OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bacora (grup musical)

Bacora és un grup de punk rock format per músics de La Safor i La Vall d'Albaida, exmembres de grups com Eskak al Rei i Skamot. Toquen un skate punk amb lletres satíriques i enginyoses, i en el seu tercer disc versionaren la cançó «Milionària» de la cantant Rosalía.

## Discografia

* Surf&Raspall (2014)
* Foc You! (2017)
* Antifans (2021)

## Referències

* ↑ «Barbacoa, cocacola i Bacora». Tresdeu, 10-01-2014. [Consulta: 11 juliol 2021].
* ↑ Pérez, Jordi Juan. «Bacora versionen Rosalia al seu nou disc». Diània Televisió, 15-04-2021. [Consulta: 11 juliol 2021].
* ↑ Presència, Àngela. «Antifans, el nou disc de Bacora». Tresdeu, 21-04-2021. [Consulta: 11 juliol 2021].
# Balars

* No s'ha de confondre amb Balears.
Els balars (llatí: Balari; grec antic: Βαλαροί) foren una tribu de Sardenya que poblava l'interior de l'illa, i que és esmentada per Plini el vell i Estrabó com una de les més grans entre els pobles nadius. Vivien en coves i a les muntanyes i saquejaven els districtes fèrtils de la costa. Segons Pausànies el seu origen fou un cos de mercenaris d'Àfrica o Ibèria al servei dels cartaginesos i el seu nom significava 'fugitius'.

## Referències

* 1 2 3 4 Balari a: William Smith, LLD, Ed.: Dictionary of Greek and Roman Geography (1854)
* ↑ «Pausanias, Description of Greece, Phocis and Ozolian Locri, chapter 17, section 9». [Consulta: 5 juny 2021].

## Bibliografia

* Balari a: William Smith, LLD, Ed.: Dictionary of Greek and Roman Geography (1854)
# Balasc

Balasc és una caseria i antic hostal de camí del terme d'Isona i Conca Dellà, pertanyent a l'antic terme de Benavent de Tremp. Està situat a cosa d'un quilòmetre al sud-oest de Benavent de la Conca, accessible per diversos camins que hi menen des del poble de Benavent de la Conca.
Està situada a 945,1 m. alt., en el mateix coster on es troba el poble esmentat i també l'antic poble de Gramenet, situat a ponent de Balasc.
Aquesta caseria està constituïda per un petit carrer de quatre cases posades en renglera, sense cases enfrontades, i les restes de les cavallerisses de l'antic Hostal de Balasc, concedit al Comú de Benavent el 1731 pel senyor del lloc, el Baró d'Orcau.

## Bibliografia

* MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar. Madrid: Establecimiento Literario-Tipográfico, 1845. Edició facsímil Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al <<Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar>> de Pascual Madoz. V. 1. Barcelona: Curial, 1985. ISBN 84-7256-256-5.

## Enllaços externs

* Institut Català de Cartografia
# Baijnath

Baijnath és el nom dels següents llocs:
* Baijnath, Himachal Pradesh
* Baijnath, Uttarakhand
# Ballarina (sabata)

* No s'ha de confondre amb Sabatilla de ballet.
Una ballarina és una sabata femenina tancada i de punta arrodonida, sovint plana, que de vegades té un taló molt prim o bé no en té cap.
És una sabata inspirada de les ballarines que utilitzen les ballarines de dansa clàssica.

## Història

L'any 1932 Jacob Bloch, originari d'Austràlia, crea a Londres un obrador de confecció de sabates de dansa millorada, que anomena més endavant, en francès, « ballerines ». La seva passió per l'òpera, i el seu sentiment de l'observació el condueixen a la confecció d'una sabata ja confortable per als ballarins. El terme « ballerine », que data dels voltants del XVI, designa a l'origen una ballarina professional de ballet.
Quinze anys més tard, Rose Repetto decideix de millorar altra vegada les sabates de dansa, per al seu fill Roland Petit. Inventa doncs una nova tècnica de confecció consistent a cosir la sivella de la sabata al revés, que es desenvoluparà més endavant. A París, la popularitat del seu fill crea un autèntic entusiasme entorn d'aquests sabates qui s'estendrà més tard a tots els estils de dansa.
René Caty, l'obrador de sabates de luxe del qual era implantat a Rumans, imagina una utilització ja corrent de la ballerine dansa i la comercialitzà per al públic general i al començament dels anys 1950 certs famosos del cinema van popularitzar aquest accessori a partir de l'any 1956, en què esdevé realment una « sabata de ciutat », com Brigitte Bardot al film I Déu.. creà la dona i la seva ballarina « Cendrillon » de fabricació Repetto, o Audrey Hepburn amb les seves sabates de ballet de mini-taló de marca Ferragamo.
Les sabates de ball es desenvolupen més i més i esdevenen ineludibles en el camp de la moda: Chanel i la seva ballarina bicolor, però igualment la marca Repetto que esdevé un símbol arreu del món, així com la marca Lanvin a poc a poc.
Després d'haver estat abandonades durant una vintena d'anys, ha revifat la passió de les dones per la ballarina a la primeria del S. XXI. Han tornat a ser populars per a qualsevol ocasió entre les nenes i dones de totes les edats. N'hi ha per remenar i per triar: n'hi ha de totes les matèries, de totes colors i en totes les gammes de preu. Avui en dia les sabates de ballet són alhora còmodes i estètiques.

## Referències

* ↑ «Les ballerines Bloch - Tendances de Mode» (en francès). [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ Aurore Charlot. «Les basiques de la maison Chanel». elle.fr. Elle. [Consulta: 15 desembre 2012].
# Ballarina espanyola

Ballarina espanyola, també coneguda com a Danseuse espagnole, és una pintura a l'oli realitzada per Joan Miró el 1928 i que actualment forma part de la col·lecció permanent del Centre Georges Pompidou de París. Forma part de la sèrie de pintures-objecte que el pintor realitza després de declarar que volia "assassinar la pintura"

## Antecedents

La sèrie de ballarines espanyoles se situen després de la creació dels paisatges i retrats imaginaris. És durant aquest període que el pintor utilitza material d'un qualsevol material per a crear les obres, fent les famoses pintures-objecte, com ho és també la coneguda pintura (guix, oli sobre llenç) de 1940. Miró llença un veritable desafiament contra la pintura, apreciat per Louis Aragon :
| « | l'extrema, l'arrogant pobresa dels materials | » |
| — Louis Aragon |||

## Descripció

Es tracta d'una composició minimalista que conté exactament quatre elements
* Un suro
* Un ocell de plomes, de color marró fosc;
* A barret, d'acer;
* Un panell de fusta pintat de blanc.
La tapa i la ploma s'enganxen en l'amplada de la part superior, en la meitat dels panells de fusta. La ploma està lleugerament inclinada cap a la dreta i és un tutú. El passador travesa el suro, la punta de la figura representa el peu de la ballarina. El cap de l'agulla sembla el de la ballarina.

## Història

És l'esperit de la irresponsabilitat dada el que causa la major llibertat immediata de Miró. Paul Éluard descriu una de les còpies de la sèrie:
| « | Una de les dues millors dones que he conegut, quan em vaig trobar amb ella, s'havia enamorat d'una pintura de Miró ballarina espanyola. En el llenç en blanc, una agulla de barret d'ala i ploma | » |
| — Paul Éluard. |||
L'obra va ser adquirida per André Breton. La seva filla la va donar al Centre Georges Pompidou el 2003.

## Referències

* ↑ Dupin, p. 151
* ↑ Dupin, p. 155
* ↑ Louis Aragon, La Peinture au défi, 1930, repris sous le titre Les Collages, éditions Hermann, Paris, 1965, p.43
* 1 2 «danseuse Espagnole», 1928. Arxivat de l'original el 2006-11-27. [Consulta: 10 octubre 2011].
* ↑ Bonnefoy, p. 14
* ↑ Paul Éluard, Naissance de Miró, Cahiers d'Art núm 1/3, Paris, 1937, p. 79-80

## Bibliografia

* Clavero, Jordi J. Fundació Joan Miró. Guia de la Fundació. Barcelona: Ediciones Polígrafa, 2010. DL B.10.061.2010. ISBN 978-84-343-1242-5.
* (fr) Jacques Dupin, Miró, Paris, Flammarion, 1961 et 1993 (ISBN 2-08-011744-0)
* (fr)(en) Margit Rowell, Joan Miró, selected writings and interviews, Boston, J.K.Hall et Da Capo press, 1986, 356 p. (ISBN 0306804859)
* (fr) Yves Bonnefoy, Joan Miró, Paris, Bibliothèque des Arts, 1964
# Arpella d'antifaç

Les arpelles d'antifaç són dues espècies d'aus de la família dels accipítrids (Accipitridae) i l'ordre dels accipitriformes que formen el gènere Polyboroides. Estan classificades a la subfamília Gypaetinae, si bé alguns autors el consideren l'únic gènere de Polyboroidinae. Els membres d'aquest gènere viuen en Àfrica i Madagascar.

## Llistat d'espècies

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12,2, 2022), es reconeixen 2 espècies dins aquest gènere:
* Arpella d'antifaç africana (Polyboroides typus).
* Arpella d'antifaç de Madagascar (Polyboroides radiatus).

## Referències

* 1 2 «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 267. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Jobling, J.A.. «Key to Scientific Names in Ornithology». A: Handbook of the Birds of the World Alive. Barcelona: Lynx Edicions, 2017.
* ↑ Clements, J. F. 2007. The Clements Checklist of Birds of the World, 6th Edition. Cornell University Press. Downloadable from Cornell Lab of Ornithology
* ↑ Polyboroides (TSN 175513) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
# Bandera de Delaware

La Bandera de Delaware consisteix en un diamant de color ataronjat sobre un camp blau, amb l'escut d'armes de l'Estat de Delaware dins del diamant. A sota d'aquest, hi figura la data de "7 de desembre de 1787", que commemora el dia en què Delaware va ser el primer estat a ratificar la Constitució dels Estats Units. Els colors de la bandera representen els colors de l'uniforme del General George Washington.
L'escut d'armes al centre de la bandera va ser adoptat el 17 de gener de 1777. Està format per tres franges (vermella, blava i blanca) situades en horitzontal, amb motius representatius de l'agricultura local. Situat damunt de l'escut aquesta un vaixell de pesca. Flanquejant a l'escut hi ha un granger a l'esquerra i un soldat a la dreta. El lema de l'estat, sota l'escut, diu: "Liberty and Independence" ("Llibertat i Independència").
La bandera actual va ser adoptada el 24 de juliol de 1913. Regiments procedents de Delaware van lluitar sota un estendard similar durant la Guerra de Secessió.
El 2001, l'Associació Vexil·lològica Nord-americana va enquestar als seus membres sobre els disseny de 72 banderes dels Estats Units i Canadà. Aquests van triar la bandera de Delaware com la número 52 de 72 banderes participants.

## La bandera del Governador

La bandera oficial del governador de l'estat serà idèntica a la bandera oficial de Delaware, excepte que també portarà una franja d'or, que envoltarà la vora de la bandera.

## Referències

* ↑ Governor's Flag: 29 Del. C. 1953, § 507; 50 Del. Laws, c. 290, § 1.

## Vegeu també

* Segell de Delaware
* Delaware
# Ayacha

Ayacha (en àrab عياشة, ʿAyāxa; en amazic ⵄⵢⵢⴰⵛⴰ) és una comuna rural de la província de Larraix, a la regió de Tànger-Tetuan-Al Hoceima, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 7.335 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Baronia de Sohr

La Baronia de Sohr és un títol nobiliari espanyol creat el 7 de juliol de 1709 per l'Arxiduc pretendent Carles d'Àustria a favor d'Andrés Jorge de Sohr, baró de l'Alta Silèsia i Gentilhome de Cambra seu.
El Títol va ser rehabilitat en 1911 pel rei Alfons XIII, a favor de José de Prat Buceli, X comte de Berbedel.

## Barons de Sohr

| | Titular | Període |
| Creació per Arxiduc pretendent Carles d'Àustria |||
| I | Andrés Jorge de Sohr | 1706- |
| Rehabilitació per Alfons XIII |||
| II | José de Prat Buceli | 1911-1931 |
| III | José Antonio de Prat y Dupuy | 1931-1953 |
| IV | José Antonio de Prat y Gómez-Trenor | 1955-actual titular |

## Història dels Barons de Sohr

* Andrés Jorge de Sohr, I baró de Sohr.
Rehabilitat en 1911 per:
* José de Prat Buceli (1856-1931), II baró de Sohr, X comte de Berbedel.
* Casat amb Sofía Dassi Puigmoltó. El succeí, del seu fillo José de Prat y Dasi XI comte de Berbedel, XII vescomte de Viota de Arba que s'havia casat amb Antonia Dupuy de Lome y Pons, el fill d'ambdós, per tant el seu net:
* José Antonio de Prat y Dupuy de Lome (1915-1953), III baró de Sohr, XII comte de Berbedel.
* Casat amb María de la Concepción Gómez-Trenor y Trenor.
* Casat amb Julia Navarro Valiente. El succeí, del seu primer matrimoni, el seu fill:
* José Antonio de Prat y Gómez-Trenor (n. en 1950), IV baró de Sohr, XIII comte de Berbedel, X baró de l'Almolda, baró d'Antillón.
* Casat amb Bienvenida Guerrero Ramón.

## Nota

La presumpta hereva és la seva filla Bárbara de Prat y Guerrero XI baronessa de l'Almolda i d'Antillón.

## Referències

* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Bartomeu Ensenyat Estrany

Bartomeu Ensenyat Estrany, de vegades també escrit Enseñat, (Inca, Mallorca, 1917 - 1998) fou un folklorista i prehistoriador mallorquí. Va treballar a la rodalia de Sóller.
Com a prehistoriador i arqueòleg, va ser comissari d'Excavacions Arqueològiques de Balears (1951-1956) i coordinador del Patronat d'Excavacions Arqueològiques Submarines de Balears (1969-1975). Va publicar treballs sobre les ceràmiques incisas, els problemes del ritu dels enterraments amb calç i les construccions talaiòtiques. També ha estat coordinador dels Dansadors de la Vall d'Or des del 1955 i fundador i director el 1975 de l'Escola de Música i Danses de Mallorca. El 1997 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Obres
### Arqueologia

* Cerámicas con decoración incisa (1951).
* Los problemas actuales de la historia primitiva de Mallorca (1953).
* Excavaciones en el Puig d'en Canals, Sóller (1954).
* Hallazgo de un cráneo trepanado en la necrópolis de son Real (1954).
* Los problemas del bronce en Mallorca (1956).
* Nuevo hallazgo de cerámica incisa en Mallorca (1960).
* Cerámicas incisas del estilo del vaso campaniforme (1962).
* Unos bronces griegos hallados en Sóller (1966).
* Contribución al conocimiento de las primitivas culturas de Baleares (1967).
* Historia primitiva de Mallorca (1975).

### Musicologia

* Canto a Mallorca (1952).
* Folklore de Mallorca (1975).
* El port (1976).
* El pastor (1981).
* Mallorca canta (1993).

## Enllaços externs

* Ressenya de la seva mort al diari
* Biografia a la Web dels Premis Llull Arxivat 2011-12-23 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 «Bartolomé Enseñat y Estrany | Real Academia de la Historia». [Consulta: 15 maig 2020].
* ↑ «Bartomeu Ensenyat i Estrany | enciclopèdia.cat». [Consulta: 15 maig 2020].
* ↑ «Ensenyat Estrany, Bartomeu (Inca, 1917-1998) | Fondo de Música Tradicional». [Consulta: 15 maig 2020].
# Bartomeu Ferrer i Marí

Bartomeu Ferrer i Marí (Formentera, 1945 - Eivissa, 10 de febrer de 2005), fou un polític formenterer, alcalde de Formentera i diputat en la primera legislatura Parlament de les Illes Balears

## Trajectòria política

Durant la dècada de 1970 va fundar el periòdic Formentera Socialista i milità a la secció formenterina del PSIB-PSOE. A les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1983 fou elegit diputat i conseller del Consell Insular d'Eivissa i Formentera.
A les eleccions municipals espanyoles de 1987 fou escollit alcalde de Formentera, però fou apartat del càrrec el 22 d'abril de 1989 per una moció de censura conjunta d'Alianza Popular, CDS i GUIF. A les eleccions municipals espanyoles de 1991 fou escollit novament alcalde de Formentera en coalició amb el GUIF. El 1993 dimití i cedí el càrrec a Antoni Serra Colomar mercè el pacte de governabilitat signat per les dues formacions. Va continuar com a regidor fins a 1996, quan fou inhabilitat per l'afer del càmping des Ca Marí.
Va morir el 10 de febrer de 2005 a Eivissa després de passar un mes en coma a causa d'un episodi d'agressió domèstica.

## Referències

* ↑ Grup d'Independents de Formentera Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine. a l'EEIF
* ↑ El ex alcalde Ferrer muere tras pasar un mes en coma por la agresión de su novia Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., grup de notícies

## Enllaços externs

* Bartomeu Ferrer Arxivat 2013-06-11 a Wayback Machine. a l'Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera
# Conis

* No s'ha de confondre amb Iconis.
Els conis o cinetes (en llatí Conii, Cunei o Cynetes) eren un poble del sud de Lusitània.
La seva capital es deia Conistorgis o Conistorsis. Probablement era el mateix poble esmentat per Heròdot amb el nom de kunesioi, del que diu que era el poble més occidental de la Terra. Els romans van anomenar Cuneus al seu territori.

## Referències

* ↑ Mapa a Arkeotavira.com
* ↑ Rufus Fest Aviè, Ora maritima, 200, 205
* ↑ Estrabó. Geografia, III, 1,4
* ↑ Heròdot. Històries, II, 33
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 41,145
# Belelik

Belelik (en rus: Белелик) és un poble de la República de Khakàssia, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 137 habitants. Pertany al districte de Bograd.

## Referències

* ↑ Почтовые индексы России. Регионы России → Республика Хакасия → Боградский район → село Абакано-Перевоз
# La señora de Fátima

La Señora de Fátima és una pel·lícula espanyola dirigida el 1951 per Rafael Gil Álvarez de temàtica religiosa i protagonitzat pels actors Inés Orsini, Fernando Rey i el mexicà Tito Junco.

## Sinopsi

La pel·lícula narra com en 1917 tres joves pastors de la localitat portuguesa de Fàtima van veure una aparició mariana.

## Repartiment

* Inés Orsini - Lucía Abóbora (Lúcia de Jesus dos Santos)
* Fernando Rey - Lorenzo Duarte
* Tito Junco - Oliveira
* José María Lado - Antonio Abóbora
* María Dulce - Jacinta (Jacinta Marto)
* Eugenio Domingo - Francisco (Francisco Marto)
* Antonia Plana - María Rosa
* Julia Caba Alba - Olimpia
* Félix Fernández - Marto
* Rafael Bardem - Padre Manuel
* Fernando Sancho - Comunista 1
* Juan Espantaleón - Governador
* Mario Berriatúa - Manuel
* Antonio Riquelme - Carballo
* Milagros Leal
* Erico Braga
* Camino Garrigó
* Julia Delgado Caro
* Francisco Bernal
* Adriano Domínguez
* Ramón Elías
* Salvador Soler Marí
* Adela Carboné
* Matilde Muñoz Sampedro - Andrea
* Concha López Silva
* Dolors Bremón
* María Rosa Salgado - Helena
* José Nieto - Pelegrí
* Pepito Maturana - Noi
* José Prada
* Luis Pérez de León
* Ángel Álvarez

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1951

| Categoria | Persona | Resultat |
| Premi especial al millor actor | Jose Nieto | Guanyador |
La pel·lícula va aconseguir un premi econòmic de 500.000 ptes, als premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1951.

## Referències

* ↑ Bentley p.120
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1951». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ Féliz Martialay El cine español durante el franquismo, p. 112-114

## Bibliografia

* Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008.
# País recentment industrialitzat

La categoria de país recentment industrialitzat o estat recentment industrialitzat és una classificació social i econòmica que utilitzen els polítics i economistes per referir-se a un grup de països amb les mateixes característiques econòmiques en el seu desenvolupament.
Els estats recentment industrialitzat encara no han aconseguit, per algunes mancances en llur desenvolupament, la classificació de països desenvolupats, però, són molt més avançats que els països anomenats "tercer món" o "països menys desenvolupats". Una característica significativa d'un estat recentment industrialitzat és que gaudeix d'un nivell considerable d'industrialització, havent realitzat un canvi de la seva activitat principal de l'agricultura cap a la indústria, principalment el sector manufacturer.
Altres característiques són:
* Un increment en les llibertats socials i civils
* L'obertura de l'economia, permetent l'intercanvi comercial amb altres estats, o fins i tot signar un tractat de lliure comerç o ser admès a un bloc comercial.
Els països recentment industrialitzats van començar a ser reconeguts durant la dècada de 1970 en què els "Tigres asiàtics", Hong Kong, Corea del Sud, Singapur i Taiwan van tenir un paper prominent en l'economia mundial després de llur ràpida industrialització la dècada de 1960. Altres exemples són Mèxic, el Brasil, Turquia, Tailàndia, Malàisia, Xile i Sud-àfrica. Altres acadèmics hi inclouen l'Argentina, ja que comparteix altres característiques com ara el mateix nivell de renda per capita (RNB) i de l'IDH. Tanmateix, aquest país, i en menor grau Xile, havia aconseguit industrialitzar-se al començament del segle xx, i després, per diverses causes polítiques i econòmiques, no va assolir un desenvolupament continuat com la resta dels estats industrialitzats, estancant i deprimint la seva economia al mateix nivell que els seus veïns sud-americans.
Per altra banda, la Xina i l'Índia estan experimentant un sorprenent creixement industrial, i tenen un paper molt important avui dia en l'economia mundial. Però, llur població, (superior a mil milions) fa que la renda per capita sigui molt baixa, i no han aconseguit una distribució de la riquesa apropiada.

## Vegeu també

* Països desenvolupats
* Mercats emergents
# Salvador Hervàs Llàcer

Salvador Hervàs Llàcer (Montserrat, 3 de juliol de 1967), més conegut com a Voro, és un pilotari valencià.
Com a aficionat va començar en la Galotxa, i debutà com a professional de l'Escala i corda el 1988 al Trinquet de Pelayo (València), jugant com a mitger de forta braçada. Es va retirar a inicis del 2008, per a tornar a la galotxa com a aficionat en el club del seu poble i disputar el Trofeu el Corte Inglés.

## Palmarés

* Escala i corda:
** Subcampió del Circuit Bancaixa: 1998
** Subcampió Open Ciutat de València
* Galotxa:
** Campió del Trofeu el Corte Inglés: 2009
** Subcampió de la Supercopa de Galotxa: 2010

## Referències

* 1 2 3 «ValNet Empresa de Pilota » Voro» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2017-12-28. [Consulta: 28 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa de ValNet Arxivat 2008-05-13 a Wayback Machine.
# Pentecònter

Un pentecònter (grec antic πεντηκόντορος) era un vaixell de guerra amb 50 remers (d'aquí el seu nom), a part d'un timoner i potser altres marins. Tenia una eslora de 20 a 35 metres d'eslora, i una mànega de 5 m d'ample.
El nom d'aquests vaixells deriva del fet de tenir 50 rems. Comandats per un capità, no s'allunyava gaire de la costa per no tenir grans subministraments d'aliments i aigua
Va ser aquest tipus de vaixell que es va conèixer per Homer a la Ilíada que incloïa una flota de mil vaixells utilitzats pels grecs en la Guerra de Troia que es consideren els primers pentecònters (c segle xiii aC).
Aquest tipus de navili va desaparèixer amb el desenvolupament de la trirrem, que es va imposar a partir del segle vi aC, si bé es va usar en ocasions fins a època hel·lenística.

## Referències

* 1 2 Roberto Navarro. «O que foi a Guerra de Troia?». revista Mundo Estranho. Arxivat de l'original el 31 de gener 2009. [Consulta: 17 setembre 2016].

## Vegeu també

* Marina de guerra a l'Antiga Grècia