OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Joan de Burgo

Sant Joan de Burgo és l'església parroquial del poble de Burgo, en el terme municipal de la Guingueta d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Pertany al territori de l'antic terme d'Unarre. Està situada 75 metres separada del poble, al sud-oest.

## Descripció

Petita església d'una sola nau i capçalera rectangular a l'est. La capçalera està coberta amb volta de canó i la resta de la nau amb un enfustat que l'imita. A la façana oest, als peus de la nau, està situada la porta de mig punt, sobre la qual apareix un petit nínxol i per damunt d'aquest, un òcul. Remata la façana una espadanya de dos ulls amb arcs de mig punt lleugerament ferrats. El llosat de llicorella és a dues vessants. Els parament externs són de pedra pissarrosa i granítica del país, sense desbastar excepte als angles formats per blocs més o menys rectangulars de gran mida. La façana està recoberta per una capa de calç.

## Referències

* ↑ «Sant Joan de Burgo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Cases i Loscos, Maria Lluïsa. «Sant Joan de Burgo». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7. * Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Unarre». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Joan de Burgo en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# GMM Grammy

GMM Grammy Public Company Limited és la major companyia d'entreteniment amb conglomerat de mitjans de comunicació a Tailàndia. Afirma una participació del 70 per cent de la indústria de l'entreteniment tailandès. Els artistes de Grammy inclouen Thongchai McIntyre, Silly Fools i Loso. A més del seu negoci musical, l'empresa participa en la producció de concerts, la direcció d'artistes, la producció i l'edició de pel·lícules i televisions.

## Referències

* ↑ «'Thai wave' in showbiz poised for big splash in China». Nikkei Asian Review, 27-03-2018 [Consulta: 27 abril 2020]. «"GMM Grammy -- the largest media conglomerate on the Stock Exchange of Thailand"»
* ↑ «Mr Expo reflects on the big event». Bangkok Post, 22-07-2017 [Consulta: 27 abril 2020]. «Soon after, Mr Kriengkrai agreed to sell a 50% stake in Index to GMM Grammy Plc, Thailand's largest entertainment company.»
* ↑ «This Thailand Tycoon's Private Palace Is a Pool-Filled Oasis». Bloomberg News, 24-03-2016 [Consulta: 27 abril 2020]. «Paiboon, the 66-year-old chairman of GMM Grammy, Thailand's largest media company...»

## Enllaços externs

* GMM Grammy - Lloc web oficial
# Girardia sphincter

Girardia sphincter és una espècie de triclàdide dugèsid que habita Tasmània.

## Morfologia

Els espècimens preservats fan entre 7 i 10 mm de longitud i 1 mm d'amplada. G. sphincter es diferencia de la resta d'espècies del mateix gènere per la presència d'un esfínter a la base del canal de la bursa. El nom específic (sphincter) fa referència a aquesta estructura.

## Referències

* 1 2 Sluys, Ronald; Kawakatsu, Masaharu «Contribution to an inventory of the freshwater planarians of Australia and New Zealand (Platyhelminthes, Tricladida, Dugesiidae), with distribution maps of the species examined» (en anglès). Beaufortia, 51, 2001, pàg. 163-198.
# Ginés Morata Pérez

Ginés Morata Pérez (Rioja, 19 d'abril de 1945) és un biòleg espanyol.

## Biografia

Va néixer el 1945 a la població de Rioja. Inicià els seus estudis de biologia a la Universitat Complutense de Madrid l'any 1968, aconseguint el doctorat el 1973.
El 1975 es convertí en científic del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC), esdevenint successivament vicedirector de l'Institut de Biologia Molecular el 1986, vicedirector del Centre de Biologia Molecular CSIC-Universitat Autònoma de Madrid el 1989, director del Centre de Biologia Molecular el 1990. Des de l'any 2006 és president del Consell de Participació del Parc Nacional de Doñana.

## Recerca científica

La seva carrera se centra en l'especialitat de biologia del desenvolupament, concretament en l'estudi de l'arquitectura biològica de la mosca Drosophila melanogaster. Mitjançant l'estudi genètic d'aquesta espècie intenta estudiar la regeneració d'òrgans en humans pel tractament dels càncers i l'envelliment humà.
L'any 2002 fou guardonat amb el Premi Nacional d'Investigació Santiago Ramón y Cajal per la caracterització funcional de gens reguladors en el desenvolupament embrionari. L'any 2007 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica, juntament amb el biòleg anglès Peter Lawrence. El 2013 va rebre el Premi Nacional de Genètica atorgat per la Societat Espanyola de Genètica.

## Enllaços externs

* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Premi d'Investigació Científica i Tècnica 2007 Arxivat 2010-05-05 a Wayback Machine.
# Ginés Salmerón Martínez

Ginés Salmerón Martínez (Sabadell, Vallès Occidental, 15 de novembre de 1972) va ser un ciclista català que competí professionalment entre 1996 i el 2000.

## Palmarès

* 1993
** 1r a la Cursa Ciclista del Llobregat
* 1995
** 1r a la Volta a Lleó
* 1997
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Andalusia

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1997. Abandona (12a etapa)
* 2000. Abandona (4a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1999. 93è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1999. Abandona (9a etapa)

## Referències

* ↑ «Ginés Salmerón Martínez». Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 22 abril 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Sant Quintí de Montclar

Sant Quintí de Montclar és un enclavament del municipi de Montclar, al Berguedà, que delimita amb els municipis veïns d'Avià, Casserres i l'Espunyola.
Té una extensió de 2,88 km². A diferència de la resta del municipi està situat a la conca del Cardener aquesta part és dins la conca del Llobregat, mitjançant el seu afluent: la riera de Clarà. Dins l'enclavament hi ha l'església de Sant Quintí, que dona nom al nucli de població, juntament amb el mas que li fa costat, així com la casa del Pujol, els Plans, Puxot i Casanova.

## Església de Sant Quintí

Dins l'enclavament trobem l'església romànica de Sant Quintí. Aquesta església té una nau acabada amb un absis semicircular. La nau és coberta amb una volta de canó i l'absis es tanca amb un quart d'esfera molt primitiu. El campanar de cadireta està molt deteriorat. D'aquesta església en procedeix un vas de relíquies romànic del segle xi que es conserva al Museu Diocesà i Comarcal de Solsona. Sant Quintí fou una sufragània dependent de la parroquial de Sant Martí de Montclar, dins el bisbat d'Urgell. Per l'església romànica hi passa una ruta senyalada de BTT que surt d'Avià.

## Vegeu també

* Llista d'enclavaments a Catalunya
* Llista de monuments de Montclar

## Referències

* ↑ Sant Quintí de Montclar a la GEC
* ↑ Situació de Sant Quintí de Montclar a Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Sant Quintí a la pàgina de Montclar». Arxivat de l'original el 2015-04-15. [Consulta: 15 abril 2015].
* ↑ «Ruta 1-Sant Quintí de Montclar». Arxivat de l'original el 2008-11-19. [Consulta: 8 desembre 2008].

## Enllaços externs

* Pàgina del municipi de Montclar
# Sant Quintí de Travil

Sant Quintí de Travil o Taravil és l'església de la parròquia de Travil, al municipi de Capolat (Berguedà). És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església correspon a una obra senzilla dels s. XVII o XVIII. A l'interior es conserva un retaule barroc/neoclàssic.

## Descripció

Església del segle xvii o XVIII construïda seguint l'estructura romànica. És de planta rectangular, amb la porta d'entrada de llinda, al mur de migdia. Sobre seu hi trobem un campanar d'espadanya d'un sol ull. L'església és d'una sola nau, amb una sagristia de planta quadrada adossada a la zona de l'altar. Una tanca de pedra delimita tot l'àmbit. El parament és de carreus de pedra irregulars, sense treballar i disposats en fileres. Les cobertes són a dues aigües amb teula àrab. A l'altar major hi ha el retaule de Sant Quintí de Travil, del segle xviii (porta la data de 1779)

## Referències

* 1 2 3 «Sant Quintí de Taravil». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2015].
# Gimnèsies

* «Gimnesis» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «Gimnesis (desambiguació)».
Les Gimnèsies o illes Gimnèsiques és el nom conjunt que els grecs donaven a Mallorca (la Gimnèsia Gran) i Menorca (la Gimnèsia Petita), amb els illots adjacents. Eivissa no era considerada part de l'arxipèlag que posteriorment seria conegut sota el nom d'Illes Balears, i Formentera era tenguda per un apèndix d'Eivissa.

## Etimologia del nom

En grec, les illes rebien el nom de Γυμνησίαι, Gymnēsíai. Segons els antics, rebien aquest nom perquè a l'estiu vivien despullats. No obstant això, gimnesi (grec antic: Γυμνήσιος) sembla un derivat de gimneta (grec antic: γυμνητής o γυμνής), que era el nom que rebia una casta d'infanteria lleugera, i que deu el nom al fet que portaven poc armament. Així doncs, els talaiòtics haurien estat anomenats gimnesis pels grecs perquè combatien amb poc armament. Certament, els foners balears estan documentats en batalles entre grecs i púnics, com a mercenaris d'aquests darrers, de manera que coneixien bé la seva manera de lluitar.
Modernament s'ha reprès la denominació antiga de Gimnèsies o Gimnèsiques, sobretot en cercles acadèmics i científics, on és habitual de recórrer a les arrels grecollatines per a elaborar cultismes i tecnicismes.

## Vegeu també

* Pitiüses

## Referències

* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, s.v. «Gimnèsies»
* ↑ Diodor, Biblioteca històrica, V, 16-18.
* ↑ Livi, Periochae, LX.
* ↑ Ajuntament de Maó

## Bibliografia

* Belenguer, E. Història de les illes Balears. Barcelona: Edicions 62, 2004. 525 p. (volum I) ISBN 84-297-5506-3.
# Giulio Taglietti

Giulio Taglietti (Brescia, 1660 - Brescia, 1718) va ser un compositor i violinista italià.
Giulio Taglietti va treballar com a professor de violí al Jesuïta College a Brescia cap al 1702. Entre 1695 i 1715 tenia col·leccions publicades amb 13 números d'opus. Aquests contenen sonates, sonates de trio, àries amb acompanyament instrumental i concerts. L'estructura del seu Concerti a cinque op 8 és molt similar a la del Concerto grosso. Taglietti pertanyia a la primera generació de compositors que pretenien l'ús en solitari del violoncel. Les composicions de Taglietti es basen estilísticament en les obres de Giuseppe Torelli. El compositor alemany Johann Gottfried Walther va editar un dels concerts de Taglietti per a orgue.
Taglietti era molt probablement germà del solista de tromba Luigi Taglietti (1668-1715), del qual també han sobreviscut algunes composicions, que van aparèixer majoritàriament a Venècia, hi també a Amsterdam.

## Obres

* Dues sonates de cambra per a dos violins i baix continu op. 1 (Bolonya,1695).
* Sis concerts i 4 3-op simfonies. 2(Venècia,1696).
* Sala de diversió musical per a dos violins i Violet op. 5 (Venècia, 1706).
* Trenta àries per jugar per Cello i Spinetta o violone op. 3 (1709).
* Concert de quatre homes amb l'op de violoncel forçat. 6.
* Concert de cinc op. 8 (Venècia, 1710).
* Unes àries sonores per a violí, violoncel i violoncel op. 10 (Venècia, 1711).
* Deu concerts a 4 amb els seus reforços per a quatre violins, viola,violeta i orgue op. 11 (Bolonya, 1714).
* Habitació pensaments a 3 per a dos violins i baix continu op. 12 (Venècia, 1714, Lost).
* Dotze sonates per a violí i el baix continu. 13.

## Referències

* Obres de Giulio Taglietti, en OpenMLOL, Horizons Unlimited Ltd.
* (anglès) Partitures o llibrets de Giulio Taglietti,a la Biblioteca Internacional de partitures del projecte, projecte Petrucci LLC.

## Bibliografia

* Adriano Bassi, La musica in Lombardia nel 1700: salotti, teatri, associazioni, Sala Bolognese, Arnaldo Forni Editore, 1992, (ISBN 9788827128381)..
# Santa Coloma de Salses

Santa Coloma de Salses o, simplement, Santa Coloma, és un poble del terme comunal de Salses, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya Nord.
Està situat just a migdia de la vila de Salses, a la riba meridional del Còrrec de Santa Coloma. Actualment forma un contínuum amb el nucli urbà de la vila de Salses.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «139-Salses». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Salses». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ Santa Coloma de Salses en els ortofotomapes de l'IGN
# Gabriel Faraill

Gabriel Faraill (Sant Marçal (Rosselló), 5 de desembre del 1839 - París, 10 de març del 1892) fou un escultor francès.
Va formar-se a l'Escola de Belles Art de Perpinyà (1864) amb Antoine Guiraud, conservador del Museu de Belles Arts, i posteriorment, va continuar els seus estudis a París amb Alexandre Oliva i Jean Baptiste Eugène Farochon. El bust que va fer del seu professor actualment es troba al museu del Louvre. Entre 1887 i 1889 va fer la decoració de l'estació central de Lisboa, construïda per Edmond Bartissol. El 1890 va rebre les palmes acadèmiques.

## Obres

* Monument a Jacint Rigau a Perpinyà (al museu de la ciutat s'hi conserven altres obres)

## Referències

* «Gabriel Faraill». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Plana biogràfica (francès)
# Bassari

El bassari, també denominat onyan (Onian, Onëyan, Ayan, Biyan, Wo), és una llengua del grup de les llengües senegambianes parlada per l'ètnia africana dels bassaris, el territori dels quals es troba dividit per la frontera entre el Senegal i Guinea.

## Població

Aquesta llengua, sovint anomenada tenda, és utilitzada per al voltant de 17.910 persones, principalment a les regions de Koundara, Youkounkoun i Kédougou, però també per alguns bassaris «emigrats» als centres urbans de Dakar, Tambacounda i Conakry.

## Escriptura

S'escriu mitjançant l'alfabet llatí. A Senegal, un decret de 2005 reglamenta l'ortografia del bassari
Alfabet onyan :
| A | B | Ɓ | C | D | Ɗ | E | Ë | F | G | H | I | J | K | L | M | N | Ñ | O | P | R | S | Ŝ | T | U | W | Y | Ƴ |
| a | b | ɓ | c | d | ɗ | e | ë | f | g | h | i | j | k | l | m | n | ñ | o | p | r | s | ŝ | t | u | w | y | ƴ |
* ĥ, ŵ, ŷ noten les consonants h, w, y nasalitzades.
* Mentre que les vocals e i o són marcades, l'entonació duu l'accent agut : é, ó.

## Referències

* ↑ Bassari referència a Ethnologue (16th ed., 2009)
* ↑ Gouvernement du Sénégal, 2005.

## Bibliografia

* (francès) Monica Cox, La phonologie du Bassari, Lomé, Institut National de la Recherche Scientifique, 1974, 39 p.
* (francès) Marie-Paule Ferry, «Deux langues tenda du Sénégal oriental, basari et bédik, présentées à partir du questionnaire de Greenberg», Bulletin SELAF, n° 7, juny 1968, 64 p.
* (francès) Marie-Paule Ferry, « Les affixes nominaux et leur rôle grammatical dans la phrase basari », Journal of West African Languages, vol. 8, n. 2, 1971, p. 113-122
* (francès) Marie-Paule Ferry, « L'expression du temps chez les Bédik et les Basari du Sénégal oriental » in L'expression du temps dans quelques langues de l'Ouest africain per Pierre-François Lacroix, París, SELAF, 1972, 196 p.
* (francès) Marie-Paule Ferry, « Le bassari », a Les langues dans le monde ancien et moderne, CNRS, 1981.
* Gouvernement du Sénégal, Décret n° 2005-987 del 21 d'octubre 2005 relatiu a l'ortografia i a la separació de les paraules en l'oniyan. (online Arxivat 2021-06-05 a Wayback Machine.)
# Portal del Carro

El Portal del Carro és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aquest carrer sense sortida, anomenat Portal del Carro, deu el seu nom a una antiga porta que estava tapada en època medieval i que va ser ampliada per poder passar els carros de la població de la ciutat. Al segle xiv té tanta importància aquest portal que li quedarà el nom de Portal del Carro. En aquell moment el portal es considerava "porta santa", ja que es deia que per aquella porta havia sortit Sant Magí i la gent no estava massa d'acord en utilitzar-la. Ell 1369 és tapiada davant el perill de guerra.

## Referències

* ↑ «Portal del Carro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 27 març 2019].
# Alcamarinayoc

Alcamarinayoc (possiblement del quítxua i l'aimara allqamari caracarà andí) o Colque Cruz (possiblement del quítxua i aimara qullqi diners, castellà cruz creu) és una muntanya que es troba a la Serralada de Vilcanota, una secció dels Andes del Perú i que s'eleva fins als 6.102 msnm. Es troba a la regió de Cusco, província de Quispicanchi, districte d'Ocongate. Es troba al nord-oest del Chumpe, al nord del Quevesere i al nord-est de l'Ichhu Ananta.

## Referències

* 1 2 Plantilla:Ref Laime
* ↑ escale.minedu.gob.pe - UGEL map of the Quispicanchi Province 1 (Cusco Region)
# São Bernardo do Campo

São Bernardo do Campo és un municipi brasiler de l'estat de São Paulo, a la mesoregió Metropolitana de São Paulo. La superfície total del municipi és de 408.45 quilòmetres quadrats i la seva població d'acord amb l'IBGE, 765,203 habitants cens del 2010, en resulta una densitat de 1.873,4 habitants per km². La ciutat posseeix aquest nom en honor de São Bernardo de Claraval, el Sant patró de la ciutat.

## Geografia

Es troba a la part superior de la Serra do Mar, l'altiplà de l'Atlàntic té una superfície de 408.45 quilòmetres quadrats, i la seva altitud varia entre els 60 metres sobre nivell del mar, a la cruïlla del riu Passareúva amb el riu Pilões (peu de la Serra) fins als 986,5 metres, al Pic Bonilha al barri Montanhão.

## Economia

Des de la dècada de 1950, la ciutat ha basat la seva economia en la indústria de l'automòbil - seu dels fabricants d'automòbils al Brasil com Volkswagen, Ford, Scania, Toyota, Mercedes-Benz, Karmann Ghia - a més de les indústries de components com ara indústries de pintura, com la BASF, que produeix pintures Suvinil, i la major fàbrica de dentífrics del món Colgate-Palmolive.
# Biologia evolutiva del desenvolupament

La biologia evolutiva del desenvolupament és un camp de la biologia que compara els processos de desenvolupament de diferents animals i plantes per tal de determinar les relacions ancestrals entre organismes i com evolucionaren els processos de desenvolupament. Estudia l'origen i evolució del desenvolupament embrionari; com les modificacions del desenvolupament i els processos del desenvolupament porten a la creació de noves característiques; el paper de la plasticitat del desenvolupament en l'evolució; l'impacte de l'ecologia sobre el desenvolupament i el canvi evolutiu; i la base del desenvolupament de les homoplàsies i les homologies.
Tot i que l'interès en la relació entre l'ontogènesi i la filogènia es remunta al segle xix, el camp actual de la biologia evolutiva del desenvolupament ha guanyat empenta amb el descobriment dels gens reguladors del desenvolupament embrionari en organismes models. Les hipòtesis generals romanen difícils de posar a prova a causa de la gran varietat de formes dels organismes. Tanmateix, ara sembla que de la mateixa manera que l'evolució tendeix a crear nous gens a partir de fragments de gens vells (economia molecular), la biologia evolutiva del desenvolupament demostra que l'evolució altera processos del desenvolupament (gens i xarxes de gens) per crear noves estructures a partir de les xarxes de gens antigues (com ara la desviació d'estructures òssies de la mandíbula per a formar els ossicles de l'orella mitjana) o conserva (economia molecular) una estructura similar en una plèiade d'organismes, com ara els gens desenvolupadors dels ulls en mol·luscs, insectes i vertebrats. Inicialment, el més gran interès s'ha centrat en les proves macroevolutives d'homologies en els mecanismes cel·lulars i moleculars que regulen la morfologia corporal i el desenvolupament dels òrgans. Tanmateix, els mètodes més moderns inclouen la microevolució i els canvis en el desenvolupament relacionats amb l'especiació.

## Vegeu també

* Biologia del desenvolupament.
* Evolució dels animals.
* Biologia evolutiva del desenvolupament vegetal.
* Efecte Baldwin.
* Teoria dels sistemes de desenvolupament.
* Evolució dels organismes multicel·lular.
* Assimilació genètica.
* Ontogènesi.
* Teoria de la recapitulació.
* Llista de famílies de gens.
* Morfologia.
* Senyalització cel·lular.
* Transducció de senyals.
* Xarxes de senyalització cel·lular.
* Factor de transcripció.
* Estimulador (genètica).
* Estimulosoma.
* Promotor.
* Xarxa reguladora de gens.

## Enllaços externs

* Scott F. Gilbert, The morphogenesis of evolutionary developmental biology Arxivat 2009-12-24 a Wayback Machine. (anglès).
# Abrothrix xanthorhina

Abrothrix xanthorhina és una espècie de mamífer rosegador de la família dels cricètids. Viu a l'Argentina i Xile. Els seus hàbitats naturals són els boscos i l'estepa patagona. Es tracta d'un ratolí de mida petita, amb un pes adult de 15-20 g. Té la cua força curta en relació amb la llargada del cap i el cos. Se n'han descrit dues subespècies: A. x. xanthorhina i A. x. canescens.

## Referències

* ↑ Lozada, M.; Monjeau, J. A.; Heinemann, K. M.; Guthmann, N.; Birney, E. C «Abrothrix xanthorhinus» (PDF) (en anglès). Mammalian Species, 540, 1996, pàg. 1-6. Arxivat de l'original el 2016-03-15 [Consulta: 1r octubre 2016]. Arxivat 2016-03-15 a Wayback Machine.
# Silvia Cebolla Civil

Silvia Cebolla Civil (Saragossa, 1985) és una divulgadora de l'aragonés, presentadora del programa d'Aragón TV Charrín Charrán.
Llicenciada en dret i màster en relacions de gènere, va començar a estudiar aragonès als 18 anys a l'escola Nogará. La seua trajectòria en la comunicació comença quan crea un canal de Youtube, A Escuchetes, com a material didàctic per als seus alumnes d'aragonés. El canal, dedicat a la cuina vegetariana, transcendí l'audiència de la classe i de la llengua aragonesa, superant el miler de seguidors i se n'edità un llibre l'any 2018.
L'any 2019 es converteix en la presentadora del primer programa de televisió en aragonés, Charrín Charrán.

## Referències

* 1 2 «Silvia Cebolla, youtuber de cocina vegetariana en aragonés: “El aragonés debe ser una asignatura en las zonas de habla, si no se perderá”». Diario de Teruel. [Consulta: 7 octubre 2019].
* ↑ «'A Escuchetes', un libro de cocina en aragonés». Heraldo de Aragón, 30-07-2018. [Consulta: 7 octubre 2019].
* ↑ «Silvia Cebolla: "El estreno del primer programa de televisión en aragonés es un hecho histórico"». Heraldo de Aragón, 05-05-2019. [Consulta: 7 octubre 2019].
# 908

El 908 (CMVIII) fou un any de traspàs començat en divendres del calendari julià.

## Esdeveniments

* Els àrabs arriben a Somàlia.
* A la tardor del 908 Muhàmmad al-Tawil destrueix i s'apodera de Roda i Pedrui.

## Necrològiques

* Benció I de Carcassona, comte de Carcassona

## Referències

* ↑ IGLESIAS COSTA, Manuel: Historia del Condado de Ribagorza Edita Instituto de Estudios Altoaragoneses. Área de Cultura de la Diputación de Huesca. Pàgina 60. ISBN 84-8127-121-7
* ↑ IGLESIAS COSTA, Manuel: Roda de Isábena. Volum 108 de Monografías del Instituto de Estudios Pirenaicos. Edita Consejo Superior de Investigaciones Científicas, Instituto de Estudios Pirenaicos, 1980. Original de la Universitat de Califòrnia.
# Aceret

Aceret (en aragonès i en castellà: Acered) és un municipi de la província de Saragossa, a la comunitat autònoma d'Aragó i enquadrat a la comarca de la Camp de Daroca.