OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Esteve del Coll

Sant Esteve del Coll és una església de Llinars del Vallès (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta de creu llatina amb nau única, absis poligonal i dues capelles laterals rebaixades respecte a la nau central. Les voltes són de creueria i es tanquen amb claus llises a les naus i esculpides a les capelles. A la façana hi ha una porta quadrada, flanquejada per petites columnes amb capitells i un arquitrau motllurat. L'arquivolta és d'extradós senzill, en forma de cornisa. La torre del campanar està formada per dos cossos, originàriament devia ser d'espadanya.

## Història

En un document de l'any 1023 apareix "la parròquia de Sant Esteve del mateix Coll". Aquesta depenia de la parròquia de Santa Maria de Cardedeu durant els segles XIV-XV- L'edifici és del segle xvi, és possible que la portada sigui del mestre de cases Joan Font de Vic. Les dues capelles són del segle xvii. El 1685 es va construir la sagristia, que s'amplià l'any 1885. L'any 1986, la Diputació es va encarregar de la restauració i va suprimir la sagristia.

## Referències

* 1 2 «Sant Esteve del Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Sant Andreu de les Conilleres

Sant Andreu és una capella al costat de la masia de Cal Morgades del Grau, al peu de la carretera que du a les Conilleres (Alt Penedès). L'actual capella data del segle xviii, tot i que els orígens són medievals. La capella original va destruir-se el 1936 i es va remodelar d'acord amb el projecte de Ll. Brugal, arquitecte. Sant Andreu és És un edifici molt reformat, però en resta l'absis de l'antiga construcció romànica, que actualment s'utilitza com a sagristia, i un fragment de la nau. La coberta és a dos vessants. La façana, d'estructura molt senzilla, presenta una porta d'accés frontal, un ull de bou i un petit campanar d'espadanya.

## Notes

* ↑ «CAPELLA DE SANT ANDREU». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2015].
# Santa Cruz (Texas)

Santa Cruz és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Texas. Segons el cens del 2000 tenia 630 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Santa Cruz tenia 630 habitants, 158 habitatges, i 148 famílies. La densitat de població era de 593,3 habitants per km².
Dels 158 habitatges en un 60,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 81% hi vivien parelles casades, en un 12,7% dones solteres, i en un 5,7% no eren unitats familiars. En el 5,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,99 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,13.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 37,8% tenia menys de 18 anys, un 11,9% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 17,1% de 45 a 60 i un 5,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 25 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 80,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 16.563 $ i la renda mediana per família de 22.581 $. Els homes tenien una renda mediana d'11.771 $ mentre que les dones 12.625 $. La renda per capita de la població era de 4.493 $. Aproximadament el 59,7% de les famílies i el 65,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Santa Cruz». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Santa Cruz». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
# Santa Cruz Futebol Clube

El Santa Cruz Futebol Clube és un club de futbol brasiler de la ciutat de Recife a l'estat de Pernambuco.

## Història

El 3 de febrer de 1914, onze joves nois de la ciutat crearen un club de futbol. Com acostumaven a jugar a uns terrenys situats al costat de l'església de Santa Cruz, decidiren adoptar-ne el nom, primer en anglès, "'Santa Cruz Foot-Ball Club"' i posteriorment, traduït al portuguès. José Luiz Vieira fou el primer president. Inicialment, els colors del club foren el blanc i el negre. Més tard introduïren també el vermell degut al fet que la Lliga Esportiva Pernambucana no permetia la participació d'equips amb els mateixos colors i els del Santa Cruz coincidien amb els del Flamengo d'Arcoverde.. Durant aquests primers anys d'existència, el club estigué a punt de desaparèixer.
Ja, als anys vint, el futbol havia agafat força volada a la ciutat. Principalment era practicat per treballadors anglesos de les diferents companyies de Recife, i sovint els jugadors negres no eren admesos en els clubs. El Santa Cruz fou el primer club de l'estat que acceptà els afro-brasilers. Això ajudà a incrementar la popularitat del club. El 1917, el club fou acceptat a la Lliga Esportiva Pernambucana. Dos anys més tard, el club derrotà el Botafogo de Rio de Janeiro per 3-2. Era el primer cop que un club del nord derrotava a un del sud. El seu primer campionat estatal no arribà fins al 1931. A l'equip destacaven dos jugadors, Tará i Sherlock.
La millor època del club arribà durant els anys 60 i 70. El club guanyà cinc campionats consecutius entre 1969 i 1973. L'any 1975 arribà a les semifinals del campionat brasiler de futbol. A partir dels vuitanta el club declinà lleugerament, disputant sovint a la segona divisió del futbol brasiler.

## Estadi

L'estadi del Santa Cruz és Arruda, nom d'un barri de Recife. El nom oficial és Estádio José do Rego Maciel, nom d'un antic batlle de la ciutat. Popularment també es coneix com a Arrudão o Mundão do Arruda. L'any 1982 sofrí una remodelació passant dels 64.000 als 110.000 espectadors. El 1994 la capacitat fou reduïda a 60.000.

## Jugadors destacats

* Zé Bonfim.
* Tará
* Givanildo
* Fumanchu
* Levir Culpi
* Nunes
* Carlos Alberto
* Ramón
* Birigui
* Zé do Carmo
* Rivaldo
* Ricardo Rocha
* Nílson

## Palmarès

* 1 Copa Norte-Nordeste: 1997
* 1 Copa Pernambuco-Paraíba: 1961
* 1 Torneig Pernambuco-Bahia: 1961
* 23 Campionat pernambucano: 1931, 1932, 1933, 1940, 1946, 1947, 1957, 1959, 1969, 1970, 1971, 1971, 1973, 1976, 1978, 1979, 1983, 1986, 1987, 1990, 1993, 1995, 2005
* 12 Torneig d'inici: 1919, 1926, 1937, 1939, 1946, 1947, 1954, 1956, 1969, 1971, 1972, 1976
* 1 Copa Recife: 1971
* 1 Copa Refineria: 1995
* 1 Copa d'Estiu de Recife: 1997

## Enllaços externs

* Web oficial del club
# Santa Maria de Seròs

Santa Maria de Seròs, o la Nativitat de Nostra Senyora, és una església parroquial de Seròs (Segrià) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de tres naus, de dimensions bastant grans. El creuer està cobert per una cúpula amb llanternó en rajola d'estil aragonès. Les dues naus laterals són més baixes i estretes que la nau central. Una capella octogonal d'estil barroc és afegida a l'ala nord.
El portal d'entrada és d'arc de mig punt flanquejat per dues columnes sobre basaments amb capitells corintis. A sobre els capitells es troba un entaulament mixtilini molt motllurat, amb volutes i motius vegetals en alt relleu. Més a dalt encara, hi ha una fornícula buida tota envoltada d'ornament en relleu.
A banda i banda del portal d'entrada s'observen dues fornícules encegades, amb decoració en baix relleu.
Una cornisa motllurada divideix la façana en sentit horitzontal, dibuixant un arc de mig punt per sobre del portal. D'altra part, la mateixa façana presenta una estructura tripartida en sentit vertical, distingint un cos central (on es troba el portal d'entrada) i dos laterals on al seu espai inferior es dibuixen dos arcs de mig punt sostinguts per estretes pilastres que al seu temps es troben emmarcades per pilastres monumentals, tot en baix relleu. El coronament és també mixtilini i present una creu al centre de dos pinacles.
A la part esquerra s'alça un campanar de base quadrada que es converteix en octogonal en els seus dos últims cossos, dividits per motllures en horitzontal i per pilastres en vertical, amb quatre obertures d'arc de mig punt.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Església parroquial de la Nativitat de Nostra Senyora». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].

## Enllaços externs

* «ESglésia Parroquial de Santa Maria». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià. Arxivat de l'original el 2011-09-05. [Consulta: 20 març 2013].
# Sant Baldiri de Solius

Sant Baldiri de Solius és una església de Santa Cristina d'Aro (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ermita d'una sola nau amb capelles afegides i una capçalera amb coberta més baixa que la de la nau. La façana principal presenta una portada d'arc de mig punt, un òcul circular al damunt i un campanar de cadireta d'un sol ull. Al cos afegit en un dels extrems de la façana hi ha un altre òcul circular.
El parament és de pedra i resta amagat per l'arrebossat que recobreix totes les façanes.

## Història

El conjunt de la casa rectoral i l'ermita de Sant Baldiri són datades per diversos historiadors dels segles XVII-XVIII, però algun autor ha indicat com a datació el segle xv i concretament la data 1464.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Baldiri de Solius». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2018].
# Carla Nelte

Carla Nelte (* 21 de setembre de 1990 a Luckenwalde) és una esportista alemanya que competeix en bàdminton en la categoria de dobles.

## Referències

* ↑ «Carla Nelte» (en alemany). deutsche-olympiamannschaft.de. Arxivat de l'original el 6 d'agost 2016. [Consulta: 18 juliol 2016].
* http://badminton.de/Carla-Nelte.1791.0.html Arxivat 2016-03-31 a Wayback Machine.
# Sant Feliu i Sant Ermengol d'Aiguatèbia

Sant Feliu i Sant Ermengol d'Aiguatèbia és l'església parroquial del poble nord-català d'Aiguatèbia, a la comarca del Conflent, pertanyent a la comuna d'Aiguatèbia i Talau.
Està situada a l'extrem nord-est del nucli de població d'Aiguatèbia, al costat del cementiri, al capdamunt del carrer de l'Església.

## Història

És esmentada en un document del 984, en un jurament sobre unes possessions de terres en aquesta parròquia. L'església d'Aiguatèbia era propietat dels vescomtes de Conflent, senyors del poble i terme. Més tard, el 1072 que parla d'una donació anterior, del 1046, on també s'hi indica que tenia l'advocació segona de sant Ermengol d'Urgell, que hauria estat nadiu de la zona de les Garrotxes en general i potser d'Aiguatèbia en particular. Entre el 1069 i el 1086 fou donada a la canònica de Santa Maria de la Seu d'Urgell.
En ocasió d'una bullanga popular, però, els exèrcits francesos cremaren i destruïren el temple romànic original el 7 de febrer del 1673. Es va refer del tot, i el 1693 es va consagrar l'església nova, a la qual es va afegir el campanar el 1706. De l'església romànica, no en queda res.

## L'edifici

L'edifici actual és la reconstrucció del 1693; la sagristia és de l'any següent i la part baixa del campanar, de planta quadrada i de gran alçaria, del 1706. Va ser declarada monument històric de França el 1967.

## Mobiliari

Com a mobiliari d'interès conserva el retaule del Roser (del primer quart del segle XVII), el retaule de l'altar major, dedicat a sant Fèlix (darrer quart del segle xvii, reformat al segle xix) i un panell amb una Mare de Déu alletant (darrer quart del segle xv). També és de l'església una cadireta de processó amb una marededéu del segle xvii.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «1 - Aiguatèbia i Talau». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Cazes, Albert. Les églises de la région d'Oleta. Prades: Imprimerie J. Legrand, 1974.
* Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya I. Barcelona: Generalitat de Catalunya - Editorial Claret, 1998 (Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya I). ISBN 978-84-39346-13-5.
* Gavín, Josep M. «Conf 1. Sant Feliu d'Aiguatèbia». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Aiguatèbia». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ponsich, Pere. «Esglésies del Conflent anteriors al 1300: Aiguatèbia i Talau. Sant Feliu d'Aiguatèbia». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 8477399514.

## Referències

* ↑ Sant Feliu i Sant Ermengol d'Aiguatèbia en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Fitxa a la base de dades Merimée

## Enllaços externs

* Brevíssims apunts històrics (francès)
* Fitxes i fotografies (francès)
* Fotografies
# Eleccions generals japoneses de març de 1894

Les terceres eleccions generals japoneses (第3回衆議院議員総選挙, Dai-san-kai Shūgiin Giinsō Senkyo) es van celebrar el l'1 de març de 1894 per tal de renovar els 300 escons de la Cambra de Representants del Japó, cambra baixa de la Dieta Imperial del Japó. D'acord amb la llei electora de l'època, d'una població total de més de quaranta milions de persones, només 495.846 ciutadans japonesos tenien dret a vot. La participació als comicis fou d'un 86,76 percent de l'electorat registrat, el que suposà un lleuger descens respecte a les passades eleccions de 1892. Ni els ciutadans de Hokkaido ni els del regne de Ryūkyū (actual prefectura d'Okinawa) van poder votar, atés a que encara eren "territoris incorporats", no guanyant aquest dret fins al 1912.
La coalició democràtica (民党, mintō), de tendència liberal i integrada pel Partit Liberal, el Partit Reformista Constitucional i el nou membre aliat, el Club de l'Aliança, va obtindre una victòria aclaparadora, ocupant 198 dels 300 escons disponibles (quasi dos terços de la cambra). Mentrestant, la coalició estatista (吏党, ritō), de tendència pro-governamental i encapçalada per l'exministre de l'interior Yajirō Shinagawa i els partits que donaven suport al Primer Ministre Hirobumi Itō, només va aconseguir 68 escons. Shinagawa, com a ministre de l'interior, havia estat responsable de la violència contra l'oposició a les anteriors eleccions, pel que havia hagut de dimitir. La resta dels escons foren ocupats per candidats independents. La gran victòria liberal va alarmar al govern, que va dissoldre la cambra i convocà noves eleccions per al setembre del mateix any. Després d'això, la coalició democràtica es dissolgué.

## Resultats

| | Partit Liberal | n/a | n/a | 120 | 26 |
| | Partit Reformista Constitucional | n/a | n/a | 60 | 22 |
| | Associació Nacional | n/a | n/a | 35 | Nou |
| | Club dels Camarades | n/a | n/a | 24 | Nou |
| | Club Aliança | n/a | n/a | 18 | Nou |
| | Associació del Gran Japó | n/a | n/a | 12 | Nou |
| | Independents | n/a | n/a | 34 | 10 |
| Total | Total | n/a | 100 | 300 | = |
| Vots vàlids | Vots vàlids | 390.644 | n/a | | |
| Vots nuls | Vots nuls | n/a | n/a | | |
| Participació | Participació | 440.113 | 88,76 | | |
| Cens | Cens | 495.846 | | | |
| Font: ||||||

## Referències

* 1 2 Marcus Bourne Huish (1970) Fifty years of new Japan, Smith, Elder, p170
* ↑ Steve Rabson, "Meiji Assimilation Policy in Okinawa: Promotion, Resistance, and "Reconstruction" in New Directions in the Study of Meiji Japan (Helen Hardacre, ed.). Brill, 1997. p. 642.
Eleccions al Japó :
# Sant Miquel de Sant Andreu de Sureda

Sant Miquel és una ermita del poble i comuna de Sant Andreu de Sureda, al Rosselló (Catalunya Nord).
Està situada uns 400 m en línia recta al nord-oest del poble de Sant Andreu de Sureda,

## L'ermita

És una ermita molt senzilla, d'una sola nau amb absis semicircular a llevant.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Sant Andreu de Sureda». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 259. Sant Vicenç del Castell. Tatzó d'Amunt». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ «L'ermita de Sant Miquel en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-04-24. [Consulta: 17 abril 2016].
# Casa Geli Vergés

La Casa Geli Vergés és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat a l'eixample de la ciutat. Es tracta d'un edifici urbà residencial situat en cantonada. A la planta baixa la façana de Pi i Maragall presenta porta d'entrada coronada amb voladís ceràmic verd i una finestra; a la cantonada una finestra geminada. Totes tenen guardapols esglaonats amb ornamentació ceràmica, i tenen barana de ferro. La façana de Pou Artesià a la planta baixa presenta dues finestres; al primer pis apareix una finestra tripartides amb ceràmica verd clar estriada; fris de tríglifs i mètopes en verd; la cornisa superior i la barana amb balustrada en alternança de motiu geomètric i pany de paret llis que presenta merlets i hídries. La façana és arrebossada i pintada en groc amb sòcol gris.

## Referències

* ↑ «Casa Geli Vergés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Celso Socini

Celso Socini o Sozzini (1517-1570) fou un lliurepensador italià, germà d'Alessandro (pare de Faust), Leli, Corneli, Dàrius, i Camil. El pare de Celso, Mariano Socini, el jove (1482-1556), va tenir onze fills i dues filles. Alessandro, pare de Faust Socini, era el primogènit, però morí jove. Celso va començar la seva carrera com a docent a Siena, i fou fundador de l'efímera Accademia del Sizienti (1554) de Bologna, de la qual el jove Faust en fou membre.

## Referències

* ↑ Giampaolo Zucchini Celso e Camillo Sozzini nel gruppo ereticale familiare : Nuovi documenti in Svizzera, 1561-1570 Bologna 1981
* ↑ Borgo Scopeto Arxivat 2010-06-09 a Wayback Machine. "A principis del segle IV, alguns membres de la família Sozzini ja participaven en la magistratura de la República Sienesa, però no va ser fins a finals del segle XV i durant el XVI juntament amb Corneli, Dàrius, Leli, Camil i Faust, amb molta il·lusió, les tesis per a la reforma que es van estendre per moltes acadèmies."
* ↑ Paul F. Grendler The universities of the Italian Renaissance 2002 section "4 1.123 Celso Sozzini (1517-70) initially taught at Siena.
* ↑ Accademia dei Sizienti di Bologna, v.
# Scantia (cràter)

Scantia és un cràter amb coordenades planetocèntriques de 31.72 ° de latitud nord i 67.02 ° de longitud est, sobre la superfície de l'asteroide del cinturó principal (4) Vesta. Fa 18.61 km de diàmetre. El nom adoptat com a oficial per la UAI el 28 de febrer de 2012 fa referència a Scantia, verge vestal romana.

## Referències

* ↑ "Scantia (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Wildfang,Robin Lorsch. Routledge. Rome’s Vestal Virgins: A study of Rome’s Vestal priestesses in the late Republic and early Empire, 2006.
# Scaphiodonichthys macracanthus

Scaphiodonichthys macracanthus és una espècie de peix d'aigua dolça i de clima tropicalde la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes. Poden assolir fins a 20,5 cm de longitud total. Es troba a Àsia: el Vietnam i la Xina.

## Referències

* ↑ Vinciguerra D., 1890. Viaggio di Leonardo Fea in Birmania e regioni vicine. XXIV. Pisci. Ann. Mus. Civ. Stor. Nat. Gènova (Ser. 2a) v. 9. 129-362.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Pellegrin, J. & P. Chevey. 1936. Cyprinidés nouveaux du Tonkin. Bull. Soc. Zool. Fr. v. 61: 18-27.
* ↑ «Scaphiodonichthys macracanthus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Shan, X., R. Lin, P. Yue i X. Chu, 2000. Cyprinidae: Barbinae. p. 3-170. A: P. Yue et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes III. Science Press. Beijing. 1-661.
* ↑ Kottelat, M., 2001. Freshwater fishes of northern Vietnam. A preliminary check-list of the fishes known or expected to occur in northern Vietnam with comments on systematics and nomenclature. Environment and Social Development Unit, East Asia and Pacific Region. El Banc Mundial. Freshwater Fish. Vietnam (BOOK), juny: i-iii + 1-123 + 1-18.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Shan, X.-H., 1997: Revision of the Scaphiodonichthys species in China (Pisces: Cyprinidae: Barbinae). Transactions of the Chinese Ichthyological Society Núm. 6: 8-14..
# Segunda parte de la crónica general de España

La Segunda parte de la crónica general de España és una obra històrica escrita per Pere Antoni Beuter i editada a València el 1551 per Joan Mei. Malgrat el seu títol, l'obra se centra en la història dels territoris de la Corona d'Aragó. La Primera part fou escrita originalment en valencià, i traduïda després al castellà. L'èxit de l'edició traduïda de la Primera part el va portar a publicar la Segunda parte només en castellà. La principal crítica que va rebre Pere Antoni Beuter, ja en el seu temps, i que fonamentà també el seu èxit comercial, és la d'introduir i acceptar en la seva obra falsificacions que d'altres autors ja havien descartat. Seguint aquesta dinàmica, quan publicà la Segunda parte va incloure a l'inici de l'obra una "Epístola" on es queixa de les crítiques que havia rebut «los perrillos que le ladraren», argumentant que no havien entès el seu treball i adjuntà una llista de les fonts i autors que citava i havia consultat per elaborar la seva obra.

## Referències

* ↑ El títol complet tal com fou publicat és: Segunda parte de la Corónica general de España y especialmente de Aragón, Cathaluña y Valencia, donde se tratan las cobranças d'estas tierras de poder de moros por los ínclytos reyes de Aragón y condes de Barcelona. Y pónese en particular la conquista de la ciudad y reyno de Valencia y Murcia, con las yslas Mallorca, Menorca, Eviça y las otras, Valéncia 1551, Joan Mei

## Bibliografia

* Escartí, Vicent Josep: Dades sobre Pere Antoni Beuter i la Primera Part de la Història de València (València, 1538)
* Escartí, Vicent Josep: Primera part de la Història de València