology, 309, 1980, pàg. 591–621. DOI: 10.1113/jphysiol.1980.sp013529. PMC: 1274605. PMID: 6788941.
* ↑ Baylor, Denis A. Investigative Ophthalmology & Visual Science, 28, 1, 01-01-1987, pàg. 34–49. PMID: 3026986.
* ↑ Shapley, Robert; Enroth-Cugell, Christina Progress in Retinal Research, 3, 1984, pàg. 263–346. DOI: 10.1016/0278-4327(84)90011-7.
# El Cucut (Sant Quirze Safaja)

El Cucut és un paratge del terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
Està situat en el sector occidental del terme, al nord de la masia del Maset i del Serrat del Maset, a la dreta del torrent de la Font del Boix i a llevant dels Camps de l'Escaiola.
# El Cubri

El Cubri és el pseudònim de l'equip de dibuixants de còmics espanyols compost pel guionista Felipe Hernández Cava i els dibuixants Pedro Arjona González i Saturio Alonso.

## Trajectòria

El nom va ser adoptat en 1970 per Saturio Alonso i Felipe Hernández Cava per a les seves col·laboracions en la revista cinematogràfica Fotogramas, a causa de la seva admiració per Stanley Kubrick. Aviat s'uniria al grup un altre dibuixant més, Pedro Arjona González, dedicant-se sobretot a la historieta de tema polític.
Per Jesús Cuadrado, El Cubri
| « | explica històries properes a la mitologia popular i sempre per a adults. O sigui, guions literaris amb diàlegs creïbles i dibuixos variadíssims d'il·luminació curadíssima. Són tan riques, tan suggeridores, tan adultes, ja vam dir, tan artístiques, les seves historietes, que fins a no ho semblen. El treball del Cubri és tan insòlit que no ens el mereixem. | » |

## Obra

* Luis Candelas.
* Sombras, protagonizada por Peter Parovic.
* Francografías.
* Tal como éramos.
* El hombre invisible (1985).

## Referències

* 1 2 García, Jorge y Pérez, Álvaro en Las memorias de Cava. Entrevista a Felipe Hernández Cava, celebrada el 27 de maig de 1995 y publicada a Tebeosfera 031019.
* ↑ Jesús Cuadrado en Crónica desde Madrid (I). Comics Fanzine (Aventuras Bizarras) nº0. Barcelona, 11/1983

## Bibliografia

* LLADÓ, Francesca. Los Comics de la Transición. Barcelona:: Ediciones Glénat, Colección Viñetas nº 3, 2001. Depósito Legal: B-48996-01. ISBN 84-8449-108-0.
* FRATTINI, Eric i PALMER, Óscar. Guía básica del cómic. Nuer Ediciones, 1998. ISBN 84-8068-054-7.