OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Format Standard Parasitic Exchange

Standard Parasitic Exchange Format (amb acrònim anglès SPEF) és un estàndard IEEE per representar dades paràsits de cables en un xip en format ASCII. Els cables no ideals tenen resistència i capacitat parasitàries que són capturades per SPEF. Aquests cables també tenen inductància que no està inclosa a SPEF. SPEF s'utilitza per al càlcul del retard i per garantir la integritat del senyal d'un xip que finalment determina la seva velocitat d'operació.
L'especificació de SPEF forma part de l'estàndard IEEE 1481-1999 per al sistema de càlcul de retard i potència de circuit integrat (IC). La darrera versió de SPEF forma part de l'estàndard IEEE 1481-2019 per a l'arquitectura de biblioteca oberta de circuits integrats (IC) (OLA).
L'SPEF s'extreu després del traçat a l'etapa de posicionat i rutat. Això ajuda en el càlcul precís de l'anàlisi de caiguda d'IR i altres anàlisis després del traçat. Aquest fitxer conté els paràmetres R i C en funció de la col·locació d'una fitxa/bloc i del traçat entre les cel·les col·locades.
SPEF (Standard Parasitic Extraction Format) està documentat al capítol 9 de IEEE 1481-1999. S'han documentat diversos mètodes per descriure els paràsits, però només estem discutint alguns d'importants.
Un fitxer SPEF típic tindrà 4 seccions principals:
* una secció de capçalera,
* una secció de mapa de noms,
* una secció de port de nivell superior, i
* la secció principal de descripció dels paràsits.
Exemple d'eines programari d'extracció de paràsits:
ANSYS Q3D Extractor, FastCap i FastHenry, de MIT, StarRC de Synopsys, Quantus de Cadence, CapExt de CapExt AS, Fieldscale SENSE de Fieldscale.

## Referències

* ↑ «Standard Parasitic Exchange Format (SPEF) Format – Part 1 – VLSI System Design» (en anglès). https://www.vlsisystemdesign.com.+[Consulta: 12 novembre 2022].
* ↑ Sharma, Kavita. «Standard Parasitic Extraction Format (SPEF)» (en anglès). https://www.physicaldesign4u.com.+[Consulta: 12 novembre 2022].
* ↑ «Standard Parasitic Exchange Format - SPEF Syntax» (en anglès). https://www.liquisearch.com.+[Consulta: 12 novembre 2022].
* ↑ «[https://www.vlsisystemdesign.com/wp-content/uploads/2017/07/Standard-Parasitic-Exchange-Format.pdf VLSISYSTEMDESIGN.COM 0 Standard Parasitic Exchange Format (SPEF) Format]» (en anglès). https://www.vlsisystemdesign.com.+[Consulta: 12 novembre 2022].
# Recreació de la batalla de Waterloo

La recreació de la batalla de Waterloo és una recreació anual de la batalla de Waterloo (18 de juny de 1815) en el camp de batalla original de Waterloo, Bèlgica.
Se celebra cada mes de juny, el cap de setmana més proper a la data històrica de la batalla. En un any normal hi haurà 600-800 recreadors, però els aniversaris quinquennals són esdeveniments majors amb 1.500-2.000 recredors de França, Bèlgica, Holanda, Gran Bretanya, Alemanya, Polònia i Rússia.

## El bicentenari: Waterloo 2015

Un gran esdeveniment, un dels majors escenificats, es va celebrar al lloc de la batalla per commemorar el 200 aniversari de l'esdeveniment. 6.200 recreadors, 330 cavalls i 120 canons van participar en accions en un camp proper a La Haye Sainte.

## Referències

* ↑ Sawyer, Patrick; Shute, Joe; Bridge, Adrian. «Battle of Waterloo relived: the sound a fury of a Napoleonic war re-enactment» (en anglès). The Telegraph, 22-06-2015. Arxivat de l'original el 17 d’agost 2017. [Consulta: 16 agost 2017].
# Ezzahra

Ezzahra o Ez-Zahra (àrab: الزَهْرَاء, az-Zahrāʾ) és una ciutat de Tunísia, situada uns 6 km al sud-est de Tunis, part de la governació de Ben Arous. Es troba uns 2 km a l'est de la ciutat de Ben Arous i a la mateixa distància del port comercial de Radès (que és el port de la capital), situat al nord. Té costa al golf de Tunis. Està unida a la ciutat de Hammam Lif que la segueix al sud. La municipalitat té 31.792 habitants (cens del 2004) i la formen la mateixa ciutat i els nuclis annexes de El Habib, 18-Janvier i Borj El Louziri i altres de menors; la delegació té 32.380 habitants (2004).

## Història

La ciutat fou fundada el 1909 amb el nom de Saint-Germain, que va canviar per Ezzara després de la independència en honor del patriota Lazhar Chraïti (1919-1962).

## Cultura

És seu d'un festival anual de teatre.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 13 57 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en quatre sectors o imades:
* Ez-Zahra Ville (13 57 51)
* Cité El Habib (13 57 52)
* 18 Janvier (13 57 53)
* Borj El Louzir (13 57 54)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 13 16).

## Enllaços externs

* Ezzahra - Lloc web oficial

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 41-44. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 134. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Mikao Usui

Mikao Usui (japonès: 臼井甕男, Usui Mikao) (Taniai, Gifu, Japó, 15 d'agost de 1865 - Fukuyama, Japó, 9 de març de 1926) va ser el fundador del Reiki, pràctica que utilitza l'energia vital universal canalitzada a través de la imposició de mans per promoure l'autoregulació de l'organisme en el tractament de malalties i desequilibris físics, mentals i emocionals.
El 1922 va pujar al Mont Kurama de Kyoto i durant una meditació va afirmar haver arribat al satori (il·luminació) i haver adquirit també la capacitat de canalitzar l'energia vital universal. Mikao Usui va denominar Reiki a aquest sistema de sanació natural, basat en l'ús d'aquesta energia vital per harmonitzar i afavorir la salut d'un mateix i la dels altres.

## Referències

* ↑ Origen i història del Reiki - Reiki y Shiatsu Terapias Barcelona
* ↑ The life of Usui Mikao - International House of Reiki (anglès)
# Transport a Colòmbia

El Transport a Colòmbia està regulat pel Ministeri de Transport.
Els viatges per carretera és el principal mitjà de transport. Quasi el 70 per cent de la càrrega es transporta per carretera, en comparació amb el 27 per cent per ferrocarril, un 3 per cent per vies navegables interiors, i 1 per cent per via aèria.

## Vegeu també

* Megabús
* Estacions de ferrocarril a Colòmbia
* Llista de ponts a Colòmbia

## Referències

* ↑ Perfil de país de Colòmbia. Llibreria del Congrés, Divisió Federal de Recerca (febrer del 2007). Este article incorpora material d'esta font, què està en domini públic. (anglès)

## Enllaços externs

* Colòmbia Ministeri de Transport (castellà)
# Iriome González González

Iriome González González (nascut el 22 de juny de 1987 a Icod de los Vinos, Illes Canàries), és un futbolista canari que juga actualment com a migcampista al CD Lugo.

## Trajectòria

Centrecampista format a les divisions inferiors del CD Tenerife, on va despuntar com a jove promesa del futbol espanyol. Va arribar a jugar al primer equip a la Segona Divisió.
L'estiu del 2009 va ser cedit per un any al SD Huesca, per gaudir de més minuts.
El 2011, amb vint-i-quatre anys, deixà el conjunt canari per fitxar pel Vila-real B, aleshores a la segona divisió.

## Referències

* ↑ «Fitxa d'Iriome González». regio7.cat. [Consulta: 27 desembre 2012].
* ↑ «Iriome: "Somos capaces de ganarle al Valladolid"» (en castellà). Vila-real: Marca.com, 18-04-2012. [Consulta: 27 desembre 2012].
* ↑ «Iriome: "Para un tinerfeño jugar contra Las Palmas es importante"» (en castellà). Marca.com, 12-05-2003. [Consulta: 27 desembre 2012].
* ↑ Iriome González González Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ «Fútbol Draft'08 ya tiene nombres y apellidos» (en castellà). Marca.com, 15-01-2008. [Consulta: 27 desembre 2012].
* ↑ «El Huesca ficha a Vicente Pascual e Iriome» (en castellà). Marca.com, 16-07-2009. [Consulta: 27 desembre 2012].
* ↑ «Cinco refuerzos de una tacada para el mini 'submarino amarillo'» (en castellà). Marca.com, 08-07-2011. [Consulta: 27 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Perfil a Futbolme (castellà)
# Colt Single Action Army

El Colt Single Action Army (SAA), conegut també com a Colt Peacemaker (Pacificador), és un revòlver d'acció simple (SA, Single Action en anglès) i tambor amb capacitat de sis cartutxos que va ser molt popular al vell oest nord-americà a la fi del segle xix. És el revòlver per excel·lència i possiblement es tracti de la primera arma curta fiable de la història.

## Història

Samuel Colt va ser el creador d'aquesta revolucionària arma per a la seva època, dissenyada inicialment per a l'exèrcit estatunidenc, que el va adoptar el 1873 com a arma reglamentària. El Peacemaker va reemplaçar el Colt 1860 i va romandre com a arma oficial de l'Exèrcit dels Estats Units fins a 1892, quan va ser reemplaçat pel revòlver Colt de doble acció (DA).
La popularitat del Peacemaker no es va limitar exclusivament al terreny militar. En pocs anys, molts dels ciutadans nord-americans van voler tenir una de les milers d'unitats fabricades per Colt. Aquest revòlver també va comptar amb un notable protagonisme en la conquesta del llunyà i salvatge Oest. En aquest sentit, el fet que utilitzés munició del mateix calibre que el fusell Winchester M1873 va ajudar a la seva popularització com a arma curta.
El Colt Peacemaker és un dels revòlvers més famosos del vell Oest, i fou utilitzat pels llegendaris Wyatt Earp i William "Bat Masterson" Barclay entre d'altres.

## Utilització al cinema

El Colt Peacemaker va ser fet servir àmpliament per la indústria cinematogràfica (que va contribuir a elevar el Peacemaker a la categoria de mite), en ser un revòlver associat a grans estrelles de la pantalla com John Wayne, Gary Cooper i Clint Eastwood. Fins i tot a Back to the Future Part III, de la saga de "Retorn al futur", recreada en el llunyà Oest, un venedor d'armes regala un Peacemaker al personatge de Michael J. Fox perquè l'utilitzi en un duel contra "Mad Dog Tannen" interpretat per l'actor Thomas Wilson. També és el revòlver que utilitza el personatge del famós vídeojoc Metal Gear, Revolver Ocelot.

## Bibliografia

* Bowen, Hamilton: The Custom Revolver, Louisville, Tenn, Bowen Classic Arms 2001
* Keith, Elmer: Sixguns by Keith, New York, Bonanza Books 1955 and 1961
* Taffin, John: Big Bore Handguns, Iola, WI, Krause Publications 2002
* Taffin, John: The STI Texican 45 Colt, American Handgunner Magazine May/June 2008 p. 56, San Diego, CA Publisher's Development Corp. 2008
* Venturino, Mike: The Other Old West Sixguns GUNs Magazine page 48 San Diega CA mayo de 2008
* Wilson, R.L.: "Colt, An American Legend" New York-London:Artabras, A division of Abbeville Publishing Group 1985
* W.H.B Smith: Book of Pistols and Revolvers, 7th Edition, Harrisburg, PA, Stackpole Books 1968

## Enllaços externs

* Revòlver Colt Single Action Army (anglès)
* Pàgina oficial de Colt, amb informació sobre el Peacemaker Arxivat 2009-02-16 a Wayback Machine. (anglès)
* Armes del Salvatge Oest: el Colt Single Action Army Arxivat 2009-03-07 a Wayback Machine. (anglès)
# Fermín Ruiz Escobés

Va néixer en Calahorra (La Rioja) el 7 de juliol de 1850.
Després de tota una vida dedicada a la música en les seves diferents branques, (instrumentista, compositor i pedagog,) va morir a Madrid el 23 de febrer de 1918 als 67 anys.
La seva filla Pilar es va casar amb l'organista i compositor Francisco Carrascón Aguado.
Va iniciar els seus estudis musicals en el Real Conservatori Superior de Música de Madrid. No sols es va centrar en l'estudi de l'oboè, instrument del qual va arribar a ser un gran virtuós, sinó que també va estudiar harmonia amb Galiana i va obtenir el primer premi dels concursos d'harmonia al 1878. Dos anys més tard va aconseguir el primer premi d'oboè sota la tutela del seu mestre, el famós Grassi. El seu prestigi com a instrumentista va arribar a ser considerable, la qual cosa li va permetre ocupar sempre els primers llocs en la Societat de Concerts de Madrid i en el Teatre Real de Madrid. Va exercir el magisteri del seu instrument en el Conservatori de Madrid, alhora que exercia els càrrecs de professor interí d'oboè de l'Escola Nacional de Música i Declamació en la qual havia obtingut els premis d'honor primer i segon d'aquest instrument. El 8 de maig de 1886 va ocupar, per oposició, el lloc d'oboè de la Capella Real de Madrid, abandonant el Real Cos d'Alabarders, en el qual es trobava treballant. Va substituir en aquest càrrec a Carlos Grassi després de la seva defunció. També dominava el corn anglès. Va deixar una obra molt reduïda com a compositor en la qual poden trobar-se estudis i exercicis que, encara avui, són utilitzats en l'ensenyament i en les proves de virtuosisme d'exercicis d'oposició per a oboè. La seva missa al Santíssim Sagrament va ser premiada en el Concurs del Congrés de València al 1893.
Potser per ser part de les seves obligacions com a integrant dels cossos de música als quals va pertànyer, o potser per lliure iniciativa personal, va compondre diverses marxes militars i alguns pasdobles que es troben catalogats a la Biblioteca Nacional.

## Obra

* Ave María, V., org
* Caro Mea, Mot, V., org
* Credidi, VV, org
* Missa al Santíssim Sagrament, 3V, org
* Missa Coral en Honor de Sant Lluís Gonzaga, sol, 2Co, org
* Missa en Re, 3V, Ca, Orq,
* Missa eucarística, (2V o, T, B),org
* Motet al Santíssim, Ca, Orq,
* Salvi,VV, org
* Salvi, Ca, org
* Sant Déu, Ca, org
* Tantum ergo, H, Ca, org
* Tantum ergo, H, 3V, org,
* Tota Pulchra, Mot, B,org
* Ynvitatorio i segon Responsori del tercer Nocturn de les Matines de Nadal, 3V, Orq ,
* Errant religiós
* Música per a Banda (Pasdobles)
* Sang espanyola
* Per Assalt
* El nou recluta
* Fraternité
* Visqui la meva pàtria
* Victoria
* A la vora de l'Ebre
* San Quintín
* L'atac
* Marxa eucarística
* Paz (Polka)
* Eulalia (Polka))
* Gloria a Colón
* L'Aurora, (mazurka)
* A Madrid, (galop)
* Errant per a trompa en Fa i piano
* Set Solos de concert per a oboè
* Serenata espanyola per a oboè
* Serenata per a oboè i piano

## Bibliografia

* POZO GARCÍA, Celia: "Fermin Ruiz Escobés". 2007
* Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE,1999-2002
# Ezzhiliga

Ezzhiliga (en àrab ازحيليكة, Izḥīlīga; en amazic ⵣⵃⵉⵍⵉⴳⴰ) és una comuna rural de la província de Khémisset, a la regió de Rabat-Salé-Kenitra, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 15.430 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Mikalai Aladau

Mikalai Aladau (Sant Petersburg, 9 de desembre de 1890 $^{(Julià)}$ - Minsk, 4 de desembre de 1972), va ser un compositor soviètic-belarús.
El 1910, Nikolai Aladov es va graduar com a estudiant extern al Conservatori de Sant Petersburg. Des del 1923 exerceix la docència a l'Institut Estatal de Cultura Musical de Moscou. A Minsk des del 1924, un dels organitzadors del conservatori belarús, el 1944-1948 el seu rector, professor.
Durant els anys de la guerra, des del 1941 fins al 1944, va fer classes al conservatori de Saratov.
Una escola de música a Minsk porta el nom de N. Aladov, hi ha instal·lada una placa commemorativa.
Un carrer de Minsk va ser anomenat en honor dels Aladovs.

## Creativitat

Un dels fundadors de gèneres simfònics, de cambra-instrumentals i de vocal de cambra, cantata, corals de la música belarussa.
És l'autor de l'òpera Andrei Kostenya (1947), l'òpera còmica Taras a Parnàs (1927), les cantates a sobre del riu Oressa, etc., deu simfonies, cicles vocals a versos de Kupala, Bogdanovich, Tanka, altres obres musicals.

## Honors i premis

* Artista popular de l'RSS de Belarús (1955). Durant molt de temps, es va creure erròniament que N. Aladov era l'artista popular de l'URSS. Aquesta informació va ser denegada oficialment per l'autor del lloc "Necròpolis dels artistes", que es va posar en contacte amb els familiars del compositor per aclarir-los. Després de rebre la informació, es va suprimir la pàgina Aladov d'aquest lloc.
* Ordre de la Banner Roja del Treball (1944, 31/12/1970)
* Ordre de la Insígnia d'Honor (1948)

## Referències

* 1 2 Gran enciclopèdia russa: 30 tones / president científic-ed. Consell Yu. S. Osipov. Replica Ed. S. L. Kravets. T. 1. A - Qüestionament. - M.: Big enciclopèdia russa, 2005. - 766 pàg.: Ill.: mapes. (pàg. 400)
* ↑ Enciclopèdia Musical. Cap. ed. Yu. V. Keldysh. T 1. A - Gong. 1072 pts. amb malalt. M.: Enciclopèdia soviètica, 1973

## Bibliografia

* Kuleshova G. G. N. I. Aladov: un assaig sobre la vida i l'obra. - L., 1970
# Torre en Cameros

Torre en Cameros és un municipi situat en la comarca del Camero Viejo, de La Rioja (Espanya).

## Història

La primera aparició de la localitat en documents històrics data de 1366. Aquest any, Enric II de Castella va lliurar al cavaller Juan Martínez de Arellano diversos pobles, entre els quals es trobava Torre, com agraïment al suport ofert en l'enfrontament contra Pere I el Cruel. Aquests municipis van constituir posteriorment el Senyoriu de Cameros. Va pertànyer a les províncies de Burgos i Sòria fins a la creació en 1833 de la província de Logronyo.

## Economia

Fins a 2006 el municipi riojà no comptava amb energia elèctrica. Aquest problema ara està solucionat després de la construcció d'una estesa, que el govern regional va retardar 4 anys. Actualment l'economia de Torre se sustenta en la ramaderia intensiva. Dintre del Camero Viejo, és dels pocs pobles que compten amb una superfície forestal respectable. Dos boscos envolten a Torre: per la zona de Muro en Cameros (el més extens, de fajos i roures), i de San Román. El primer d'ells és travessat per l'estreta carretera d'accés; mentre que el segon és penetrat per un antic camí comercial cap a San Román.

## Enllaços externs

* Vista de Torre en Cameros a Google Maps
# Xatrac blanc

El xatrac blanc (Gygis alba) és una espècie d'ocell de la família dels làrids (Laridae) que segons l'IOC és l'única espècie del gènere Gygis. Habita les illes tropicals dels oceans Atlàntic, Índic i Pacífic.
La població de les illes Fènix, Marqueses i de la Línia és considerada per alguns autors una espècie de ple dret com xatrac blanc becfí (Gygis microrhyncha Saunders, H, 1876), diferent del xatrac blanc comú.

## Referències

* ↑ Xatrac blanc a CERCATERM Rev. 16/03/2012
* ↑ Josep del Hoyo i J. Nigel. Illustrated checklist of the birds of the world. Vol.1, Non passerines. Lynx Edicions, 2014. ISBN 978-84-96553-94-1
# Consell General de Còrsega del Sud

Consell general de Còrsega del Sud era l'assemblea deliberant del departament francès de Còrsega del Sud, col·lectivitat territorial descentralitzada. La seu es trobava a Ajaccio.

## El President

El President del Consell general de Còrsega del Sud és Jean-Jacques Panunzi (UMP) des del 10 d'agost de 2006.

### Antics Presidents

* Roland Francisci (UMP), de 4 d'abril de 2004 a 10 d'agost de 2006 (mort)

## Els vicepresidents

* Jacques Billard, 1r vicepresident
* Pierre-Jean Luciani, 2n vicepresident encarregat de la cohesió social i sanitat
* Pierre-Paul Luciani, 3r vicepresident encarregat de finances i administració.
* Michel Pinelli, 4t vicepresident encarregat d'obres públiques i transports
* Jean Casili, 5è vicepresident
* Pierre Cau, 6è vicepresident

## Els Consellers generals

Le Consell general de Còrsega del Sud comprèn 22 consellers generals corresponents als 22 cantons de Còrsega del Sud.
| Grup | Nombre de consellers generals | President del Grup | Estatut |
| Grup UMP i divers droite | 13 | | Majoritari |
| Grup Radicals i divers gauche | 9 | | Oposició |
| Partit | Sigla | Electes |
| Oposició |||
| Partit Radical d'Esquerra | PRG | 1 |
| Divers Gauche | DVG | 8 |
| Majoria |||
| Unió pel Moviment Popular | UMP | 6 |
| Divers Droite | DVD | 5 |
| Divers |||
| Nacionalistes | DIV | 2 |
| President del Consell General |||
| Jean-Jacques Panunzi (UMP) |||
Els dos consellers nacionalistes elegits a les eleccions cantonals franceses de 2011 són Paul-Joseph Caitucoli, pel cantó de Petreto-Bicchisano i Jean-Christophe Angelini pel Cantó de Porto-Vecchio. Ambdós formen part de la coalició Femu a Corsica amb Corsica Libera, impulsada pel Partit de la Nació Corsa.

## Pressupost

El Consell general de Còrsega del Sud el 2008 tenia un pressupost de 241 milions d'euros.

## Vegeu també

* Assemblea de Còrsega
* Llista dels presidents dels Consells Generals de França

## Referències

* ↑ «Cantonals a l'Hexàgon: entre l'èxit bretó i el desert nord-català». Nationalia, 23-03-2011. [Consulta: 5 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Web del Consell general de Còrsega del Sud Arxivat 2011-02-03 a Wayback Machine.
# Filippo Re

Filippo Re (Reggio de l’Emília, 20 de juliol de 1763 - Reggio de l’Emília, 26 de març de 1817) va ser un botànic italià.

## Biografia

Filippo estudià als jesuïtes a Ravenna i quan es va suprimir aquest orde religiós el 1773, va acabar els seus estudis a Reggio Emilia, on va obtenir el diploma en ciències matemàtiques el 1781. Es va dedicar, però, a l'estudi de la botànica.
El 1790 obtingué la càtedra d'agricultura al liceu reggiano. Va recollir un herbari amb 7.835 exemplars el qual es conserva al Musei Civici de Reggio Emilia. Del 1809 al 1814 coordinà una enquesta agrària del Regne d'Itàlia, publicada als Annali dell'Agricoltura del Regno d'Italia que ell mateix dirigia.
Durant molts anys va ser considerat com un dels màxims estudiosos de l'agricultura del seu temps. Morí de tifus.

### Obres

* Stirpes in horto fratrum Re Regii Lepidi hospitantes - s.i.t. 1798
* Elementi di economia campestre ad uso de' licei del Regno d'Italia del cav. Filippo Re - Milano, dalla tipografia di Francesco Sonzogno di Gio. Batt. stampatore e librajo, corsia de' Servi, n. 596, 1808
* Saggio sopra la storia dell'agricoltura reggiana - Milano, 1809
* Dei letami e delle altre sostanze adoperate in Italia per migliorare i terreni e del come profittarne - Mira, 1810
* Istruzione sul modo di coltivare il cotone - Milano, 1810
* Saggio sulla coltivazione e su gli usi del pomo di terra e specialmente come valga a migliorare i terreni - Milano, 1817
* Della maniera di leggere con profitto le opere di agricoltura: discorso - San Vito, Tip. Pascatti, 1842

## Bibliografia

* Antonio Saltini, Storia delle scienze agrarie, vol. II, I secoli della rivoluzione agraria, Edagricole, Bologna 1987, pp. 649-678
* Casali Carlo, Filippo Re, Off. Graf. Fasciste, Reggio E. 1930
* De Horatiis P.F., Gli agronomi illustri. Note biografiche, Brigola & c., Milano 1879
* Deputaz. Storia Patria Antiche Provincie Modenesi, Atti e memorie del convegno in onore di Filippo Re, Comune e Provincia, Reggio Emilia 1964

## Enllaços externs

* Giuseppe Stefanelli, Filippo Re, l'istruzione agraria e l'ingegneria rurale, 1963-64 Arxivat 2012-01-19 a Wayback Machine.