OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Testimoni protegit

Testimo protegit (Trauma Center en anglès) és una pel·lícula de thriller d'acció nord-americana del 2019 dirigida per Matt Eskandari. És protagonitzada per Bruce Willis i Nicky Whelan. Ha estat doblada al català.

## Repartiment

* Bruce Willis com a Lt. Steve Wakes
* Nicky Whelan com a Madison Taylor
* Tito Ortiz com a Det. Pierce
* Texas Battle com el sergent Tull
* Lynn Gilmartin com l'infermera Crystal
* Catherine Davis com a Emily Taylor
* Lala Kent com a Renee
* Sergio Rizzuto com a Marcos
* Tyler Jon Olson com a Det. Tony Martin
* Jesse Pruett com a Customer Phil
* Steve Guttenberg com a Dr. Jones
* Heather Johansen com l'infermera Rachel

## Crítica

A Rotten Tomatoes, la pel·lícula té una puntuació d'aprovació del 20% basada en 5 ressenyes i una puntuació mitjana de 3,6/10.

## Referències

* ↑ «Trauma Center (2019)». Box Office Mojo. IMDb. [Consulta: April 28, 2020].
* ↑ Kay, Jeremy. «Bruce Willis thriller 'Trauma Center' lands EFM deals through Highland (exclusive)». Screen Daily, 11-02-2019. [Consulta: 9 febrer 2020].
* ↑ Jacquin, Jeri. «TRAUMA CENTER Brings the Chase». Patch Media, 3 December 2019. [Consulta: 9 febrer 2020].
* ↑ «Testimoni protegit». Goita què fan, ara!. [Consulta: 6 juliol 2024].
* ↑ «Trauma Center (2019)». Rotten Tomatoes. Fandango. [Consulta: April 4, 2024].
# Testour

Testour (àrab: تستور, Tastūr) és una ciutat de Tunísia, adscrita a la governació de Béja, situada uns 39 km al sud-est de la ciutat de Béja. Té una població de 12.732 habitants i és el cap de la delegació del mateix nom, que consta de 35.300 habitants al cens del 2004.

## Cultura

La ciutat està situada al territori de la tribu amaziga de Béjaoua i s'enfila pels turons de la riba sud del riu Medjerda, al peu del Djebel Morra, al lloc de l'antiga ciutat romana de Tachilla. Al sud-oest trobem els jaciments arqueològics d'Aïn Tounga i Aïn Younes al Djebel Echahid. Fou poblada per andalusins al segle xvii. La gran mesquita de la ciutat es va construir el 1630 i la ciutat té altres catorze mesquites, totes del segle xvii, la principal de les quals és la d'Abdellatif. Els seus carrerons i cases de més de 400 anys la converteixen en una de les ciutats més antigues de Tunísia.
Celebra cada any un festival de música àrab i tradicional, la primera edició del qual es va fer el 1967. Hi havia una població jueva de certa importància fins al 1948; la tomba del rabí Fraji Chawat és lloc de peregrinació.

## Història

La ciutat fou dominada per romans, vàndals i romans d'Orient, però després desapareix i no és esmentada durant l'edat mitjana. Els andalusins s'hi van establir el 1609 o el 1610 (la primera onada d'immigració andalusina es va establir uns anys abans a Khirufa, uns 12 km al nord) i van fundar o refundar la ciutat. Els andalusins de Khirufa van plantar vinya, que va ser molt productiva, però foren gravats amb forts impostos pels governadors otomans i es van traslladar a Testour, on van fundar vers el 1610 Ribat al-Àndalus, amb una petita mesquita. Una segona onada s'hi va instal·lar pocs anys després i Mohamed Tagharino va poder construir-hi la gran mesquita; hi van sorgir, llavors, els barris de Tagharino i de la Hara, amb una comunitat jueva també vinguda de l'antic al-Àndalus.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 21 57 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en dotze sectors o imades:
* Testour (21 57 51)
* Ibn Zeydoun (21 57 52)
* Cité 26 Février (21 57 53)
* Mezougha (21 57 54)
* Zeldou (21 57 55)
* Ouled Salama (21 57 56)
* Es-Slouguia (21 57 57)
* Aïn Younes (21 57 58)
* Es-Sekhira (21 57 59)
* Oued Ezzargua (21 57 60)
* Sidi Abdelaziz (21 57 61)
* Sidi Ameur (21 57 62)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 21 16).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 60-64. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 142. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* Testour - Lloc web oficial
# David Hoffos

David Hoffos, nascut el 1966 a Mont-real (Quebec), és un artista contemporani quebequès que actualment viu i treballa a Lethbridge (Alberta, Canadà).Destaquen les seves instal·lacions il·lusionistes que s'inspiren en arcaics efectes especials i tècniques cinematogràfiques.

## El seu pas per la Fundació Miró (Barcelona)

L'any 1999 va presentar una mostra a la Fundació Joan Miró de Barcelona, que va rebre el nom de "Catàstrofe" (20 de maig -18 de juliol) i va formar part del cicle "Singular Electrics". Aquest cicle ens fa pensar en la incidència de les noves tecnologies en l'art i, més concretament la mostra de Hoffos proposa una reflexió sobre la capacitat dels mitjans audiovisuals per crear situacions d'il·lusió. La mostra va estar formada per sensors acústics, una gran pantalla amb imatges i una maqueta d'un poble on s'han produït nombroses catàstrofes. Tot això aconseguia ficar a l'espectador en aquest escenari virtual que s'havia creat. Potser el més impactant és imaginar-se en situació: quan el visitant entrava a la sala es projectava al seu voltant una sèrie d'imatges de tota mena de catàstrofes, tal com huracans, terratrèmols inundacions, etc. Per tant, a mesura que l'espectador s'apropava a les maquetes que hi havia, és com si estigués enmig d'aquests desastres. En definitiva, el que es va intentar va ser fer que el protagonista fos l'espectador. En paraules del mateix Hoffos "Faig ús de tecnologia casera modificada, barrejada amb tècniques de presentació teatral i precinematogràfica simpleemt pel gust per restaurar el sentit màgic i meravellós d'aquests mecanismes".

## Referències

* ↑ El Periódico, 20/05/1999
* ↑ El País (Madrid), 24/05/1999
* ↑ Segade, Manuel. Haver fet un lloc on els artistes tinguin dret a equivocar-se. Històries de l'Espai 10 i l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró. Barcelona: Fundació Joan Miró, 2014. ISBN 978-84-941239-8-6 [Consulta: 25 abril 2014]. Permís de reutilització CC-BY-SA 3.0 via OTRS

## Enllaços externs

* David Hoffos - Lloc web oficial (anglès)
# Telèfon de cortesia

El telèfon cortesia és un telèfon que es troba en Terminals d'Aeroports, grans estacions de tren, vestíbuls d'hotels i altres sales d'espera on hi ha molts viatgers, que s'utilitza per transmetre missatges a una persona específica.
Existeixen altres telèfons que també poden rebre el nom de "telèfons de cortesia". Solen estar situats en llocs públics o semipúblics i poden ser usats per a fer trucades externes.

## Ús

Normalment s'utilitza difonent pels altaveus d'un lloc públic, un missatge de l'estil de: "..Msrs. Jane, per favor, respongui al telèfon de cortesia més proper.." Els "telèfons de cortesia" solen tenir un color distintiu, que és tradicionalment blanc en els aeroports dels Estats Units, i la majoria no tenen possibilitat de fer trucades, sinó que tan sols són simples terminals per parlar amb un operador de centraleta o amb algun nombre fix. Alguns "telèfons de cortesia" tenen un doble ús podent-se emprar també com a telèfon d'emergència, amb botons per mitjà dels quals l'usuari pot distingir entre l'ús per a emergències o per a consultes.
Els clients poden utilitzar el telèfon de cortesia per buscar informació, com per exemple on trobar algun mitjà de transport o una persona que tracta de reunir-se amb ells. Alguns telèfons de cortesia proporcionen una línia directa amb una sèrie d'empreses anunciades, com per exemple hotels o taxis. Poden estar situats prop de la recollida d'equipatges, prop de l'àrea de venda de bitllets, o prop dels controls de seguretat.

## Referències

* ↑ courtesy-phone
* ↑ Rick Belliotti (2008), Common use facilities and equipment at airports, p. 10, ISBN 978-0-309-09805-2
* ↑ Scott Keagy (2000), «Private Line Automatic Ring-Down», Integrating voice and data networks, p. 603, ISBN 978-1-57870-196-4
* ↑ "Council okays airport phone center", The Southeast Missourian (February 4, 1987), page 4.
* ↑ «Taxis» Arxivat 2011-01-14 a Wayback Machine.
* ↑ Ngcobo, Sipho "Airport approves advertising contract", The Times-News, ((20 de març, 1990), página 3.

## Vegeu també

* Domòtica
* Porter electrònic
* Videointèrfon
* Intercomunicador

## Enllaços externs

* Normativa d'instal·lació per a l'accessibilitat . Arxivat 2012-06-20 a Wayback Machine.
* hongkong airport help-phone-courtesy
# Francesc Herrera

* No s'ha de confondre amb Francisco Herrera.
Francesc Herrera García (Viana, Navarra 1673 - Ciutat de Mallorca, 1733) fou un escultor i arquitecte navarrès establert a Mallorca.
Es va establir a Mallorca l'any 1697, convidat pel pare Josep Palou, provincial dels franciscans que el conegué a Menorca. Residia a la parròquia de Sant Miquel de la ciutat de Mallorca. L'any 1709 es casà amb Elisabet Oms i Abraham, filla del pintor Antoni Oms i Bestard. En segones núpcies es casà amb Joana Mateu Amer, filla d'un fuster de la ciutat. Va morir el 1733 i va ser enterrat a la Seu de Mallorca. Fill seu va ser l'escultor Gregori Herrera Mateu (Ciutat de Mallorca, segle xviii), pare al seu temps del pintor i escultor Francesc Herrera Ferragut (Palma, ?- 1778).

## Obra

La primera obra documentada d'Herrera és el segon cos de la portada principal de l'església de Sant Francesc, de la ciutat de Mallorca, inacabada des de la mort de Jaume Blanquer Florit. Herrera s'ajustà a la primitiva tipologia absidal, aconseguint un conjunt unitari. Així i tot, va fer un tractament original de les figures, sobretot de la Immaculada central. L'escultor seguí treballant pels franciscans i el 1700 realitzà una Immaculada pel convent de Sant Bonaventura, de Llucmajor, tallada en fusta. Hom li ha atribuït el retaule de Sant Pere Regalat del convent de Ciutat (1711). Una talla seva en fusta de Sant Isidre es troba a l'església parroquial de Santa Maria del Camí.

## Treballs arquitectònics

Realitzà la capella de Sant Nicolau de Tolentí, a l'església del Bon Socors de Ciutat, beneïda el 1707. Una altra obra semblant és la sala capitular de la Seu de Mallorca, aixecada entre 1697 i 1701, de planta ovalada, amb molta ornamentació i un notable caràcter dinàmic i innovador.

## Els retaules

Els retaules constitueixen la seva producció més important. Ell en feia la traça del conjunt i treballava les figures principals. Obra seva és el segon cos (1709-1715) del retaule major de Santa Teresa de Ciutat. L'any 1712 Herrera cobrava el disseny del retaule de Sant Sebastià de la Seu. Més original és el retaule catedralici de Sant Antoni de Pàdua, realitzat entre 1716 i 1720, amb la més típica retòrica barroca. Herrera s'ocupà de l'estàtua del titular i del relleu de Santa Rosalia. També a la Seu, el retaule de Sant Martí de Tours es pot interpretar com una transacció entre el gust tradicional i les influències italianes sobre Herrera. Un quart retaule d'Herrera a la Seu, dedicat a Sant Bernat, va desaparèixer en un incendi l'any 1912.
Altres dos retaules seus són els que decoren els presbiteris de les esglésies de Sant Miquel i de Santa Catalina de Sena de la ciutat de Mallorca.

## Referències

* ↑ «Els Herrera», dins Gran Enciclopèdia de la pintura i l'escultura a les Balears. Palma. Promomallorca, 1996, p. 318-323
# Dasyatis brevicauda

Dasyatis brevicauda és una espècie de peix de la família dels dasiàtids i de l'ordre dels myliobatiformes.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. (Part 1 involves fishes, pp. (i-iv) 3-69 (70 blank), Part 2 with slightly different title, pp. ia-iva + 71-105 (106 blank)). Caratteri. (italià)
* ↑ BioLib (anglès)
# The Memory Remains

«The Memory Remains» és el dissetè senzill de la banda estatunidenca Metallica, el primer extret de l'àlbum d'estudi, ReLoad, llançat l'11 de novembre de 1997. Van comptar amb la cantant britànica Marianne Faithfull per les veus addicionals.
La cançó fou composta per James Hetfield i Lars Ulrich, i les lletres expliquen la història d'un artista oblidat per la societat que embogeix degut a la pèrdua de la fama i s'encamina cap a l'autodestrucció.
La versió demo inicial fou enregistrada al març de 1995 en l'estudi personal que Lars Ulrich té a casa seva. Van editar diverses versions posteriors, una fou inclosa com a cara-B del senzill de «The Unforgiven II'», una altra va ser inclosa en l'àlbum S&M (1999) en col·laboració de l'orquestra San Francisco Symphony i direcció de Michael Kamen, i la darrera versió fou inclosa en l'àlbum de directe Orgullo, Pasión, y Gloria, però d'elles comptar amb la participació de Faithfull. En els concerts, la banda anima al públic a cantar les parts de Faithfull.
L'èxit del senzill fou important, ja que va arribar al número 28 de la llistat estatunidenca i al 13 de la britànica. El videolcip fou dirigit per Paul Andersen i presenta un concepte surrealista i antigravitatori, no la banda toca la cançó sobre una gran plataforma suspesa que va rotant al llarg de l'actuació.
# The Meaning of Life

«The Meaning of Life» és el vuitè senzill de la banda californiana The Offspring, i el quart de l'àlbum Ixnay on the Hombre. Fou publicat el 1997 amb la producció de Dave Jerden. Junt amb «I'll Be Waiting» són les dues cançons de la banda que no han entrat en cap llista a nivell mundial.
Del senzill van editar un videoclip dirigit per Kevin Kerslake i estrenat el mateix any. Posteriorment fou inclòs en la compilació Complete Music Video Collection (2005), i també va aparèixer en les bandes sonores de les pel·lícules Tekken: The Motion Picture (1998) i Snowriders II (1997). La cançó «Smash It Up», inclosa en el senzill, va aparèixer posteriorment en la banda sonora de la pel·lícula Batman Forever.

## Referències

* ↑ «Tekken > Soundtrack» (en anglès). IMDb. [Consulta: 11 setembre 2015].
* ↑ «Batman Forever > Soundtrack» (en anglès). IMDb. [Consulta: 14 setembre 2015].

## Enllaços externs

* The Meaning of Life a Allmusic (anglès)
# Francesco Chicchi

Francesco Chicchi (Camaiore, 27 de novembre de 1980) és un ciclista italià ja retirat. Campió del món sub-23 el 2002, fou professional entre el 2003 i el 2016. A principis de 2017, sense poder trobar un nou equip després de la finalització del seu contracte amb l'Androni Giocattoli-Sidermec, va decidir retirar-se.
En el seu palmarès destaquen victòries d'etapa en curses d'una setmana, com ara la Volta a Catalunya o la Tirrena-Adriàtica i la Nokere Koerse del 2012.

## Palmarès

* 2002
** Campió del món en ruta sub-23
** 1r a la Vicenza-Bionde
** 1r a La Popolarissima
* 2005
** Vencedor d'una etapa de la Settimana internazionale di Coppi e Bartali
* 2006
** Vencedor d'una etapa dels Quatre dies de Dunkerque
** Vencedor d'una etapa del Tour of Britain
** Vencedor d'una etapa del Driedaagse van West-Vlaanderen
* 2007
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Dinamarca
** Vencedor d'una etapa del Brixia Tour
* 2008
** Vencedor de 2 etapes de la Settimana internazionale di Coppi e Bartali
** Vencedor d'una etapa de la Tirreno-Adriatico
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Eslovènia
** Vencedor d'una etapa del Tour of Missouri
* 2009
** Vencedor d'una etapa del Tour Down Under
** Vencedor d'una etapa del Tour of Missouri
* 2010
** 1r al Gran Premi de la vila de Mòdena
** Vencedor de 2 etapes del Tour de Qatar
** Vencedor d'una etapa del Tour de San Luis
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Califòrnia
** Vencedor d'una etapa de la Setmana Internacional Coppi i Bartali
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Eslovènia
* 2012
** 1r a la Nokere Koerse
** 1r a l'Handzame Classic
** Vencedor de 2 etapes del Tour de San Luis
** Vencedor d'una etapa dels Tres dies de Flandes Occidental
* 2013
** Vencedor de 2 etapes del Tour de Langkawi i de la classificació per punts
** 1r al Gran Premi Riga-Jurmala
** 1r al Gran Premi Jurmala
* 2014
** Vencedor de 3 etapes a la Volta a Veneçuela
* 2015
** Vencedor d'una etapa a la Setmana Internacional de Coppi i Bartali
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Veneçuela
* 2016
** Vencedor d'una etapa als Boucles de la Mayenne

### Resultats al Tour de França

* 2008. Fora de control (16a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2011. Abandona (14a etapa)
* 2012. Abandona (19a etapa)
* 2013. No surt (9a etapa)
* 2014. No surt (9a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2007. Abandona (9a etapa)

## Referències

* ↑ «CHICCHI Francesco». [Consulta: 9 novembre 2022].
* ↑ «A 36 anni Francesco Chicchi si appresta a concludere la carriera – VIDEO», 01-01-2017. [Consulta: 10 gener 2017].
* ↑ «El italiano Chicchi se impone en el sprint de Pallejà» (en castellà), 24-05-2008. [Consulta: 9 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Francesco CHICCHI» (en italià). [Consulta: 9 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Web personal Arxivat 2007-09-08 a Wayback Machine.
* Fitxa de Francesco Chicchi a sitiodeciclismo.net
# Francisco Javier Amérigo y Aparici

Francisco Javier Amérigo y Aparici (València, 1842 - Madrid, 1912) fou un pintor valencià.
Amérigo y Aparici es va formar inicialment a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València, on va ser deixeble de Francisco Martínez Yago (pare de Salvador Martínez Cubells, amb qui va fer amistat). Temps després es va formar a la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando a Madrid i d'aquí marxà a Roma l'any 1865, on va conèixer a Eduardo Rosales y Gallina i Marià Fortuny.
Fou des de la Ciutat Eterna des d'on envià la peça Un Viernes Santo en el Coliseo de Roma, amb la que guanyà la medalla de segona classe a l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1876. L'any següent, i coincidint amb la seva tornada a Espanya, va presentar l'obra Del Saqueo de Roma amb la que va guanyar la medalla de primera classe. Aquesta obra la va dedicar al seu amic Víctor Balaguer amb la dedicatoria Al gran poeta Balaguer- su admirador- Amérigo, a qui li regalà la peça per la seva incipient col·lecció de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer.
Posteriorment, l'any 1892 va obtenir el mateix premi amb l'obra Derecho de Asilo. Amérigo va realitzar també pintures religioses, com ara les del sostre de la Real Basílica de San Francisco el Grande de Madrid i va dissenyar escenografies per al Teatro Martín de Madrid.

## Referències

* ↑ Museo del Prado, Enciclopèdia Online. «El Saqueo de Roma».
* ↑ «Butlletí BMVB». Butlletí de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, 26-01-1888, pàg. 5 [Consulta: 18 novembre 2013].

## Enllaços externs

* http://www.museodelprado.es/enciclopedia/enciclopedia-on-line/voz/amerigo-y-aparici-francisco-javier/ Arxivat 2017-02-20 a Wayback Machine..
# Francisco Javier Alegre

Francisco Javier Alegre S.I. (Puerto de Veracruz, Virregnat de Nova Espanya; 12 de novembre de 1729 - Bolonya, 16 d'agost de 1788) fou un jesuïta, filòsof, teòleg, canonista, historiador, geògraf, traductor, creador d'obres de gran interès sobre diversos temes.
Va estudiar al seminari de San Ignacio, a Puebla i en 1747 va ingressar a la Companyia de Jesús. La seva formació intel·lectual va abastar el coneixement de la cultura clàssica, la filosofia antiga, medieval i moderna, la teologia i les matemàtiques. A més va ser un gran llatinista i va arribar a conèixer bé les llengües grega, hebrea, francesa, italiana i anglesa; també va aprendre nàhuatl.
Va exercir com a professor de gramàtica i humanitats a Mèxic i a Veracruz, i de retòrica i filosofia en l'Havana; en la Reial i Pontifícia Universitat de Mérida de Yucatán va ser mestre de dret canònic de 1760 a 1763. També a Mérida va fer la seva "professió solemne" (quart vot) el 1763. El 1764, cridat de tornada a Mèxic al Col·legi de Sant Ildefons per integrar-se al grup que definiria la reforma dels estudis, se'l va comissionar per escriure la Historia de la provincia de la Compañía de Jesús de Nueva España que havia estat iniciada al segle XVII pel pare Francisco de Florencia.
Després de l'expulsió dels jesuïtes l'ordre en 1767, se li van confiscar els seus escrits. Així com els seus altres companys jesuïtes, Francisco Javier va ser portat presoner (acusat d'alta traïció al rei) i exiliat als Estats Pontificis; a ell li va tocar residir a la ciutat de Bolonya, on va escriure la major part de les seves obres.
La seva Historia de la provincia de la Compañía de Jesús de Nueva España es va publicar a Mèxic en 1841-1842, i destaca pel seu acurat estil i per l'extensa recopilació de dades sobre l'evangelització de Mèxic duta a terme pels missioners jesuïtes i sobre la història dels seus col·legis.
A més de traduir l'art poètica de l'escriptor francès Nicolas Boileau, Alegre va redactar un tractat sobre l'art retòrica i una epopeia en llatí titulada Alexandriada (1749), sobre la conquesta de Tir per Alexandre el Gran. També va ser autor d'una versió en versos llatins de la Ilíada d'Homer titulada Homeri illias llatí carmine expressa (1776), i d'una Carta geográfica del hemisferio mexicano, que va mostrar als erudits europeus aspectes desconeguts del continent americà.
Francisco Javier Alegre va morir a Bolonya en 1788

## Fonts

* Burrus, Ernest J. 1984. Jesuit Relations: Baja California, 1716-1762. Dawson's Book Shop, Los Angeles.
* Patrón Sarti, Rafael, 2011, "La Universidad de Mérida de Yucatán en la época colonial (1624-1767)", Historias,80, 2011, pp. 47-61
# Tiranet cap-roig

El tiranet cap-roig (Pseudotriccus ruficeps) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos dels Andes del centre i sud de Colòmbia, Equador, est del Perú i oest de Bolívia.

## Referències

* ↑ «Tiranet cap-roig». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2021(català)
# Tiranet crestat del Perú

El tiranet crestat del Perú (Uromyias agraphia) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos, localment als Andes del Perú.

## Referències

* ↑ «Tiranet crestat del Perú». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Font pública (Sanaüja)

La Font pública del municipi de Sanaüja (Segarra) és una de les obres d'aquest municipi que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Font ornamental adossada a la façana d'ingrés de l'església parroquial de Santa Maria de Sanaüja. Aquesta font s'estructura sobre un peu troncoprismàtic, a manera de capitell, decorat amb volutes i motius vegetals. Per sobre, es disposa una pica rectangular amb brocal el·líptic. L'aigua de la font surt mitjançant una aixeta situada al centre d'una creu de Malta esculpida sobre un plafó de pedra. Aquesta plafó se'ns presenta emmarcat amb sendes volutes i coronat per una estructura romboïdal. Destaquem la inscripció incisa sobre el plafó, damunt de la creu esculpida, on ens apareix la data "1959". L'obra està realitzada amb pedra picada.

## Referències

* ↑ «Font pública». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2015].
# Tirà gorjaestriat

El tirà gorjaestriat (Myiotheretes striaticollis) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones arbustives incloent barrancs, a les muntanyes des de Colòmbia i oest de Veneçuela, cap al sud, fins Perú, centre i sud-est de Bolívia i nord-oest de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Tirà gorjaestriat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)