OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Teresa Maria Pitarch i Albós

Teresa Maria Pitarch i Albós (Barcelona, 1964) és una advocada i política catalana. Fou presidenta de l'Institut Català de les Dones.
Des del 2011 i fins a l'actualitat ha exercit el càrrec de directora general de l'Oficina de Supervisió i Avaluació de la Contractació Pública del Departament de la Presidència de la Generalitat de Catalunya des d'on va col·laborar en la redacció de la Llei 17/2015, del 21 de juliol, d'igualtat efectiva de dones i homes pel que fa a l'àmbit dels mecanismes per a garantir el dret a la igualtat efectiva de dones i homes en el sector públic.
El 2 de febrer de 2016 va ser nomenada presidenta de l'Institut Català de les Dones. Va ser destituïda l'endemà d'anunciar la seva baixa del Partit Demòcrata com havia fet l'exconseller Germà Gordó. El 15 de juny de 2017 es va publicar al DOGC. En l'àmbit municipal, va ser consellera municipal de Barcelona i vicepresidenta del Consell Plenari del Districte de l'Eixample.
El 2018 fou elegida cap de llista de Convergents a l'alcaldia de Barcelona.

## Centrem

El 2022 va participar en la configuració de Centrem, un partit política que vol aglutinar PDECat, Convergents, Lliga i Lliures. Es va presentar com a candidata a la secretaria general del partit, i va rebre un 22% dels vots, quedant per darrera d'Àngels Chacón, qui rebria el 77%.

## Referències

* 1 2 «DECRET 152/2016, de 2 de febrer, pel qual es nomena la senyora Teresa Maria Pitarch i Albós presidenta de la Junta de Govern de l'Institut Català de les Dones.».
* 1 2 «Teresa Maria Pitarch, nova presidenta de l'Institut Català de les Dones». Social.cat. [Consulta: 2016].
* ↑ «Entrevista a Teresa Maria Pitarch, Directora de la OSACP de la Generalitat de Catalunya» (en 2015). Taula d'entitats del Tercer Sector Social. [Consulta: 201].
* ↑ «Núria Balada, nueva directora del Institut Català de les Dones en sustitución de Pitarch», 13-06-2017. [Consulta: 15 juliol 2019].
* ↑ «Resultats i fitxa». [Consulta: 15 juny 2017].
* ↑ «Cartipàs del Districte de l'Eixample». Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 2016-04-09. [Consulta: 2016].
* ↑ «Teresa M. Pitarch». [Consulta: 16 gener 2022].
* ↑ «Teresa Pitarch, candidata de Convergents a l’alcaldia de Barcelona». [Consulta: 16 gener 2022].
* ↑ NacióDigital. «Centrem busca el discret encant de la normalitat | NacióDigital». [Consulta: 16 gener 2022].
* ↑ «El congrés fundacional de Centrem escull Àngels Chacón com a secretària general». [Consulta: 11 agost 2022].
# Ala Tagh

Ala Tagh o Ala Tak (també Alatagh, Alatak o Alatac) fou una antiga zona de pastura situada al nord-oest de Naxçıvan, que correspon amb les pastures avui dia a Turquia d'Ala Dau. El nom es refereix a unes muntanyes amb diversos canvis de color pronunciats.
Fou utilitzada pels Ilkhans, jalayírides i timúrides. La seva utilització al llarg de tres segles està ben documentada. No s'ha de confondre amb les muntanyes de l'Aladagh al Khorasan (província de l'Iran) (avui dia Iran, al sud-est de la mar Càspia, ni amb les muntanyes existents a la vora de dos poblacions de nom Aladgah a la serralada del Taure, a Turquia.
Hulagu Khan la va utilitzar com a residència d'estiu, costum continuada per molts dels seus successors. Rashid al-Din indica que Hulagu va sortir de Tabriz cap a Síria i en el seu camí fins a Akhlat va passar pels prats de l'Ala Tagh que li van agradar. El Djihan-Numa diu que en aquestes muntanyes tenia el seu origen el riu Eufrates o Murad Su. Es trobaria a 20 llegues (100 km) al nord del llac Van i prop de la muntanya Ararat (part oriental de la província turca actual d'Ağrı).

## Referències

* Daily Life in the Mongol Empire, per George Lane
* The Legacy of Genghis Khan: Courtly Art and Culture in Western Asia, 1256-1353, Metropolitan Museum of Art (New York)
* Histoire des Mongols, Volum 3, per Constantin Mouradgea d' Ohsson
# Singet dem Herrn ein neues Lied, BWV 190a

Singet dem Herrn ein neues Lied, BWV 190a (Canteu al Senyor un càntic nou) és una cantata de Johann Sebastian Bach per a la commemoració del segon centenari de la Confessió d'Augsburg, estrenada a Leipzig el 25 de juny de 1730.

## Origen i context

És una paròdia de la cantata del mateix títol, BWV 190 – amb text de Picander – interpretada el primer dels tres dies de festa destinats, el juny de 1730, a la celebració del segon centenari de la Confessió d'Augsburg, ocasió en què es presentaren les bases de la Reforma protestant; el segon dia, 26 de juny, s'interpretà la BWV 120b i el tercer la cantata perduda Wünchet Jerusalem Glück (BWV Anh. 4).

## Discografia seleccionada

* J.S. Bach: Cantatas BWV 190a, 84, 89 & 27. Diethard Hellmann, Bachcor und Bachorchester Mainz, Marlene Worms, Dieter Ellenbeck, Jakob Stämpfli. (DdM-RECORDS), 1998.

## Bibliografia

* Daniel S. Vega Cernuda. “Bach. Repertorio completo de la música vocal”. Cátedra, Barcelona, 2004.
* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
* J.S. Bach Home Page Arxivat 2015-09-06 a Wayback Machine.
# Artocarpus hirsutus

L'Artocarpus hirsutus és una espècie de planta amb flors del gènere Artocarpus dins la família de les moràcies nativa del sud-oest de l'Índia i de Sri Lanka.

## Taxonomia

Aquest tàxon va ser publicat per primer cop l'any 1847 al tercer volum dels dedicats a la botànica dins l'Encyclopedie Methodique pel botànic francès Jean-Baptiste Lamarck.

### Sinònims

Els següents noms científics són sinònims d'Artocarpus hirsutus:
* Artocarpus pubescens Willd.
* Saccus hirsutus (Lam.) Kuntze

## Vegeu també

* Arbre del pa

## Referències

* 1 2 3 «Artocarpus hirsutus» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ Lamarck, Jean-Baptiste. Encyclopedie Methodique. Botanique (en francès). vol. 3, 1798, p. 210-211.
# Antiterrorisme

El contraterrorisme o antiterrorisme es refereix a les pràctiques, tàctiques i estratègies de governs, exèrcits i altres grups especialitzats a adoptar mesures contra el terrorisme. El contraterrorisme no és específic a cap àrea o organització i sí que implica a entitats de tots els nivells de la societat. La policia, els bombers i l'assistència mèdica d'emergència tenen projectes especials per a atacs terroristes. Els exèrcits realitzen operacions de combat contra el terrorisme, utilitzant sovint a les forces especials. La creació d'equips especials de contraterrorisme implica a tots els segments de la societat i de variades organitzacions estatals. La falsa propaganda i l'adoctrinament és la base del terrorisme. És així que, comprenent-ne el perfil i funcionament, augmenta la capacitat de contrarestar el terrorisme amb major eficàcia.

## Enllaços externs

* http://www.icct.nl/news/a-fear-management-approach-to-counter-terrorism Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine.
* http://www.icct.nl/download/file/ICCT-Dorsey-Paulussen-Boundaries-of-the-Battlefield-Report-April-2013_docx.pdf Arxivat 2020-10-22 a Wayback Machine.
* http://acdis.illinois.edu/publications/207/publication-cross-border-terrorism-in-india-counterterrorism-strategies-and-challenges.html Arxivat 2010-07-04 a Wayback Machine.
# Jesús Hernández Cifuentes

Jesús Hernández Cifuentes, més conegut per Jesús Cifuentes (18 de juliol de 1966, Valladolid, Castella), és el líder i cofundador del grup de Valladolid Celtas Cortos. Conegut pel seu carisma com a cantant i guitarrista.
Va créixer al barri obrer de Las Delicias de Madrid, on l'any 1984 tocaria el baix en el grup Almenara, junt amb Nacho Castro i Carlos Soto, futurs components de Celtas Cortos. Dos anys després, per presentar-se a un concurs d'una discoteca, s'uneixen sota el nom de Colectivo Eurofolk els que seran els primers integrants de Celtas Cortos, 8 adolescents castellans que guanyen el concurs i decideixen no separar-se com havien de fer.
Amb Celtas Cortos, Jesús Cifuentes iniciarà una etapa que durarà 16 anys, i en el grup assolirà el rol de líder i compositor principal, junt amb Carlos Soto i Nacho Martín. El grup, que es consolida com a peça important del moviment del rock espanyol dels anys 80, esdevé tot un èxit a nivell estatal i també resulta un èxit a països europeus com França, Itàlia o Portugal, o països d'Hispanoamèrica com Argentina o Mèxic.
Jesús Cifuentes marca un clar accent revolucionari en el missatge que transmet el grup. El líder, de clara tendència marxista, guia el missatge de les lletres cap a una protesta que va acompanyada d'un també fort punt sentimental. Durant la seva primera etapa a Celtas Cortos, editarà un disc en solitari, El Caimán Verde (1995), una proposta de la seva cançó social i compromesa sense allunyar-se gaire del que compon amb Celtas Cortos.
El 28 d'agost de 2002 Jesús Cifuentes s'acomiada de Celtas Cortos a la plaça de toros de Valladolid en un concert de comiat. Llavors emprèn un nou projecte, Cifu & La Calaña Sound, un experiment de música electrònica seguint amb la tònica de protesta que l'ha acompanyat sempre. Amb una davallada tant del projecte de Cifuentes com de Celtas Cortos sense el seu líder original, a principis de 2006 tornen a ajuntar-se per reprendre el projecte històric de Celtas Cortos, el que va aconseguir mantenir viu un estil propi durant vint anys.
# Enric Agustí Ferrandis

Enric Agustí Ferrandis (Benimàmet, 31 d'agost de 1921 - Manacor, 23 de setembre de 1994) fou un futbolista valencià de la dècada de 1940.
Jugava d'extrem esquerre, però també va jugar a la banda dreta. Començà a jugar al Burjassot CF i CD Sagunt, abans de destacar al Llevant-Gimnàstic. El 1943 fou fitxat pel RCD Espanyol, on les lesions i certa irregularitat l'impediren ser titular indiscutible. El 1948 torna al Llevant UE, jugant, a continuació a CD Manacor, RCD Mallorca i UD Alzira. Fou internacional amb Catalunya el 3 de setembre de 1944.
Un cop retirat va ser entrenador al CE Manacor durant 12 anys, CE Constància (1963-65) i al RCD Mallorca (1979).

## Referències

* 1 2 Juan Pedro Martínez; Xavi Ensenyat. Cor Perico. RCD Espanyol, 2018.
* 1 2 3 «Fitxa d'Agustí». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Enric Agustí Ferrandis». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Enric Agustí Ferrandis a BDFutbol
* ↑ «Ayer en Sarriá». Mundo Deportivo, 04-09-1944. [Consulta: 7 maig 2016].
* ↑ Enric Agustí Ferrandis Fitxa com a entrenador a BDFutbol
# Teresa Mariani

Teresa Mariani (Florència, 1868 - Castelfranco, 1914) fou una actriu italiana. Procedent d'una família de còmics italians, passà aviat a formar part de l'acreditada companyia d'Adelaida Ristori. Creà la seva pròpia companyia amb la qual actuà en diversos països. Amb el seu marit, el primer actor Vittorio Zampieri, debutà a Barcelona al Teatre Novetats el febrer del 1899 i assolí un èxit extraordinari. En general, fou admirada per la mesura en el gest i la puresa dels seus recitatius.

## Referències

* ↑ Mendoza 1995: 113

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Soca de Mots

Soca de Mots és una associació que aplega la major part de glossadors menorquins com Miquel Ametller, Pilar Pons, Toni Rotger, Esteve Barceló, Moisés Coll, Joan Fortuny, Jaume Llambies i Alfonso de la Llana, i que organitza trobades de glossadors d'arreu dels Països Catalans. El 2007 va rebre el Premi Bartomeu Oliver dels Premis 31 de desembre de l'Obra Cultural Balear per la seva bona feina en la revitalització del glossat menorquí i per haver conservat i fomentat el glossat a l'illa de Menorca i haver-lo difós entre la població jove.

## Referències

* ↑ Soca de Monts Arxivat 2011-07-11 a Wayback Machine. al web de Cultura Popular de Menorca
* ↑ Felicitació del PSM a Soca de Mots Arxivat 2009-01-06 a Wayback Machine. pel premi

## Enllaços externs

* Bloc de Soca de Mots
# Avarca

L'avarca és un calçat d'origen àrab que s'emprà bastament al llarg de l'edat mitjana. Etimològicament, sembla que prové del mot preromà *abarka, ja que rep aquest nom en basc, gallec, castellà i català i també s'anomena així al Sud de França. Consisteix en una tira de cuir que es lliga amb corretges al turmell.

## Vegeu també

* Avarca menorquina

## Referències

* ↑ «avarca | enciclopedia.cat». [Consulta: 1r agost 2023].
* ↑ «Diccionari Català-Valencià-BalearB». [Consulta: 1r agost 2023].
# Antoni Martín i Coll

Antoni Martín i Coll (Reus ca. 1660 - Madrid ca. 1734) va ser un franciscà, compositor, organista i estudiós i compilador de música barroca.
Molt jove, ingressà al monestir franciscà de San Diego de Alcalá on va arribar a ser organista. Va estudiar música i orgue amb Andrés Lorente. Va ser amic de l'organista Josep Elies. Des del 1707 i fins a la seva mort, va ser organista al monestir de San Francisco el Grande de Madrid. Entre 1706 i 1709, va recollir obres per a orgue de Corelli, Denis Gaultier, Handel, Aguilera de Heredia, Cabanilles, Antonio de Cabezón, Frescobaldi i de diversos anònims, que aplegà sota el títol de "Flores de música" en un manuscrit que es conserva a la Biblioteca Nacional de Madrid. El volum cinquè d'aquestes "Flores de música", titulat "Ramillete oloroso: suabes flores de música para órgano", es considera que recull obra pròpia. Dues de les composicions són variacions sobre la folia, una amb el títol "Diferencias sobre las folías" i una més breu, "Folías".
Va publicar diversos tractats de música: Arte de canto llano, y breve resumen de sus principales reglas, para cantores de choro Madrid: Juan Garcia Infançon, 1711 (amb una reedició el 1714 i una altra ampliada el 1719) i Breve suma de todas las reglas de canto llano y su explicación. Madrid: [s.n.], 1734.

## Referències

* ↑ Juan de San Antonio. Bibliotheca universa franciscana. Madrid: Ex typographia causae V. Matris de Agreda, 1732, p. Vol. I pàg. 116.
* ↑ Anglès, Higini. Scripta Musicológica. Roma: Edizioni di Storia e Letteratura, 1975, p. 1554.
* ↑ «Antonio Martín y Coll». CCUC. [Consulta: 8-VIII-2018].

## Enllaços externs

* «Antoni Martín i Coll». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Apel, Willi. The History of Keyboard Music to 1700. Indiana: Indiana University Press, 1984 ISBN 0-253-21141-7
# Joannes Josephus Viotta

Joannes Josephus Viotta (14 de gener de 1814 - 6 de febrer de 1859) fou un metge i músic holandès, més conegut per algunes cançons populars compostes per ell.
Viotta era fill d'un comerciant italià a Amsterdam. Estava destinat a la medicina, però la música tenia el seu gran amor. Com a pianista, organista i cantant, va aconseguir distingir-se ben aviat, sense haver tingut mai lliçons regulars. Durant els seus estudis a la Universitat de Leiden (1833-1837), va sortir al capdavant en la vida de la música local, va escriure algunes peces orquestrals i molta música per a piano.
Després dels seus estudis, Viotta es va establir com a doctor a Amsterdam, però al mateix temps es va convertir en una figura central del món de la música metropolitana. Com a editor va ser impulsor de la Societat per a la Promoció de la Música i va presentar nous treballs de Mendelssohn, Schumann i Gade a Amsterdam. Va ser un promotor incansable d'aquesta música en diaris i revistes. L'estrena holandesa de la Symphonie fantastique de Berlioz el 1855 i Tannhäuser de Wagner. El 1858 va discutir en extensos articles a l'"Amsterdamsche Courant". També es va dedicar a l'educació musical.
Com a compositor, Viotta és especialment important a causa de la renovació de l'himne nacional holandès, pel qual Jan Pieter Heije va escriure la lletra. Algunes de les seves cançons encara es coneixen avui, incloent De Zilvervloot, Sint Nicolaas ('Heus, la lluna brilla entre els arbres') i Two feeds ('Un carret rodó pel camí de terra').
Algunes cançons infantils del cançoner infantil de J. P. Heije (1843) també van ser realitzats per Viotta, incloent la cançó vertical del cos, en posició vertical de l'ànima.
Un gran nombre de cançons de les quals va compondre la música van ser incloses en el popular cançoner Can you still cant, sing along. Es tracta de les cançons següents (totes amb lletra de J. P. Heije):
* 'De kabels los, de zeilen op'
* 'Een karretje op een zandweg reed'
* 'Een lied, een lied, uw leven lang!'
* 'Een scheepje in de haven landt'
* 'Ferme jongens, stoere knapen'
* 'Heb je van de Zilveren vloot wel gehoord'
* 'Ik zing er al van een Ruiter koen, maar niet van een ruiter te paard'
* 'Recht-op van lijf, recht-op van ziel'
* 'Van mannen in oorlog, van mannen in vreê'
* 'Zie, de maan schijnt door de boomen'
* 'Zonneschijntje, morgenlicht! Als gij tintelt op de ramen'
J. J. Viotta estava casat amb Helena Petronella Louise Gelissen. El advocat- músic Henri Viotta era el seu fill.

## Referències

* ↑ Kun je nog zingen, zing dan mee! 100 algemeen bekende schoolliederen, dbnl.org.
# Església de Santa Maria de Montmagastrell

Santa Maria és l'església parroquial de Santa Maria de Montmagastrell, al municipi de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una església barroca de façana exterior d'obra vista i amb una portalada emmarcada entre pilastres que sostenen un frontó triangular. La façana finalitza en formes desenvolupades de volutes laterals donant moviment a la façana. El campanar és de base quadrada i només té un sol tram amb dues campanes interiors visibles a partir de les obertures en forma d'arc de mig punt. A l'interior l'església és de nau única coronada per una coberta de falsa cúpula radial, concretament dividida en 10 nerviacions que descendeixen el pes cap a una línia d'imposta que es perllonguen verticalment pels murs laterals gràcies a unes pilastres adossades que van fins al nivell del sol. Lateralment, a cada banda, hi ha obertes tres capelles a les quals s'accedeix mitjançant un arc de mig punt. La part de l'absis central és poligonal i rematat per una gran venera sostinguda per dues trompes laterals. A la part posterior de l'església hi ha un contracor elevat a dos nivells.

## Història

Les poques referències que hi ha són del 1100 pels senyors d'Odena a Sant Pere dels Arquells (Segarra), que era una sufragània del monestir de Santa Maria de l'Estany.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de Tàrrega». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Teresa Maria Castanyer i Bachs

Teresa Maria Castanyer i Bachs (Girona, 1943) és una lingüista catalana.

## Biografia

Es llicencià en filologia romànica a la Universitat de Barcelona amb la tesi doctoral Algunos aspectos del vocabulario de Francesc Eiximenis. El 1967 es casà amb Joan Vilaltella Gran, amb qui el 1969 tingué el seu únic fill, Joan. Entre 1966 i 1985 treballà com a professora d'ensenyament secundari. També ha destacat com a traductora d'italià (Molts contes per jugar de Gianni Rodari, 1988), francès (No vas morir a Stalingrad, de Christian Delstanches, 1991) i espanyol (La Fraternitat d'Eihwaz de César Mallorquí, 1998). També ha traduït al català Memòries d'una vaca de Bernardo Atxaga
El març de 1985 començà treballant com a correctora als Serveis Informatius de Televisió de Catalunya i posteriorment com a cap del Servei d'Assessorament Lingüístic dels Informatius. Ha participat en nombrosos cursos i seminaris sobre correcció als mitjans de comunicació i el 2010 va rebre la Creu de Sant Jordi per la seva contribució a la normalització lingüística.

## Referències

* ↑ Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya
* ↑ Traduccions al català de Bernardo Atxaga

## Enllaços externs

* I Seminari de correcció de textos: la qualitat de la llengua oral en els mitjans de comunicació (hi ha una ressenya biogràfica a la p. 63)
* Concessió de la Creu de Sant Jordi
# Al·laf ibn Hassan

Al·laf ibn Hassan fou xeic dels jarràhides.
El 1032 va participar en les expedicions romanes d'Orient contra Apamea i contra Manika (o Manikos) que fou conquerida a Nasr ibn Musharraf i fou llavors probablement quan fou fet patrici romà d'Orient. Les cròniques romanes d'Orient l'esmenten com Allach.
Anushtegin de Damasc va formar vers 1033 una aliança amb l'Imperi Romà d'Orient per atacar Alep. Al·laf ibn Hassan l'acompanyava en aquesta campanya. El 1035 Edessa, que els romans d'Orient havien ocupat el 1031, fou atacada pel numeyrita Ibn Watthab i el marwànida Nasr-ad-Dawla i Hassan ibn al-Mufàrrij i Al·laf ibn Hassan van ajudar a defensar la ciutat per compte de l'emperador. Anushtegin va ocupar Alep (1037/1038).
Però després de la pèrdua del govern de Damasc per Anushtegin, es creu que Hassan va recuperar Palestina, que dominava el 1041/1042, encara que estava en guerra contra el nou governador de Damasc. Probablement Al·laf estava al seu costat. Ja no torna a ser esmentat.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. «Djarrāḥids or Banu 'l-Djarrāḥ».
# Soca de Niça

La soca (segons l'occità de Niça) o socca és una especialitat culinària de Niça i la seua rodalia. Els ingredients principals són farina de cigrons i oli d'oliva. Cal dir que és un plat del tot paregut a la farinata italiana, i originari de la Ligúria. Se'n prepara en forma de crêpe estesa sobre un fons metàl·lic (ferro fos) de quasi un metre de diàmetre per ser ficada i cuita al forn. La soca s'elabora amb pebre negre abundant i se sol menjar amb els dits ben calent, fins i tot una mica cremada.

## Receptes paregudes

* A Ligúria (de Ventimiglia a Gènova) se'n diu farinata o farinata di ceci.
* A Sassari, a la Sardenya, els seus orígens genovesos donen la fainé
* A Sicília hi ha una variant dita panelle. Els panelle són triangulars, de la mida d'una galeta i de mig centímetre de gruix. Estan fets amb una barreja de farina de cigró i aigua que es talla en formes i es fregeix en abondant oli d'oliva.
* A la Toscana se'n diu cecina.
* A Oran (Algèria), un plat paregut d'origen peu negre té el nom de calentica però té un sabor diferent car s'hi fica comí i sovint un ou.
* A Gibraltar, introduïda per una colònia genovesa al segle xviii, és un plat típic conegut per calentita.
* A l'Estaca (Marsella), se'n diu panisse.
* A la regió de Toló, aquest plat es diu la cada. La "cada" estava venuda al barri popular de Besagne per les dones, qui cridava « caldo! » (« calent! »).
* El forn de cade.
* Una ració de soca
* La cada

## Vegeu també

* Farinetes
* Fainé
# Avaristan

Avaristan és el país dels àvars al Caucas (probablement no relacionats amb els àvars d'Europa)
La zona apareix esmentada al segle v amb un regne cristià format per la ciutat estat de Sarir que fou tributària dels alans fins al 630, i després dels khàzars fins al segle x. La ciutat va desaparèixer després. A la zona van existir petits estats àvars entre els quals Nutsal que tenia a Khunzak per capital.
Al segle xi els àrabs van establir una base a Khunzak. Durant dos segles l'hegemonia a la zona se la van disputar els ossets, georgians i els Shirwanshah. Els mongols la van dominar vers el 1230 i el 1278 va quedar integrada al Kanat Il de Pèrsia (Il-kan). Vers 1340 el governant local va estar sota dependència dels djalayàrides. El 1382 va caure en mans de Tamerlà i a la seva mort el 1405 dels Kara Koyunlu (1405 a 1468) i Ak Koyunlu (1468-1502), per anar a parar a Pèrsia sota el primer safàvida. El 1558 fou ocupada pels otomans que la van conservar fins al 1606. En aquest moment, en la lluita entre otomans i perses, es va consolidar el Kanat Àvar que fou vassall de Pèrsia fins al 1727.
Vegeu: Kanat Àvar