OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llista de Lloctinents del Regne d'Aragó

El lloctinent del regne d'Aragó era el representant del rei al Regne d'Aragó. A mitjans del segle XVI s'introduí el mot virrei, que acabà per substituir totalment el de lloctinent.
* Alfons d'Aragó, bisbe de Saragossa 1485-1511
* Germana de Foix (reina, tinent general) 1512-1516
* Alfons d'Aragó, bisbe de Saragossa (segona vegada) 1516-1520
* Joan V de Lanuza 1520-1535
* Betrán de la Cueva y Álvarez de Toledo, duc d'Alburquerque 1535-1539
* Pedro Manrique de Luna y de Urrea, comte de Morata de Jalón 1539-1554
* Diego Hurtado de Mendoza y de la Cerda, príncep de Melito 1554-1564
* Ferran d'Aragó i de Gurrea, bisbe de Saragossa 1566-1575
* Artal de Alagón y Luna, comte de Sástago 1575-1588
* Iñigo de Mendoza y de la Cerda y Manrique de Luna, marquès d'Almenara 1588
* Miguel Martínez de Luna y Mendoza, comte de Morata de Jalón 1592-1593
* Diego Fernández de Cabrera Bobadilla y Mendoza, comte de Chinchón 1593-1601
* Beltrán de la Cueva y Castilla, duc d'Alburquerque 1601-1602
* Ascanio Colonna, cardenal 1602-1604
* Gastó de Montcada i Grada, marquès d'Aitona 1604-1610
* Diego de Pimentel y Enríquez, marquès de Los Gelves 1617-1620
* Ferran de Borja i d'Aragó, comte de Mayalde 1621-1632
* Girolamo Carraffa e Carrascciolo, marquès de Montenegro 1632-1636
* Pedro Fajardo de Zúñiga y Requesens, Marquès de Los Vélez 1635-1638
* Francesco Maria Carraffa e Carraffa, duc de Nochera 1639-1640
* Enrique de Pimentel y Moscoso, marquès de Tavara 1641
* Teodoro Trivulzio, príncep de Trivulzio, cardenal 1642-1645
* Bernadino Fernández de Velasco Tovar y Córdoba de Aragón, duc de Frias 1645-1647
* Francisco de Melo (comte d'Assumar) 1647-1649
* Francisco Fernández de Castro Andrade de Portugal e Legnano de Gattinara, comte de Lemos i comte d'Andrade 1649-1653
* Fabrizzio Pignatelli, príncep de Nòia, duc consort de Monteleone 1654-1657
* Niccolò Ludivisi, príncep de Piombino i Venosa 1659-1662
* Ferran de Borja d'Aragó i Barreto, comte de Mayalde 1662-1664
* Francisco de Idiáquez de Butrón Mogica y de Álava, duc de Ciudad Real 1664-1667
* Ettore Pignatelli d'Aragona e Cortés, duc consort de Terranova, príncep de Nòia, duc de Monteleone 1668
* Pedro Pablo Ximénez de Urrea Fernández de Heredia y Zapata, comte d'Aranda 1668-1669
* Joan Josep d'Àustria 1669-1676
* Lorenzo-Onoffrio Colonna e Gioeni-Cardona, príncep de Paliano 1678-1681
* Jaime Fernández de Hixar-Silva Sarmiento de la Cerda, duc d'Hixar 1681-1687
* Carlo Antonio Spinelli, prince of Cariati, duc de Seminara 1688-1691
* Baltasar de los Cobos Luna Sarmiento de Mendoza Zúñiga y Manrique, marquès de Camarasa 1692-1693
* Juan Manuel Fernández Pacheco-Cabrera de Bobadilla y de Zúñiga, marquès de Villena i duc d'Escalona 1693-1695
* Domenico del Giudice e Palagno, duc de Giovenazzo, príncep de Cellamare 1695
* Baltasar de los Cobos Luna Sarmiento de Mendoza Zúñiga y Manrique, marquès de Camarasa 1696-1699 (segona vegada)
# Dependencia sexual

Dependencia sexual és una pel·lícula dramàtica boliviana dirigida per Rodrigo Bellot. És definida pel seu director com «la primera pel·lícula digital boliviana».
La pel·lícula va ser estrenada en 2003 i va ser la representant de Bolívia en les nominacions als premis Oscar de 2003.

## Argument

Cinc joves entre l'adolescència i l'edat adulta -una noia pobre, un jove ric, un estudiant, un model- descobreixen la seva sexualitat contant històries independents l'una de l'altra. Cada història gira entorn d'un tema diferent, tractant temes des de feminitat i masclisme fins a homosexualitat i la violació.

## Repartiment

* Alexandra Aponte : Jessica
* Roberto Urbina : Sebastian
* Jorge Antonio Saavedra : Choco
* Ronica V. Reddick : Adinah
* Matthew Guida : Tyler
* Matt Cavenaugh : Sean

## Premis i nominacions

* Premi FIPRESCI, Festival Internacional de Cinema de Locarno (Guanyador)
* Pardo d'Oro, Festival de Cinema Internacional de Locarno (Nominada)
* Millor pel·lícula, Festival de Cinema de Bogotà (Nominada)

## Referències

* ↑ Trerotola, Diego. «Perfidia y dependencia», 22-05-2009. [Consulta: 6 enero 2023].
* ↑ Dependencia Sexual peleará por un Oscar, bolivia.com, 4 d'octubre de 2003
* ↑ VEINTE AÑOS DE ‘DEPENDENCIA SEXUAL’ O LA INVENCIÓN DE LO POSIBLE, ramonacultural.com

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lículal a YouTube
# Veronica Giuliani

Veronica Giuliani (Mercatello sul Metauro, 27 de desembre de 1660 - Città di Castello, 1727), va ser una religiosa italiana, de les clarisses caputxines. És venerada com a santa per l'Església Catòlica Romana.

## Biografia

Orsola Giuliani havia nascut a Mercatello sul Metauro en 1660, filla de Francesco Giuliani i Benedetta Mancini. Ja el 1677 va demanar d'ingressar al convent de clarisses caputxines de Città di Castello, on va fer els vots solemnes l'any 1678 i prengué el nom religiós de Verònica. El 1693 va tenir un dels primers episodis místics que l'acompanyarien: una visió de Crist que li demanava ésser-ne l'esposa. El 1697, el dia de Divendres Sant, va rebre els estigmes: arran d'això, fou investigada pel Sant Ofici i, mentrestant, suspesa del càrrec de mestra de novícies que tenia; l'Ofici reconeix l'autenticitat dels estigmes. Sempre es va sotmetre a la voluntat i directrius dels seus directors espirituals; la vida de la monja va tenir nombrosos episodis místics, considerats sobrenaturals al seu temps, i que autors moderns, com Tadolini i Barbagallo, han intentat explicar des d'una anàlisi psicològica.
El 1703 fou rehabilitada com a mestra de novícies; en aquesta tasca va gaudir de fama de molt prudent i, curiosament, mai no permetia que les novícies llegissin obres místiques. El 5 d'abril de 1716 fou elegida abadessa del monestir. El 25 de març de 1727 interromp el seu diari i poc després té un atac cardíac; altres de posteriors la portaran a morir el 9 de juliol.
Per indicació dels seus directors espirituals, va anar escrivint un extens i detallat diari des del 1697, que ocupa 22.000 pàgines manuscrites amb el títol Il tesoro nascosto (El tresor amagat). En ell explica les seves experiències místiques i mostra una espiritualitat purament franciscana, basada en la meditació sobre la Passió de Crist i en la penitència com a expiació dels pecats de la humanitat. Ha estat publicat pòstumament entre 1895 i 1928, en 10 volums.

## Veneració

Va morir en llaor de santedat. En morir, els metges Giovanni Francesco Bordiga i Giovanni Francesco Gentili van examinar el cadàver i van trobar que el cor era "travessat de part a part" i que a les parets dels ventrícols hi havia els senyals que la monja havia dibuixat en explicar als inquisidors els estigmes interns que deia tenir. El seu cos fou sebollit al monestir de Città de Castello, i roman incorrupte.
Fou canonitzada el 1839 per Gregori XVI, després d'haver estat beatificada el 1804 per Pius VII.
* Monument a la santa a la seva vila natal
* Dibuix d'un fresc amb la santa
* Quadre anònim, s. XVIII, amb la santa rebent els estigmes

## Bibliografia

* Atti del convegno di studi "Santa Veronica Dottore della Chiesa". Città di Castello, 1978.
* Gianni Tadolini, Lucia Barbagallo, Michela Collina. Veronica: introduzione ad un'analisi realistica della personalità di Veronica Giuliani, la Santa di Città di Castello, Venafro: Edizioni EVA, 2008, ISBN 978-88-96028-06-3

## Enllaços externs

* Pàgina dedicada a Veronica Giuliani
# Riay Tatary Bakry

Riay Tatary Bakry (Damasc, 19 de març de 1948-Madrid, 6 d'abril de 2020) fou un imam sirià, vocal de la Comissió Assessora de Llibertat Religiosa del Govern espanyol, president de la Comissió Islàmica d'Espanya i de la Unió de Comunitats Islàmiques d'Espanya.
L'any 1970 s'establí a Espanya i estudià Medicina a la Universitat d'Oviedo. Participà a la Comissió Assessora de Llibertat Religiosa del Ministeri de Justícia espanyol, tasca per la qual rebé l'any 1998 l'Encomana de l'Orde del Mèrit Civil. El març de 2020 fou ingressat, juntament amb la seva muller, a l'Hospital Universitari La Pau de Madrid per causa de la COVID-19. Dues setmanes més tard, el 6 d'abril, morí als setanta-dos anys.

## Referències

* ↑ Rosón Lorente, 2008, p. 366.
* 1 2 «Muere por coronavirus Riay Tatary, presidente de la Comisión Islámica de España» (en castellà). ElMundo.es, 06-04-2020. [Consulta: 10 abril 2020].
* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 677. ISBN 84-930048-0-4.
* ↑ Ortega Sánchez i Callejo Maudes, 2017, p. 182.
* ↑ Bedoya, Juan G. «Riay Tatary, histórico dirigente de los musulmanes españoles, muere por coronavirus» (en castellà). ElPaís.com, 06-04-2020.

## Bibliografia

* Ortega Sánchez, José María; Callejo Maudes, Javier «Los orígenes del Islam en España, de mercenarios, misioneros, estudiantes y conversos (y II)» (en castellà). Journal of the Sociology and Theory of Religion, vol. 6, 2017, pàg. 167–201. ISSN: 2255-2715.
* Rosón Lorente, Francisco Javier. ¿El retorno de Tariq? Comunidades etnorreligiosas en el Albayzín granadino (en castellà). Granada: Universitat de Granada, 2008. ISBN 978-84-691-4584-5.
# Germanística

La germanística en alemany Germanistik (del llatí germanus «germànic») és l'estudi de la civilització germànica i de les llengües germàniques, en particular les dels països de parla alemanya. Se l'anomena també Filologia germànica. Els que estudien aquesta disciplina s'anomemen germanistes.

## Llengua i cultura alemanyes

L'alemany és la llengua d'uns 120 milions de parlants, que es reparteix per Alemanya (82,5 milions), Àustria (8,3 milions), Suïssa (5 milions), EUA (1.382.000), França (1.200.000), el Brasil (1 milió), Rússia (900.000), Itàlia (500.000), Polònia (400.000), Luxemburg (300.000) etcètera.

## Germanistes destacats

* Germans Grimm
* Karl Lachmann
* Pierre Bertaux
* Alois Maria Haas
* Karl Pearson
* Georges Dumézil
* Edwin Gentzler
* Jean-René Ladmiral
* Rudolf Jan Slaby
* August Heinrich Hoffmann von Fallersleben

## Institucions

L'Institut Goethe s'ocupa d'ensenyar l'alemany i la cultura alemanya a l'estranger.

## Vegeu també

* Col·legi Alemany de Barcelona
* Germanisme
* Literatura alemanya
* Rat für deutsche Rechtschreibung
* Vocabolari molt profitos per apendre Lo Catalan Alamany y Lo Alamany Catalan

## Referències

* ↑ «Germanística». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Germanística». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «germanística». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Helmut Glück (Hrsg.), unter Mitarbeit von Friederike Schmöe: Metzler Lexikon Sprache. Dritte, neubearbeitete Auflage. Metzler, Stuttgart/ Weimar 2005. ISBN 978-3-476-02056-7

## Enllaços externs

* Web del Goethe-Institut a Barcelona
# Joseph-Sauveur-Jacques Graffan

Joseph Sauveur Jacques Graffan (Tuïr, Rosselló, 6 d'agost de 1757 - ?) fou un polític francès. Era fill del notari Jacques Graffan i de Thérese Ripoll, va estudiar dret i fou escollit diputat pel Tercer Estat als Estats Generals de 1789 per la província del Rosselló i fou membre de l'Assemblea Constituent fins a setembre de 1791, on va passar desapercebut.

## Referències

* ↑ Joseph Sauvaur Jacques Graffan al web de l'Assemblea Nacional Francesa

## Bibliografia

* Adolphe Robert. Dictionnaire des parlementaires français... : depuis le 1$^{er}$ mai 1789 jusqu'au 1$^{er}$ mai 1889... / publ. sous la dir. de MM. Adolphe Robert, Edgar Bourloton et Gaston Cougny (en francès). 5 vol.. Edgar Bourloton, 1889-1891.
# Frontera entre Sèrbia i Albània

La frontera entre Sèrbia i Albània es la frontera internacional terrestre entre Albània i Sèrbia o Kosovo.

## Estatut

L'estatus de Kosovo no té consens a nivell internacional. Aquest es va separar de Sèrbia en 2008, però aquesta última no reconeix aquesta independència i ha considerat sempre a la zona com una província autònoma del seu propi territori.
Qualsevol que sigui l'estatut de Kosovo, aquest està situat entre Albània i la resta de Sèrbia: la frontera corre doncs íntegrament al llarg del seu territori. Si Kosovo fos reconegut com a independent per la comunitat internacional, llavors Albània i Sèrbia llavors no tindrien frontera comuna. De fet, Albània va reconèixer la independència de Kosovo el febrer de 2008.

## Traçat

La frontera està situada al nord-est d'Albània i al sud-oest tant de Kosovo com de Sèrbia. Comença al trifini que agrupa les fronteres albaneso-montenegrina i serbomontenegrina, a les proximitats del mont Maja e Jezercit (2.692 m) als Alps Dinàrics, fins a arribar al trifini d'Albània amb Macedònia i la frontera serbo-macedònia.

## Història

Les fronteres entre Sèrbia i Albània daten de la Primera Guerra Mundial, però eren bastant fluctuants des de la independència albanesa de l'Imperi Otomà en 1912. Les fronteres d'Albània i del Regne de Sèrbia van evolucionar llavors al fil dels conflictes. El traçat actual de la frontera remunta a 1945. En acabar la Segona Guerra Mundial, Albània sota el domini italià havia guanyat territoris sobre l'antic Regne de Iugoslàvia després de ser envaït per les forces de l'Eix en 1941, va tornar a les seves fronteres anteriors al conflicte.
La independència de Montenegro en 2006, va produir la dissolució de l'últim estat iugoslau a la regió (Sèrbia i Montenegro) i va crear una frontera específica amb Sèrbia. Tanmateix, el fet que Albània hagi reconegut la independència de Kosovo el 2008 ha comportat conflictes diplomàtics entre ambdós estats.

## Referències

* ↑ «Albània». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Ewan E. Anderson International Boundaries: A Geopolitical Atlas, p. 29-32
* ↑ Albania recognizes independent Kosovo, Reuters, 18 de febrer de 2008
* ↑ Milorad Komatina, Enver Hodža i jugoslovensko-albanski odnosi, Službeni list SRJ, Beograd 1995. godina
* ↑ BBC. «Serbia-Albania row over Kosovo mars historic Rama visit».
* ↑ «Vandals damage Albanian embassy in Belgrade». BBC, 29-03-1999.
# Llista de Justos entre les Nacions per país

Justos entre les Nacions per país :
| País d'origen | Nombre de Justos entre les Nacions | Notes |
| Polònia | 6532 | Polònia és el país que té més Justos reconeguts. Als països ocupats pel Tercer Reich, l'ajut i refugi a jueus era fortament castigat. A diferència d'altres llocs, a Polònia això suposava l'execució de tots els membres de la família que hagués amagat jueus a casa. |
| Països Baixos | 5413 | |
| França | 3331 | El gener de 2007 el president francès Jacques Chirac i d'altres dignataris honraren els Justos entre les Nacions de França en una cerimònia al Panteó de París. La Condecoració de la Legió d'Honor fou atorgada a 160 francesos Justos entre les Nacions per llurs esforços per salvar la vida de jueus francesos durant la Segona Guerra Mundial. |
| Ucraïna | 2363 | |
| Bèlgica | 1584 | |
| Lituània | 800 | |
| Hongria | 764 | |
| Belarús | 555 | |
| Eslovàquia | 522 | |
| Alemanya | 495 | Oskar Schindler, un milionari que va perdre gairebé tota la seva fortuna per salvar mil cent jueus dels camps d'extermini nazis. Elisabeth Flügge (1895-1983), mestressa que fins a la fi de la guerra va ajudar jueus a sobreviure o escapar Wilm Hosenfeld, oficial de la Wehrmacht. |
| Itàlia | 488 | Entre ells es troba mossèn Ottavio Posta que, el juny del 1944, arriscant la seva vida i amb l'ajut de quinze pescadors i cinc barques va salvar 30 jueus internats al Castell de Guglielmi. |
| Grècia | 307 | |
| Rússia | 174 | |
| Sèrbia | 131 | |
| Letònia | 129 | |
| Txèquia | 108 | |
| Croàcia | 102 | |
| Àustria | 88 | |
| Moldàvia | 79 | |
| Albània | 69 | |
| Romania | 60 | Entre ells es troba el Príncep Constantin Karadja, honrat pel Yad va-Xem per la seva contribució en salvar més de 51.000 jueus. |
| Noruega | 47 | |
| Suïssa | 45 | |
| Bòsnia i Hercegovina | 40 | |
| Dinamarca | 22 | |
| Bulgària | 19 | Dimitar Peshev |
| Armènia | 19 | |
| Regne Unit | 14 | |
| Macedònia del Nord | 10 | |
| Suècia | 9 | Raoul Wallenberg |
| Eslovènia | 6 | |
| Espanya | 4 | Ángel Sanz Briz, Eduardo Propper de Callejón, José Ruiz Santaella i Carmen Schrader. |
| Estònia | 3 | |
| Estats Units | 3 | |
| R.P. de la Xina | 2 | |
| Brasil | 2 | Luiz Martins de Souza Dantas i Aracy de Carvalho Guimarães Rosa. |
| Portugal | 2 | Aristides de Sousa Mendes Ambaixador portuguès, qui, en contra de les ordres del seu govern, va donar visats a més de 12.000 jueus, cosa que els va permetre entrar a Portugal. |
| Xile | 1 | María Edwards Mac-Clure |
| Japó | 1 | Chiune Sugihara |
| Luxemburg | 1 | Victor Bodson |
| Mèxic | 1 | Gilberto Bosques |
| Turquia | 2 | Selahattin Ülkümen, Necdet Kent |
| Geòrgia | 1 | |
| El Salvador | 1 | Arturo Castellanos |
| Equador | 1 | Manuel Muñoz Borrero |
| Vietnam | 1 | |
| Montenegro | 1 | |
| Total | 23,788 | Amb data d'1 de gener de 2011 |

## Font

* Memorial Yad Vashem.

## Referències

* ↑ Names of Righteous by Country Yad va-Xem
# Ricardo de Irezábal y Benguría

Ricardo de Irezábal y Benguría (Bilbao, 14 de juny de 1910 - Madrid, 14 de juny de 1987), va ser intendent mercantil, directiu de l'Atlètic de Madrid i president d'aquest club el 1980.

## Biografia

Després de la Guerra Civil va viure durant uns anys exiliat a Mèxic. El seu pare, d'igual nom, havia estat president de l'Athletic Club de Bilbao i vicepresident de la Federació Espanyola, i el 1937 es va situar al capdavant, com a delegat, de la Selecció de futbol d'Euskadi, en la seva gira per Europa i Amèrica.
Ricardo de Irezábal era amic personal del llavors president de l'Atlètic de Madrid Vicente Calderón, qui el va nomenar tresorer del Club el 1968. En dimitir Calderón el 16 de juny de 1980, De Irezábal va ocupar provisionalment la presidència, convocant eleccions pel 24 de juliol d'aquell mateix any.
El 31 de juliol de 1980 va ser rellevat en la presidència per Alfonso Cabeza, únic candidat que havia presentat els avals exigits en les eleccions convocades.

## Referències

* 1 2 «Atleti Web». Arxivat de l'original el 2012-03-18. [Consulta: 12 desembre 2015].
# Germen

«Germen» té aquests significats:
* Germen o embrió, conjunt de cèl·lules reproductores o germinals
* Germen de cereal, embrió d'una llavor
* Germen o microorganisme
# Oryzomys dimidiatus

Oryzomys dimidiatus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. És una de les vuit espècies reconegudes del gènere Oryzomys. És endèmic de Nicaragua.

## Referències

* ↑ Carleton i Arroyo-Cabrales, 2009, pàg. 116
* Baillie, J. 1996. Oryzomys dimidiatus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006.
* Musser, G. G. i M. D. Carleton. 2005. Superfamily Muroidea. Pp. 894-1531 a Mammal Species of the World a Taxonomic and Geographic Reference. D. E. Wilson i D. M. Reeder (editors). Johns Hopkins University Press, Baltimore.
Espècies d'orizominis :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Família: Cricetidae ·  Subfamília: Sigmodontinae :
# Joseph-Nicolas-Pancrace Royer

Joseph-Nicolas-Pancrace Royer (Torí, 12 de maig de 1703 - París, 11 de gener de 1755) va ser un compositor i clavicembalista francès.
L'any 1725 es trasllada a París. El 1734 esdevé maître de musique des enfants de France i, d'aquesta manera, responsable de l'educació musical dels fills del rei Lluís XV. El 1748, juntament amb el violinista Jean-Joseph Cassanéa de Mondonville, dirigeix els Concert Spirituel, una de les primeres sèries de concerts de caràcter públic. Forma part de la Opera de París entre els anys 1730 i 1750, per a la que va escriure sis òperes. L'any 1753 va ser nomenat director musical de la chambre du roi (la cambra del rei), així com director de la orquestra de la Opera Reial.

## Obres

L'obra de Pancrace Royer sobresurt per les seves òperes i transcripcions per a clavicèmbal de porcions operístiques.
Algunes de les seves obres ordenades per ordre cronològic són:
* 1725: Le fâcheux veuvage.
* 1726: Crédit est mort.
* 1730: Pyrrhus.
* 1739: La Zaïde.
* 1740: Sonata.
* 1743: Li pouvoir de l'Amour.
* 1746: Ode à la Fortune.
* 1746: Pièces de clavecin.
* 1748: Almasis.
* 1750: Myrtil et Zélie.
* 1750: Requiem aeternam.
* 1751: Venite exultemus.
* 1752: Pandora.

## Referències

* ↑ «filomusica.com». [Consulta: 17 desembre 2010].
# San Geronimo

San Geronimo és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 436 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, San Geronimo tenia 436 habitants, 174 habitatges, i 120 famílies. La densitat de població era de 110,8 habitants/km².
Dels 174 habitatges en un 28,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,1% hi vivien parelles casades, en un 14,9% dones solteres, i en un 31% no eren unitats familiars. En el 18,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 2,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,7.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,9% tenia menys de 18 anys, un 6,9% entre 18 i 24, un 26,8% entre 25 i 44, un 39,4% de 45 a 60 i un 8,9% 65 anys o més.
L'edat mitjana aritmètica era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,7 homes.
La renda mitjana per habitatge era de 58.542 $ i la renda mitjana per família de 60.875 $. Els homes tenien una renda mitjana de 70.536 $ mentre que les dones 32.292 $. La renda per capita de la població era de 31.960 $. Entorn del 9,9% de les famílies i el 10,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- San Geronimo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- San Geronimo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Veľké Bierovce

Veľké Bierovce és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trenčín.

## Història

La primera menció escrita de la vila es remunta al 1332.
# Ricardo de la Cierva y Codorníu

Ricardo de la Cierva y Codorníu († Paracuellos de Jarama, 7 de novembre de 1936) fou un advocat i polític espanyol, fill de Juan de la Cierva y Peñafiel, germà de l'aviador Juan de la Cierva y Codorníu i pare de l'historiador Ricardo de la Cierva.
Fou diputat pel districte d'Albocàsser pel sector ciervista del Partit Conservador a les eleccions generals espanyoles de 1920 i 1923. Durant la Segona República Espanyola treballà com a advocat per a l'ambaixada de Noruega i es va afiliar a la Falange Española.
En esclatar la Guerra Civil espanyola va ser capturat a Barajas per la delació d'un col·laborador, quan tractava de fugir a França per reunir-se amb la seva dona i els seus sis fills petits. Empresonat a la presó Model de Madrid, va passar els seus dies com a reclús en pèssimes condicions fins quan va ser excarcerat per ser afusellat al costat d'altres centenars de víctimes en les matances de Paracuellos. Tot això malgrat les promeses declarades per diferents mandataris republicans al cònsol de Noruega en les quals s'al·legava fer tot el que fos possible a alliberar a l'advocat, tal com explica Félix Schlayer en el seu cèlebre llibre biogràfic Un Dipolomático en el Madrid rojo.

## Referències

* ↑ Ricardo de la Cierva y Hoces Arxivat 2015-09-27 a Wayback Machine. a la Fundació Francisco Franco
* ↑ «Documentos inéditos sobre la Guerra Civil». Arxivat de l'original el 2015-09-28. [Consulta: 26 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)