OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Solà i Esteve

La Casa Solà i Esteve és una obra de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres fent cantonada, amb pati posterior, destinat a habitatge plurifamiliar.
L'immoble és de planta rectangular compost de planta baixa, dos pisos. Consta de tres crugies paral·leles a la façana principal, i cos posterior de galeria. La coberta és plana i accessible. En sobresurt la caixa d'escala i un cos addicional amb coberta d'una vessant. La galeria posterior està tancada amb arcs de mig punt a la planta primera.
Les parets de càrrega són de paredat comú i totxo. Els forjats són de biga de fusta i revoltó. L'escala és de volta a la catalana.
Les façanes s'estructuren sobre tres eixos verticals amb obertures i ornamentació en ordre decreixent amb llindes i d'arc rebaixat. A la crugia central trobem la portalada de mig punt i finestres laterals. Al primer pis hi ha un balcó corregut de tres obertures. Al segon pis hi ha tres balcons independents. La façana lateral té balcons sense volada i cos de galeria de mig punt. La cornisa i la barana del terrat coronen l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Solà i Esteve». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 novembre 2017].
# Català que ara es parla

El català que ara es parla fou una tendència sorgida durant el segle xix que defensava un model per crear unes normes lingüístiques basat en la llengua del poble, en contraposició del català acadèmic.

## Català que ara es parla

Durant la Renaixença catalana al segle xix es va ser conscient de la poca unitat que presentava la llengua catalana i de la necessitat de crear unes normes ortogràfiques. S'havia de buscar un model de llengua únic i útil per difondre-la. Van sorgir dues tendències lingüístiques contràries:
* El català acadèmic
* El català que ara es parla
El català acadèmic volia allunyar-se de la llengua castellanitzada i pobra del moment i els seus defensors buscaven solucions arcaïtzants, basades en la llengua de segles passats (alguns volien seguir el model de la llengua dels segles d'or de la literatura catalana, els s. xiv i xv).
Els defensors del català que ara es parla consideraven que s'havia de prendre com a model la llengua del poble, habitual, encara que presentés interferències lèxiques del castellà. Així, per exemple, creien que l'ortografia s'havia de basar en la pronúncia, i, per tant, s'havien d'eliminar les lletres mudes, l'apòstrof...
Un dels principals defensors d'aquesta tendència fou l'autor teatral Frederic Soler (Serafí Pitarra).

## Referències

* 1 2 Carbó, Ferran; Rosselló, Ramon X.; Sirera, Josep Lluís. Escalante i el teatre del segle xix. Universitat de València, 1997, p. 158. ISBN 8478268936.
# Català septentrional de transició

S'anomena català septentrional de transició el conjunt de parles del nord del Principat de Catalunya presents a una franja horitzontal que s'estén entre vint i trenta quilòmetres al sud de la frontera amb l'estat francès on es considera convencionalment que s'atura aquesta varietat, és a dir aproximativament des de Cadaqués a la costa gironina fins a l'oest de Martinet a la Cerdanya. Aquesta representa actualment una zona híbrida que conserva certs trets comuns amb el dialecte septentrional però que es veu constantment submergida per la pressió del català central.

## De l'empordanès al català septentrional de transició

Les excursions filològiques d'Alcover i de Schädel van permetre d'evidenciar certes característiques peculiars d'aquesta àrea. A conseqüència, a la seva divisió dialectal del català (1919), Pere Barnils batejà aquesta zona amb el nom "empordanès". Antoni Griera el 1930 el denominà "català de Girona" i fou finalment Joan Coromines qui li donà, el 1958, el seu nom actual.
Les darreres edicions dels Parlars catalans de Joan Veny situen aquesta varietat a dintre del català central. Montserrat Adam Aulinas va evidenciar a la seva tesi El català septentrional de transició: nova visió des de la morfologia la reculada de les peculiaritats d'aquesta àrea.

## Trets específics

* Vocalisme tònic característic de certs mots, que canvien /ɔ/ per /o/ (flor, hora), /ɛ/ per /e/ (paciència), i /e/ per /ɛ/ (és, ell).
* Elisió de -s final del plural en posició prenominal (el comerciants, el moros, tot dos).
* Ús de la forma masculina del possessiu en mots femenins (casa meu, la meu mare) i alguns canvis de gènere (la fred).
* Ús d'[ut] o [uk] en primera persona singular del present d'indicatiu (càntut, càntuc enlloc de canto).
* Ús de soms (som), sous (sou) i érems (érem), diguem (diem), siguem (som), trobs (trobes), iré (aniré), correvem (correm), correvia (corria).
* Tancament de les vocals o a u: No sé cum anar-hi (com), a un vas? (on).
* Pèrdua de /d/ en els grups N'R i L'R: tenre (tendre), cenres (cendres), calre (caldre).
* Ús de l'auxiliar ser en lloc d'haver (quan és pentinat, després de quan és sembrat).
* Ús de la forma pas en construccions negatives (no fan pas res més que això, no m'agrada pas).
* Ús de tabé (també) i al cim de (sobre).

## Referències

* ↑ Campmany Jané, Elisenda: "Diferències fonològiques entre diversos estils de parla al català central septentrional

## Enllaços externs

* El català septentrional de transició: nova visió des de la morfologia, Montserrat Adam Aulinas
* Característiques de morfologia verbal rossellonesa al sud dels Pirineus i el seu correlat en occità, Montserrat Adam Aulinas
* Bloc sobre el català de Falgons
# Carrick-on-Suir

Carrick-on-Suir (en irlandès Carraig na Siúire o "roca en el Suir") és una ciutat d'Irlanda, al comtat de Tipperary Sud, a la província de Munster. Es troba als marges del riu Suir, a 21 kilòmetres a l'est de Clonmel i 27 kilòmetres a l'oest de Waterford. Està a la baronia històrica d'Iffa and Offa East.

## Història

La vila fou una illa sobre el riu Suir fins a finals del segle xviii. Els primers assentaments daten de 1247 i s'hi celebraven tres fires. Des del segle xiv formà part dels dominis de la família Butler, el primer dels quals, Edmund Butler, fou nomenat comte de Carrick el 1315. El seu fill James fou creat comte d'Ormond el 1328 i els seus descendents van edificar el proper castell d'Ormonde. El 1649 fou conquerit per les tropes d'Oliver Cromwell durant les operacions del setge de Waterford.
Des del 1670 els Ormond hi van desenvolupar la indústria del cotó, que va portar gran posteritat i provocà un fort augment demogràfic (fins a 11.000 habitants el 1799) que s'aturà totalment amb la Gran Fam Irlandesa.
Durant la Guerra Civil Irlandesa fou ocupada per les forces de l'IRA contràries al Tractat Angloirlandès fins que fou recuperada per les tropes lleials a l'Estat Lliure Irlandès en 1922.

## Personatges il·lustres

* Sean Kelly, ciclista
* Tom Kiely, medalla olímpica en decatló als Jocs Olímpics d'Estiu de 1904.
* Bobby Clancy (1927-2002), guitarrista i cantant de folk.

## Enllaços externs

* Carrick-on-Suir - Lloc web oficial
# Casares

Casares és un municipi d'Andalusia, a la província de Màlaga, situat al límit amb la província de Cadis, a la Serranía de Ronda. Limita amb Estepona, Manilva i Gaucín.

## Història

L'origen de Casares es remunta als temps dels ibers i fenicis, trobant-se en els límits dels bàstuls. Al cortijo d'Alechipe, es troben tres ares amb inscripcions, que correspon íntegrament a la ciutat de Lacipo, una de les més importants del litoral malagueny. En l'any 61 aC, Juli Cèsar, de qui es deriva el nom de la ciutat, va utilitzar els famosos banys de la Hedionda, per a guarir-se amb les seves aigües sulfuroses la malaltia hepàtica que patia. Les seves propietats curativas es van fer famoses a tota Roma.
En 1361, va ser triada com lloc de concentració de Pere el Cruel i el destronat Rei de Granada, Mohamed V, per a iniciar la campanya que havia de retornar el tron al monarca granadina. Durant l'aixecament morisc contra Felip II en l'any 1570, Casares fou el centre de les operacions. En l'ermita de La nostra Senyora del Rosari del Camp es van reunir els notables moriscs amb el duc d'Arcos i es va posar fi a la revolta.
El notari Blas Infante, iniciador del moviment nacionalista andalús, va néixer en aquesta ciutat el 5 de juliol de 1885. Els seus peculiars carrerons, intricats i escarpats, al costat de les casetes que les configuren e una disposició pintoresca, fan que Casares sigui anomenat Pueblo Colgante.

## Personatges il·lustres

* Blas Infante

## Enllaços externs

* Web oficial
* Casares Arxivat 2006-06-21 a Wayback Machine. en la Mancomunitat de Municipio de la Costa del Sol Occidental
Viccionari
# Casa Codina (Girona)

La Casa Codina és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i quatre pisos, de composició simètrica i en vertical respecte a 3 obertures en planta baixa. Les obertures en planta baixa són d'arcs de punt rodó. Façana simètrica. Al primer pis hi ha un balcó de llosana de pedra continu. A partir d'aquesta planta, els balcons es van reduint en alçada. Tots els balcons són de llosana amb mènsules. En vertical, entre les obertures, hi ha relleus florals de terra cuita. La façana es clou amb ràfec de mènsules. Les obertures són remarcades en pedra polida. La façana és arrebossada.

## Referències

* ↑ «Casa Codina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Centre Social la Concòrdia

El Centre Social la Concòrdia és un edifici al nucli urbà de la població de Sant Climent Sescebes (Alt Empordà), a la banda de nord-est del municipi, amb la façana principal orientada a la plaça Carles Cusí. L'edifici, catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, fou bastit a mitjans del segle xx, segons cadastre de l'any 1940, que va ser destinat a nau industrial. Actualment alberga el bar La Societat i el centre social La Concòrdia. L'edifici de planta rectangular format per dos cossos aïllats, units per una petita zona de pati interior. El cos posterior ha estat recentment ampliat fins a arribar al carrer d'Icària, a tramuntana de la plaça. Ambdós cossos presenten les cobertes de dues vessants i estan distribuïts en una sola planta. L'edifici originari presenta la façana principal orientada a la plaça. Presenta un gran portal d'accés rectangular del que destaca el voladís superior que protegeix l'entrada. Es tracta d'una teulada de tres vessants bastida amb teula vidrada de color verd. Als costats del portal hi ha dos grups de tres finestres balconeres d'obertura rectangular amb un senzill voladís a la part superior. Damunt de cada finestral hi ha una obertura circular. La part superior de la façana està rematada per una curiosa finestra de forma lleugerament romboidal. La resta del parament està arrebossat i pintat, amb un sòcol de pedra a la part inferior.

## Referències

* 1 2 3 4 «Centre Social la Concòrdia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Casa de Pilatos

La Casa de Pilatos és un palau situat a la ciutat de Sevilla. L'edifici és una combinació dels estils del Renaixement italià i del mudèjar andalús. És considerat el prototipus de palau andalús i, en l'actualitat, és la seu de la Casa de Medinaceli.
L'any 1483, per iniciativa de Pedro Enríquez de Quiñones, Adelantat Major d'Andalusia, i de la seva esposa, Catalina de Ribera i de Mendoza, fundadors de la Casa d'Alcalá de los Gazules, s'inicià la construcció del Palau dels Adelantats Majors d'Andalusia. L'obra fou aixecada al centre de Sevilla en diferents solars que havien estat expropiats per la Inquisició.
La prematura mort de Pedro Enríquez de Quiñones provocà que la seva esposa Catalina de Ribera i de Mendoza s'encarregués ràpidament de les obres inicials de la Casa. A la seva mort, foren els seus fills, Fadrique Enríquez de Ribera, qui fou primer marquès de Tarifa, i, el seu net, Per Afán de Ribera i Portocarrero, qui fou primer duc d'Alcalá de los Gazules, acabaren la Casa. Les influències renaixentistes de la Casa es degueren al viatge que el marquès de Tarifa feu a Terra Santa i a Itàlia entre els anys 1518 i 1520 i les nombroses obres d'art que conté la Casa es deuen als anys en què el duc fou virrei a Nàpols.
El nom de la casa prové d'un via crucis que s'inicià a Sevilla l'any 1520. Al principi, es començà a celebrar a l'interior de la Capella de la mateixa Casa, pocs anys després, la gran afluència de peregrins ocasionà que s'hagués de traslladar a l'exterior i es fes la primera estació davant de la porta principal de la Casa de Pilatos. D'aquí prengué el nom el palau que fins llavors era conegut com la Casa dels Adelantats Majors d'Andalusia. És monument històric nacional des del 1931.

## Referències

* ↑ Fundació Casa Ducal de Medinaceli - Casa de Pilatos
* ↑ Casa Pilatos al web del Patrimoni Històric d'Andalusia
* ↑ Base de dades del patrimoni històric espanyol, al web del Ministeri de la Cultura.

## Bibliografia

* Sánchez González, Antonio, La Casa de Pilatos, Palacio de San Andrés o de los Adelantados. Sevilla: Ediciones Guadalquivir, 1990.

## Enllaços externs

* Decoración - Casa de Pilatos, ABC, 1992-04-19
# Casa de Poblet

La casa de Poblet és un edifici de Vinaixa (Garrigues) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Edifici administratiu dels segles XIV-XVI, amb afegits d'època renaixentista. Se situa en el centre antic de la població. És un gran casal estructurat en planta baixa, dos pisos i golfes. La façana està parcialment arrebossada. L'entrada és un gran arc de mig punt amb dovelles ben escairades deixades a la vista. A la clau hi ha gravat, un calze, escut heràldic de l'abat Copons de Poblet; a la part del darrere es repeteix la finestra amb els arcs en forma de trèvol. La resta de les obertures estan distribuïdes de forma arbitrària. Estan totes allindades, de petites dimensions i sense cap ornament a excepció de la finestra gemminada del centre, molt probablement un afegit posterior. Tant aquesta com a les obertures de les golfes s'observa l'ús de materials diversos als de la resta del parament, fruit potser d'un segon moment constructiu. La coberta és de teula àrab, amb un embigat de fusta que caldria restaurar. Com a curiositat podem destacar tres arcades gòtiques a l'interior de l'habitatge, totes signades pel picapedrer que les tallà.

## Història

Aquest edifici és el model de residència modesta a utilitzar pels monjos del Monestir de Poblet. Durant molts segles fou el lloc on els abats de Poblet hi cobraven els delmes del monestir. L'edifici sencer ha estat restaurat i rehabilitat per retornar-lo a l'estat original del segle xix.

## Referències

* 1 2 «Casa de Poblet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Cerro Pajas

Cerro Pajas, també conegut com a Cerro Paja o Cerro de pajas, és un volcà en escut que es troba al centre de l'illa Floreana, a les illes Galápagos, Equador. Amb 640 msnm és el cim més alt de l'illa. Té una caldera de 5 km d'amplada. No es té constància de cap erupció des del Plistocè.
El volcà acull la colònia de petrells de les Galápagos més important de l'illa. Aquesta colònia està amenaçada per la depredació de rates negres, gats i altres espècies introduïdes, així com per algunes plantes introduïdes com la Lantana camara.

## Referències

* 1 2 David William Steadman (1982) "Fossil birds, reptiles, and mammals from Isla Floreana, Galapagos Archipelago", PhD thesis, University of Arizona.
* ↑ "Floreana", Galapagos Conservancy. Accessed March 22, 2020.
* ↑ Michael Dvorak, Erwin Nemeth, Beate Wendelin, Patricio Herrera, Denis Mosquera, David Anchundia, Christian Sevilla, Sabine Tebbich & Birgit Fessl (2017). "Conservation status of landbirds on Floreana: the smallest inhabited Galápagos Island". Journal of Field Ornithology, 88(2): 132-145.
* ↑ «Global Volcanism Program | Floreana» (en anglès). [Consulta: 22 abril 2024].
* ↑ Duffy, David (1984) "The endangered petrel of the Galapagos volcanoes." Noticias de Galapagos, 39: 24-27.
* ↑ Cruz, Justine B., and Felipe Cruz (1996). "Conservation of the dark-rumped petrel Pterodroma phaeopygia of the Galápagos Islands, 1982–1991". Bird Conservation International, 6(1): 23-32.
* ↑ Felipe Cruz, Justine Cruz & Jonas E. Lawesson (1986). "Lantana camara L., a threat to native plants and animals." Noticias de Galápagos, 43: 10-11.
# Castrillo de la Vega

Castrillo de la Vega és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de Ribera del Duero.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 643 | 598 | 601 | 605 |
# Castriño de Conxo

El Castriño de Conxo és un jaciment arqueològic compost per un castre preromà (no estudiat) que inclou una roca la superfície de la qual conté una sèrie de petròglifs.

## Situació

El jaciment del Castriño de Conxo es troba a la parròquia de Santa María de Conxo, pertanyent al concello de Santiago de Compostel·la, província de La Corunya, al lloc conegut com a Volta do Castro.

## Els petròglifs

En una roca (lamentablement dividida per una tanca metàl·lica) poc elevada sobre el terreny (com és comú en els petròglifs gallecs) i situada al parapet superior del castre hi ha uns petròglifs gravats a la superfície que tenen una rellevància especial per representar una gran varietat d'armes, vinculades als models britànics datables al voltant del III-II mil·lenni ae. També s'hi aprecien dissenys triangulars (algun de llistat) que alguns autors interpreten com a ídols antropomorfs, altres com a destrals de doble anell o escuts triangulars.
S'hi poden observar clarament figures com un punyal (amb doble nervadura), dues espases enfrontades per l'empunyadura i una tercera situada més a la dreta; també fins a quatre possibles, simplificades, alabardes (armes de representació molt poc usual en terres gallegues), d'origen centreeuropeu, i altres traços diversos molt erosionats (possibles restes d'altres armes representades).
Aquestes armes són les que permeten donar-hi una possible cronologia. D'especial rellevància és que no es representen destrals o altres estris agrícola o de caràcter utilitari, només armes, la possessió de les quals és interpretada com a símbol de poder i prestigi d'una societat que camina des d'una situació d'igualtat cap a una societat estratificada i fortament jeràrquica.

## El castre

Malgrat no haver-se estudiat, se'n feren algunes prospeccions arqueològiques en què es percebé un recinte ovalat més irregular. S'hi trobà molins de mà i diversos fragments de ceràmiques de castre. Només se'n veia un mur (de 5 m de longitud per mig metre d'alçada).

## Situació actual

Es troba en complet estat d'abandó; per això, tot i que és possible (principalment els petròglifs), no és fàcil visitar-lo, ja que les vies d'accés estan, així com la pedra, parcialment cobertes de vegetació i arbreda. Està dividit per un filat i queda gran part del jaciment en propietat privada.

## Galeria d'imatges

* Vista d'alguns gravats
* Petròglifs del Castriño de Conxo
* Vista general dels gravats

## Vegeu també

* Petròglif.
# Chaumont-le-Bois

Chaumont-le-Bois és un municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 86 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Chaumont-le-Bois era de 86 persones. Hi havia 36 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 16 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 66 habitatges, 35 eren l'habitatge principal de la família, 27 eren segones residències i 4 estaven desocupats. 65 eren cases i 1 era un apartament. Dels 35 habitatges principals, 32 estaven ocupats pels seus propietaris i 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters; 2 tenien dues cambres, 5 en tenien tres, 7 en tenien quatre i 21 en tenien cinc o més. 23 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 15 habitatges hi havia un automòbil i a 15 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Chaumont-le-Bois el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 4 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 8 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 4 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 8 | 20 a 24 | 0 |
| 4 | 15 a 19 | 8 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 56 persones, 41 eren actives i 15 eren inactives. De les 41 persones actives 39 estaven ocupades (25 homes i 14 dones) i 2 estaven aturades (2 dones i 2 dones). De les 15 persones inactives 7 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials.
L'any 2000 a Chaumont-le-Bois hi havia 3 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 159 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Chaumont-le-Bois a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Chaumont-le-Bois a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Chaparana sikimensis

Chaparana sikimensis és una espècie de granota que es troba al Nepal, a l'Índia i, possiblement també, a Bhutan.

## Referències

* Bordoloi, S., Ohler, A. & Shrestha, T.K. (2004). Chaparana sikimensis. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 20 d'abril del 2008 (en anglès).