OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marc Jal·li Bas

Marc Jal·li Bas Fabi Valerià (llatí: Marcus Iallius Bassus Fabius Valerianus; c. 120-170), fou un polític i general romà.

## Biografia

Era originari de la regió del Vivarès, on es troba un mausoleu a la seva memòria. La seva carrera militar va transcórrer sota els regnats dels emperadors Marc Aureli i Luci Ver, com llegat de la Legió XIV Gèmina. Com a polític, va ser cònsol i governador de la regió de Pannònia Inferior entre el 156 i el 158. El 160 fou Cònsol sufecte i entre el 163-164 fou governador de Mèsia Inferior.
El 164 va acompanyar a Luci Ver cap orient, per lluitar contra l'Imperi Part, passant a ser governador de la Pannònia Superior quan va retornar a occident, segurament entre el 166 i el 170.
El 167 va signar un tractat de pau amb Bal·lomar, rei dels Marcomans i representant d'una aliança de tribus germàniques que havien envaït la regió.
És probable que resultés mort en la gran invasió del 170.

## Referències

* Cassi Dió, Història romana, LXXII.3.1a
# Mare de Déu de l'Esperança

«Mare de Déu de l'Esperança» té aquests significats:
* Mare de Déu de l'Esperança (escultura), escultura d'alabastre policromat del segle xiii-XIV
* Mare de Déu de l'Esperança (Bolvir), capella d'una sola nau al municipi de Bolvir (Cerdanya)
* Mare de Déu de l'Esperança del Castellet, església romànica al veïnat del Castellet, en el terme actual de Tremp
* Mare de Déu de l'Esperança de Claret, església parroquial romànica al poble de Claret, pertanyent al terme municipal de Tremp
* Mare de Déu de l'Esperança de Perpinyà, capella de la clínica del mateix nom a la ciutat de Perpinyà (el Rosselló)
* Mare de Déu de l'Esperança del Puig, església catòlica de la ciutat de Perpinyà (el Rosselló)
* Mare de Déu de l'Esperança o Ermita de l'Esperança d'Albocàsser, bé de rellevància local
* Mare de Déu de l'Esperança o Església de Masricart, església al municipi de la Canonja (el Tarragonès)
* Santuari de la Mare de Déu de l'Esperança, edifici al municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Baix Empordà)
* Santuari de la Mare de Déu de l'Esperança (Onda), santuari i convent carmelita
# Maria Farneti

Maria Farneti (Forlì, 8 de desembre de 1877 - San Varano, frazione di Forlì, 17 d'octubre de 1955) fou una soprano italiana.
Alumna de Virginia Boccabadati al Conservatori de Pesaro, va ser entre 1898 i 1917 una gran intèrpret de la temporada d'òpera verista italiana. El seu nom està vinculat a la figura de Pietro Mascagni, amb qui va treballar àmpliament a Itàlia i a l'estranger, i amb qui va fer les estrenes absolutes d'algunes de les seves obres. En particular, Iris i Isabeau. Amb una veu suau i elegíaca, es va trobar al centre de la revolució de la veu verista, però sense caure en excessos. Va aplicar l'escola vocal del segle xix a la nova manera de cantar, amb resultats sorprenents. En el seu repertori hi havia poc Verdi, i molt de Puccini i Massenet. La seva obra mestra, al costat de l'esmentada obra de Mascagni, va ser probablement Madama Butterfly.

## Referències

* ↑ Staccioli, Roberto. «Biografia de Maria Farneti a treccani.it».
* ↑ «Biografia de Maria Farneti a forgottenoperasingers».
# Marietta de Veintemilla

Marietta de Veintemilla (Guayaquil, 8 de setembre de 1855 - Quito, 11 de març de 1907) va ser una escriptora, feminista i política equatoriana. Fou primera dama de l'Equador durant la presidència del seu oncle solter, el president Ignacio de Veintemilla (1876-1883).

## Biografia

Com a primera dama, va ser molt influent en la introducció de canvis en la vestimenta habitual de l'alta societat i la burgesia quitenya i en el comportament social de les dones. Va aconseguir que les dones de classe alta de l'Equador deixessin de banda els vestits negres del moment i que adoptessin la moda europea amb colors vius; també va influir perquè resultés acceptable socialment que les dones caminessin pel carrer sense anar acompanyades d'un home, després de fer-ho ella mateixa en el seu càrrec de primera dama passejant en públic sola o en companyia d'altres dones. Durant la presidència del seu oncle, Marietta va impulsar diversos projectes socials i culturals, com la construcció del Teatro Nacional Sucre, el redisseny del parc de La Alameda i diverses reformes urbanes a la ciutat de Quito. També va impulsar la fundació d'acadèmies de belles arts a diverses ciutats de la república i va fundar el primer jardí botànic de Quito.
El 1882, el seu oncle, decidit a proclamar-se dictador, estava absent de la capital, Quito, quan va esclatar la guerra entre diverses faccions: els liberals d'Eloy Alfaro, el restauradors de Salazar, Sarasti i Lizarzaburu i els partidaris de Veintemilla. En la seva absència, Marietta va prendre el control de la capital, del govern i de les seves forces armades en nom del seu oncle i va ordenar la defensa de Quito quan va ser atacat pels restauradors el gener de 1883. Per aquest motiu se la conegué com La Generalita. Després de la derrota, va ser empresonada, però el 1884 fou alliberada i obligada a marxar a l'exili.
El 1898, va deixar el seu exili a Lima i va tornar a Quito, on es va convertir en una figura líder del moviment de la dona que en aquells moments es començava a formar a l'Equador. En aquest camp destacà com a escriptora i com a conferenciant sobre qüestions feministes. La seva obra més rellevant, Páginas del Ecuador, es publicà el 1890.

## Referències

* ↑ Ayala Mora, Enrique. Manual de Historia del Ecuador (en castellà). Vol. 2. Quito: Corporación Editora Nacional, 2008.
* ↑ Pareja Diezcanseco, Alfredo. La hoguera bárbara (en castellà). 2a ed. Quito: Libresa.
* ↑ Ayala Mora, Enrique. La Historia del Ecuador: ensayos de interpretación (en castellà). Quito: Corporación Editora Nacional, 1985.
# Maria de Mèdici

Maria de Mèdici és el nom dels següents personatges:
* Maria de Mèdici (regent de França) (1575, Florència, Ducat de Florència - 1642, Colònia, Sacre Imperi Romanogermànic)
* Maria di Piero de Mèdici (Florència, República de Florència, 1445 - 1470), filla de Pere de Mèdici i Lucrècia Tornabuoni
* Maria de Cosme de Mèdici (Florència, Ducat de Florència, 1540 - 1557), filla gran del duc Cosme I de Mèdici i Elionor de Toledo
# Maleevita

La maleevita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom del mineralogista búlgar Mikhail Naidenovitch Maleev (nascut el 1940), un conegut expert en la morfologia dels cristalls i la sistemàtica de minerals.

## Característiques

La maleevita és un silicat de fórmula química BaB₂Si₂O₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2002. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. És l'anàleg de bari de la danburita i la pekovita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la maleevita pertany a «09.FA - Tectosilicats sense H₂O zeolítica, sense anions addicionals no tetraèdrics» juntament amb els següents minerals: kaliofilita, kalsilita, nefelina, panunzita, trikalsilita, yoshiokaïta, megakalsilita, malinkoïta, virgilita, lisitsynita, adulària, anortoclasa, buddingtonita, celsiana, hialofana, microclina, ortosa, sanidina, rubiclina, monalbita, albita, andesina, anortita, bytownita, labradorita, oligoclasa, reedmergnerita, paracelsiana, svyatoslavita, kumdykolita, slawsonita, lisetita, banalsita, stronalsita, danburita, pekovita, lingunita i kokchetavita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la glacera Dara-i-Pioz, dins els districtes de la Subordinació Republicana (Tadjikistan). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Maleevite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 febrer 2020].
# Vogneve

Vogneve (en (ucraïnès) Вогневе, rus: Огневое) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 161 habitants. Pertany al districte rural de Saki.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утверждённые приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Saint-Michel-d'Halescourt

Saint-Michel-d'Halescourt és un municipi francès situat al departament del Sena Marítim i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 107 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Michel-d'Halescourt era de 107 persones. Hi havia 44 famílies de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills, 16 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 63 habitatges, 43 eren l'habitatge principal de la família, 17 eren segones residències i 3 estaven desocupats. Tots els 62 habitatges eren cases. Dels 43 habitatges principals, 29 estaven ocupats pels seus propietaris, 13 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 8 tenien tres cambres, 15 en tenien quatre i 20 en tenien cinc o més. 32 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 23 habitatges hi havia un automòbil i a 13 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Saint-Michel-d'Halescourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 4 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 8 | 45 a 49 | 4 |
| 8 | 40 a 44 | 8 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 12 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 16 |
| 4 | 15 a 19 | 4 |
| 8 | 10 a 14 | 0 |
| 4 | 5 a 9 | 4 |
| 8 | 0 a 4 | 8 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 68 persones, 51 eren actives i 17 eren inactives. De les 51 persones actives 41 estaven ocupades (25 homes i 16 dones) i 10 estaven aturades (5 homes i 5 dones). De les 17 persones inactives 6 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 7 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 2 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa d'informació i comunicació i 1 d'una empresa immobiliària.
L'any 2000 a Saint-Michel-d'Halescourt hi havia 10 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 595 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Michel-d'Halescourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Michel-d'Halescourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Villers-sous-Pareid

Villers-sous-Pareid és un municipi francès situat al departament del Mosa i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 63 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Villers-sous-Pareid era de 63 persones. Hi havia 20 famílies, de les quals 4 eren unipersonals (4 dones vivint soles i 4 dones vivint soles), 12 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 33 habitatges, 25 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 6 estaven desocupats. Tots els 33 habitatges eren cases. Dels 25 habitatges principals, 21 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 1 en tenia tres, 7 en tenien quatre i 16 en tenien cinc o més. 19 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 14 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Villers-sous-Pareid el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 8 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 4 | 45 a 49 | 0 |
| 4 | 40 a 44 | 4 |
| 0 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 4 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 40 persones, 27 eren actives i 13 eren inactives. De les 27 persones actives 26 estaven ocupades (13 homes i 13 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 13 persones inactives 5 estaven jubilades, 5 estaven estudiant i 3 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Villers-sous-Pareid hi havia 5 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Villers-sous-Pareid a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Villers-sous-Pareid a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Maria Antònia Hernández

Maria Antònia Hernández Segarra (Madrid, 20 de juny de 1912 - Torredembarra, 8 d'octubre de 1970), fou una mestra de Torredembarra molt popular, creadora de la primera biblioteca d'aula de Torredembarra al Patronat Antoni Roig i que ha donat nom a una biblioteca de la població.
El 1930 acabà la carrera de magisteri a Segòvia, on vivia. El mateix any, encara durant la dictadura de Primo de Rivera va obtenir les oposicions quedant en segona posició; no va obtenir la primera posició, ja que el seu pare era un represaliat polític. El 1931, amb l'arribada de la segona república, el pare fou rehabilitat i ella es va traslladar a Tarragona.
El 1932 s'incorporà com a mestra de l'escola pública de Torredembarra, tot just quan aquesta acabava de passar a titulació pública. En aquell moment, a l'escola es parlava català, llengua que ella aconseguí dominar en un temps rècord per tal de poder ensenyar-la als seus alumnes.
L'any 1961 li concediren l'ingrés en l'Ordre d'Alfons X “el Savi”, en atenció als seus mèrits en el desenvolupament de la seva tasca.
El 1968 fou nomenada Directora de l'Escola Àngel Guimerà del Vendrell.
Amb motiu de la seva mort, el 1970, l'Ajuntament de Torredembarra acordà per unanimitat donar-li el seu nom a un carrer de la Vila.
El 16 de març de 2008 es va inaugurar la Biblioteca Mestra Maria Antònia.
El 19 de novembre de 2020 el Ple de l'Ajumtament de Torredembarra aprova, per unanimitat, atorgar-li la distinció de Filla Adoptiva de Torredembarra "a títol pòstum".

## Referències

* ↑ Bibliografia del Centre d'Estudis Sinibald de Mas de Torredembarra
* ↑ Lacàrcel, Mireia. “La nova biblioteca de la Torre homenatja la tasca dels mestres: l'edifici engloba la tradició industrial i el disseny més modern“. El Punt (17 de març de 2008), p. 30
* ↑ "Maria Antònia Hernández, mestra republicana", al bloc de la Biblioteca Mestra Maria Antònia
* ↑ Inauguración de la Biblioteca Mestra Maria Antònia, de Torredembarra (Tarragona) (castellà)
# Marinhac e eras Pèiras

Marinhac e eras Pèiras (francès Marignac-Laspeyres) és un municipi del departament francès de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-03. [Consulta: 24 agost 2010].
# Manuel Comas i Thos

Manuel Comas i Thos (Mataró, 1855 - Barcelona, 1914) fou un arquitecte català. Es va llicenciar com a arquitecte el 21 de març del 1879.
Destaquen entre les seves construccions la Casa Vídua Marfà (Isabel Palau i Vera, viuda d'Emili Marfà i Artigas) i la Casa Isidor Majó, ambdues a Barcelona. Casat amb Neus Esquerra i Vila són els pares de Narcís Comas i Esquerra, un destacat metge mataroní.

## Referències

* ↑ La Vanguardia, 1-1-1915, p. 2.
* ↑ «llista de Arquitectos Españoles» (en castellà). Anuario Arquitectos de Cataluña, 1900, pàg. 305 [Consulta: 8 setembre 2013].
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 76-77. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
# Mario Tozzi

Mario Tozzi (Fossombrone, província de Pesaro i Urbino, 30 d'octubre de 1895 – Sant Joan del Gard, 8 de setembre de 1979) va ser un pintor italià.
Mario Tozzi era germà major de cinc fills. Amb el seu pare Giacinto, un metge, la família es va establir a Suna a la vora piemontesa del llac Maggiore. Abandonà els estudis de química per a dedicar-se a la seva vocació artística de pintor i el 1913 entrà a l'Acadèmia de Belles Arts de Bolonya on conegué els pintors Giorgio Morandi i Osvaldo Licini. Es va diplomar el 1915. Fa el servei militar a la Primera Guerra Mundial, en la qual hi va perdre a dos germans.

## Bibliografia

* Eugeni d'Ors, Mario Tozzi: Le Peinture Italienne D'Aujord'hui, Parigi, Chroniques du Jour Paris, 1932.
* Maurizio Fagiolo dell'Arco, Mario Tozzi: Italien de Paris, Bulzoni, 1990.

## Enllaços externs

* Sito Ufficiale dell'Archivio Mario Tozzi
* Catalogo Ufficiale delle Opere
# Marinos de Anzoátegui BBC

El Marinos de Anzoátegui BBC és un club veneçolà de basquetbol de la ciutat de Puerto la Cruz.
Evolució del nom:
* Caribes de Anzoátegui (1976-1980)
* Carteros de Anzoátegui (1981-1982)
* Caribes de Anzoátegui (1983-1986)
* Marinos de Oriente (1987-2004)
* Marinos de Anzoátegui (2004-avui)

## Palmarès

* Lliga veneçolana de bàsquet:
** 1991, 1993, 1998, 2003, 2004, 2005, 2009, 2011, 2012, 2014, 2015

## Referències

* ↑ Marinos cae por segunda vez en La Caldera del Diablo a EnOriente.com
* ↑ «History at website Marinos». Arxivat de l'original el 2014-06-25. [Consulta: 10 març 2018].
* ↑ History a venbaloncesto, 2010 Arxivat

## Enllaços externs

* Web oficial
* Facebook Page
# Marinus De Jong

Marinus De Jong (Oosterhout, 14 d'agost de 1891 - Anvers, 13 de juny de 1984) va ser un compositor i pianista belga d'origen neerlandès.

## Biografia

Marinus de Jong va néixer a Oosterhout (Països Baixos) a una família treballadora amb dotze fills. El seu talent musical es va fer evident al principi de la seva vida: va ser acceptat al Reial Conservatori d'Anvers (Bèlgica) als quinze anys, on va tenir per professors a Lodewijk Mortelmans i Emile Bosquet. Al començament de la Primera Guerra Mundial, De Jong va tornar a la seva ciutat natal per recuperar-se d'une cremades, però va tornar a Bèlgica després de l'Armistici de l'11 de novembre de 1918. Va guanyar fama com a pianista i va recórrer Europa i els Estats Units entre. 1920 i 1922. Després es va casar amb Johanna Corthals, amb qui es va establir a Kapellenbos el 1926, De Jong va canviar la seva nacionalitat holandesa per una de belga. En aquest mateix any, es va fer professor de contrapunt i fuga al "Lemmens Instituut", on treballaria fins al 1963. El 1931 també va ser nomenat professor de piano al Conservatori d'Anvers, on es va convertir en professor de contrapunt i fuga el 1948. En aquestes posicions docents, va escriure dos tractats sobre harmonia i contrapunt, dels quals el darrer va quedar inèdit, i entre d'altres alumnes va tenir a André Laporte. Va morir el 14 de gener de 1991 a Ekeren.

## Música

Marinus de Jong és recordat majoritàriament com a compositor. Va romandre un autor de música molt actiu fins a una edat elevada. Per tant, la seva obra conté més de 190 números d'opus. La seva música dona un lloc destacat als cants gregorians, que s'harmonitzen amb un repertori acordal del segle xx. La seva música utilitza formes convencionals i es caracteritza per un sentiment líric i un sentit de reflexió mística. Les seves posteriors obres revelen un estil neo-impressionista amb el contrapunt politonal com a tècnica principal. El Lied, opus 37 (1933-1947) de l'oratori Hiawatha sovint se cita com el seu "magnum opus". Es tracta d'un muntatge d'una traducció holandesa de Guido Gezelle de la cançó de Hiawatha de Henry Wadsworth Longfellow.

## Referències

* ↑ Jan Dewilde, de Jong, Marinus on Studiecentrum voor Vlaamse Muziek (en holandès)
* ↑ Corneel Mertens and Diana von Volborth-Danys, De Jong, Marinus on Grove Music Online (subscription required)
* ↑ Jozef De Beenhouwer, Marinus DE JONG on CeBeDeM
# Mariscal en Cap de l'Aire

Mariscal en Cap de l'Aire (anglès: Air Chief Marshal, abreviat Air Chf Mshl or ACM) és un rang superior de la RAF, així com de la Reial Força Aèria Australiana (RAAF) i de diverses forces aèries dels països de la Commonwealth. És el rang del Cap de l'Estat Major de l'Aire britànic i del Comandant en Cap del Comandament de l'Aire de la RAF. Els oficials amb rang de Mariscal en Cap de l'Aire normalment tenen nomenaments com comandant de la força aèria o comandant de les forces armades. Normalment se'ls tracta simplement com a Mariscal de l'Aire.

## Preeminència

Mariscal en Cap de l'Aire és un rang de 4 estrelles i té el codi OF-9 a l'OTAN. És equivalent a Almirall a la Royal Navy o a General a l'Exèrcit britànic o als Marines Reials.
El rang és immediatament superior al de Mariscal de l'Aire, però subordinat al de Mariscal de la Reial Força Aèria (o els seus equivalents nacionals). Com que des de la dècada del 1990 cap oficial de la RAF ha estat promogut a Mariscal de la Reial Força Aèria, els Mariscals en Cap de l'Aire tècnicament són els màxims rangs de la RAF, si bé encara queden oficials retirats que ostenten el rang de Mariscal de la RAF.

## Orígens

Abans de l'adopció dels rangs específics de la RAF el 1919, se suggerí que la RAF podria emprar els mateixos rangs que la Royal Navy, amb el terme "Aire" davant del rang naval. L'Almirallat objectà per qualsevol ús que es fes dels seus rangs (fins i tot amb la forma modificada), i proposà que els rangs aeris es derivessin del mot Ardian, que derivava de la combinació dels mots gaèlics per cap (ard) i ocell (eun), amb la forma sense modificar d'Ardian pel rang equivalent a Almirall i Mariscal. Tanmateix, es preferí la fórmula Mariscal en Cap de l'Aire i s'adoptà l'1 d'agost de 1919 i s'utilitzà per primer cop l'1 d'abril de 1922

## Insígnia

La insígnia de rang consisteix en 3 barres blau cel (amb una franja negra als costats), al damunt d'una franja blau cel amb els costats negres més gruixuda. Es llueix a les bocamànigues o a les espatlles de l'uniforme de vol.
L'estendard d'un Mariscal en Cap de l'Aire són dues bandes horitzontals gruixudes en vermell, sobre un fons blau gris i una banda blau fosc a les puntes.
El distintiu per un vehicle mostra 4 estrelles blanques sobre un fons blau.
* Insígnia de bocamàniga o d'espatlla de Mariscal en Cap de l'Aire
* Estendard de Mariscal en Cap de l'Aire de la RAF
* Distintiu de vehicle de Mariscal en Cap de l'Aire de la RAF
* Insígnia de Mariscal en Cap de l'Aire de la Reial Força Aèria Tailandesa