OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jacques Vandier

Jacques Vandier, nascut el 1904 à Haubourdin (Nord) i mort l'octubre del 1973 a París, fou un egiptòleg francès, conservador en cap d'antiguitats egípcies al Museu del Louvre de 1936 a 1945.
El 1955, Jacques va patir un atac de poliomielitis i va quedar greument impedit a les seves extremitats inferiors. No obstant això, va continuar la seva tasca fins a la seva mort, l'octubre del 1973. Havia estat elegit per a l'Académie des Inscriptions et Belles Lettres el 5 de novembre del 1965, per cobrir la vacant deixada per Alfred Merlin. Dona el seu nom al Papir Vandier.

## Publicacions

* Amb Jeanne Marie Thérèse Vandier d'Abbadie, « Tombes de Deir el-Médineh. La tombe de Nefer-Abou », Mémoires de l'institut français d'archéologie orientale (MIFAO), no 69, 1935 ;
* RAPH 7, IFAO, Le Caire, 1936 - Ayer Publishing. La famine dans l'Égypte ancienne,, (pòstum) gener del 1980. ISBN 9780405123993. ;
* PUF, Paris. L'Égypte - Des origines à la conquête d'Alexandre, 1938 ... i 7a edició (pòstuma) 1989. ISBN 9782130426912. .
* Amb Henri-Charles Puech i René Dussaud, PUF. Les anciennes religions orientales, Tom I : La religion égyptienne, 1944 i 1949. ;
* Amb Paule Kriéger i Arnold Rosin, Éditions Fernand Hazan. La sculpture égyptienne, 1951 i 1970. ;
* Manuel d'archéologie égyptienne, 1952-1964. :
** A. i J. Picard. Manuel d'archéologie égyptienne. 1, 1952. ISBN 9782708401600. ,
** A. et J. Picard. Manuel d'archéologie égyptienne. 2. ISBN 9782708401617. ,
** A. et J. Picard. Manuel d'archéologie égyptienne. 3, 1954. ,
** A. et J. Picard. Manuel d'archéologie égyptienne. 4, 1955. ,
** A. et J. Picard. Manuel d'archéologie égyptienne. 5-6, 1958. ,
** A. et J. Picard. Manuel d'archéologie égyptienne. 7-8, 1958. ISBN 9782708401662. ,
* CNRS. Le Papyrus Jumilhac, 1961 - Ayer Publishing, 1979.. ;
** A. et J. Picard. Manuel d'archéologie égyptienne. 9-10, Décembre 1969. ISBN 9782708400153. ,
** A. et J. Picard. Manuel d'archéologie égyptienne. 11, 1978. .
* Notice sur la vie et les travaux de Jacques Vandier per Georges Posener, Institut de France, CRAI, 1975, p. 29-41.
# Solella de la Rovireta

La Solella de la Rovireta és una solana del terme municipal de Sant Quirze Safaja, a la comarca del Moianès.
És en el sector central-nord del terme, a la dreta del torrent de la Rovireta. S'estén cap al sud-oest des del costat de ponent mateix de la masia de la Rovireta, i ocupa tot el vessant sud-est de la Serra de la Rovireta, a ponent de Puigdolena i al nord del Sot de la Rovireta.

## Enllaços externs

* La Solella de la Rovireta en el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Carles Badia i Malagrida

Carles Badia i Malagrida (Olot, Garrotxa, 1890 o 1891 - Madrid, febrer de 1937) fou un diplomàtic i polític català, cunyat del catedràtic Pere Bosch i Gimpera.

## Biografia

De jove formà part del grup Aglenya de la Garrotxa, partidari de modernitzar i elevar el nivell cultural d'Olot. Militant de la Lliga Regionalista, fou director general de Comerç i Activitat Aranzelària fins al 1930 i especialista en geopolítica de Sud-amèrica, així com cònsol a Mèxic.
Després de presentar-se infructuosament a les eleccions de 1931, fou elegit diputat per la província de Girona per la Lliga Catalana a les eleccions generals espanyoles de 1933 i 1936, aquestes en el Front Català d'Ordre. Refugiat el 1936 a l'ambaixada de Mèxic a Madrid, hi va morir d'una embòlia a l'entrada de l'any següent.

## Obres

* Ideario de la colonia española (1929)
* El factor geográfico en la política sudamericana (1946)

## Referències

* ↑ Segons el cens de Madrid de 1915 va néixer el dia 2 de maig de 1891.
* ↑ Biografia a soamtemps.me
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Biografies de parlamentaris catalans Arxivat 2018-08-20 a Wayback Machine.
* (portuguès) Mario Travassos e Carlos Badia Malagrida: dois modelos geopolíticos sobre a América do Sul, tesi doctoral sobre el seu pensament
# Anacleto Sima Ngua

Anacleto Sima Ngua (Guinea Equatorial, 2 de juny de 1936 - Malabo, 1 de juliol de 2018) va ser un religiós equatoguineà, bisbe de Bata entre 1982 i 2002.
El 24 de juny de 1963 fou ordenat sacerdot. El papa Joan Pau II el va nomenar Bisbe de Bata el 19 de novembre de 1982. El Papa personalment el va consagrar el 6 de gener de 1983 que com a bisbe; els co-consagrants van ser els arquebisbes de la cúria Eduardo Martínez Somalo, substitut de la Secretaria d'Estat de la Santa Seu, i Duraisamy Simon Lourdusamy, secretari de la Congregació per a l'Evangelització dels Pobles
Va renunciar al seu càrrec l'11 de maig del 2002. Des de l'oposició guineana s'ha afirmat que ho va fer per coacció.

## Referències

* ↑ El Monseñor Anacleto Sima dimitió por coacción Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine., Diario Rombe. 10 de setembre de 2013
# Anacroneuria quechua

Anacroneuria quechua és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Descripció

* Els adults presenten el cap marró.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: el Perú.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark & Sivec, 1998. Scopolia 40:51.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):168.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Stark, 2004. Spixiana 27(1):80.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 27 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Anacroneuria quijo

Anacroneuria quijo és una espècie d'insecte plecòpter pertanyent a la família dels pèrlids.

## Hàbitat

En el seu estadi immadur és aquàtic i viu a l'aigua dolça, mentre que com a adult és terrestre i volador.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: l'Equador.

## Referències

* ↑ Klapálek, 1909. Wien. ent. Ztg. 28(7/8):228.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Stark, 2001. Scopolia 46:29.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Plecoptera Species File (Version 1.1/4.0) (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Perlidae Species Listing (anglès)
* ↑ Encyclopedia of South American Aquatic Insects: Illustrated Keys to Known Families, Genera, and Species in South America. Plecoptera (anglès)

## Bibliografia

* Baumann, R.W., 1982. Plecoptera. A: Parker, S.P., Synopsis and Classification of Living Organisms, vol. 2. McGraw-Hill. Nova York: 389-393.
* Froehlich, 2010. Illiesia 6(12):169.
* Grimaldi, D.; Engel, M. S. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521821490.
* Zwick, P. Insecta: Plecoptera: phylogenetisches System und Katalog (en alemany). Walter de Gruyter, 1973. ISBN 9783110045512.
* Zwick, P., 2000: Phylogenetic System and Zoogeography of the Plecoptera. Annual Review of Entomology. Vol. 45: 709-746. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2022-10-17. [Consulta: 24 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Anells de Cabot

Els anells de Cabot són filaments prims en forma d'un bucle o vuit que es troben de vegades als eritròcits. Es considera que són microtúbuls residuals del fus mitòtic.
S'han observat en un grapat de casos en pacients amb anèmia megaloblàstica, saturnisme i altres trastorns d'eritropoesi. Foren descrits per primera vegada el 1903 pel metge estatunidenc Richard Clarke Cabot (1868-1939).

## Referències

* ↑ «Anells de Cabot». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Foto microscòpica dels anells de Cabot Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (anglès)
# Amati

Els Amati van ser una família de fabricants d'instruments musicals italiana originària de Cremona, (que quan va néixer Andrea ja es trobava sota poder de Carles I). El predomini de la família Amati en lutieria va estar vigent entre els segles xvi i xvii.
Andrea Amatti (1520 - 1578) va establir la forma del violí modern. Els seus dos fills Antonio Amati (1550 - 1638) i Girolamo Amati (1561 - 1630), van treballar junts i van ser coneguts com Els Germans Amati.
Nicolò Amati (1596 - 1684), fill de Girolamo, que va seguir el treball dels seus avantpassats a Cremona, és considerat com el més eminent luthier de la família. Entre els seus més famosos deixebles es troben Giuseppe Guarneri i Antonio Stradivari. En Niccolò Amati va substituir doncs al seu pare Girolamo Amati.
Andrea Amati és considerat el fundador de l'escola de lutiers de Cremona i el creador de la plantilla amb la forma actual del violí. Els violins Amati es considera que tenen una sonoritat d'una dolcesa extraordinària i una potència limitada (d'acord amb els gustos i necessitats de l'època en què foren construïts).
El mestre Felip Pedrell, que va ser mestre d'harmonia dels grans genis: Granados, Isaac Albéniz i Pascual i Falla, en el seu llibre Diccionario Técnico de la Música, a l'apartat violín', els anomena "els Amat de Cremona".

## Vegeu també

* Batalla de Pavia
* Batalla de Landriano
* Tractat de Barcelona (1529)
* Setge de Florència (1529-1530)
* Llista de fustes
* Leonard Rose

## Nota

* ↑ «Amat» a l'Encyclopædia Britannica (edició de 1911) en domini públic (anglès)
* ↑ Zdenko Silvela. Historia del violín. Entrelineas Editores, 16 octubre 2003, p. 28–. ISBN 9788496190382 [Consulta: 12 abril 2011].
* ↑ A Dictionary of Music and Musicians (A. D. 1450-1889). Forgotten Books, p. 58–. ISBN 9781440064296 [Consulta: 12 abril 2011].
* ↑ Joseph Pearce. Violins and violin makers: Biographical dictionary of the great Italian artistes, their followers and imitators, to the present time. With essays on important subjects connected with the violin. Longman and co., 1866, p. 93– [Consulta: 12 abril 2011].
* ↑ François Joseph Fétis; Antonio Stradivari. Notice of Anthony Stradivari, preceded by historical and critical reseaches on the origin and transformations of bow instruments, and followed by a theoretical analysis of the bow, and remarks on Francis Tourte, tr. by J. Bishop. Robert Cocks and Co., 1864, p. 50– [Consulta: 20 abril 2011]. (anglès)
* ↑ Tim Ingles; John Dilworth. Four centuries of violin making : fine instruments from the Sotheby's archive. Cozio Publishing, 20 febrer 2006, p. 11–. ISBN 9780976443117 [Consulta: 12 abril 2011].
* ↑ Felipe Pedrell. "..Viole á bras. (fr.). Nombre correspondiente al italiano de viole da braccia. Viole darco tastade. (it.). Nombre genérico de las antiguas violas de seis cuerdas, cuyo mango estaba dividido en siete ú ocho trastes, y de aquí el nombre de tastade... Anteriores á este famoso violero, los Amat de Cremona, los Gaspar da Salo y Juan Pablo Maggini, habían mejorado..". Diccionario Tecnico de la Musica (Torres Oriol, s.f.), 1898, p. 499–.
Viccionari
# Amaterasu

Amaterasu (kanji: 天照, katakana: アマテラス) o Amateratsu és la dea del Sol en el xintoisme i la mítica avantpassada de la família reial del Japó i fundadora de l'Imperi nipó. El seu nom complet és Amaterasu Ō-Mikami (天照大神) i significa 'deessa gloriosa que brilla en el cel'. En la religió del xintoisme és representada com a l'epítom de la perfecció i és exemple de les qualitats d'intel·ligència, bellesa, fertilitat i puresa.
Ameratsu, juntament amb Tsuki-yomi (déu de la Lluna) i Susano (déu de les tempestes), els principals déus del panteó xintoista, n'és la principal. Nasqué del riu on Izanagi es rentà la brutícia de la seva incursió a l'infern japonès, per tal de cercar la seva esposa Izanami morta, la qual no va poder rescatar. Al santuari del Tse, és on se li ret veneració de manera especial.
Protagonitza el cicle mític Takama no Hara o «Planúria de la Part Alta», on s'enfada amb el seu germà Susano perquè havia deixat de ser benigne i perquè volia tornar amb sa mare a l'inframon. S'oculta dins una cova, i queda el món sumit en l'obscuritat. Aconsegueixen que isca amb l'estratagema de fer una festa fora de la cova divertint-se alhora que deixen un espill i una joia penjats d'una branca d'un arbre.
Segons el mite, envià el seu fill Ninigi a governar el Japó com a reacció al caos.
Actualment, Amaterasu, suprema divinitat solar del xintoisme japonès, és la dea protectora de la nació japonesa; contrasta amb l'aclaparadora majoria de les religions politeistes del món en les quals la divinitat solar era un home.
La mitologia al voltant d'aquesta deessa, segons la historiadora Mallary A. Silva-Grondin, creà un Japó matriarcal on el clan dels Yamato va aparèixer i es dictava un comportament de respecte cap a les dones fins al segle vi. Va néixer de l'ull esquerre del seu pare.

## Referències

* 1 2 3 4 Seco Serra, Irene. «Diosas, geishas, emperatrices. Los modelos femeninos tradicionales y las mujeres japonesas contemporáneas». A: Tradición y modernindad: patrimonio en femenino. Madrid: Govern d'Espanya. Ministeri d'Educació, Cultura i Esport, 2014, p. 65.
* ↑ Rodríguez Santidrián, 1994.
* 1 2 «Amaterasu o Mikami». A: La Enciclopedia: a aouita. Madrid: Salvat, 2003, p. 532. ISBN 84-345-7465-9.
* ↑ Rodríguez Santidrián, 1994, p. 31.
* 1 2 Silva-Grondin, Mallary A. «Women in Ancient Japan: From Matriarchal Antiquity to Acquiescent Confinement». Inquiries Journal, 2, 9, 2010.
* 1 2 3 Rodríguez Santidrián, 1994, p. 32.
* ↑ Beaumont i Baussier, 2000, p. 94.
* ↑ Gómez Pinos, Héctor «Reseña crítica. Antiguos mitos japoneses». Observatorio de la Economía y la Sociedad del Japón, 4, 13, 2012, pàg. 3-4.

## Bibliografia

* Rodríguez Santidrián, Pedro. «Amaterasu-Omikami». A: Diccionario de las religiones. Madrid: Alianza, 1994, p. 31-32. ISBN 84-7838-400-6.
* Beaumont, Émilie; Baussier, Sylvie. Mitologías. Girona: Panini, 2000. ISBN 978-2-215-06533-3.
# Antonio Etxaniz

Antonio Etxaniz, conegut com a bomber Etxaniz (Bilbao, 1815 - 7 de juny de 1867) fou un fuster i cap de bombers de Bilbao. Va ser l'autor del primer Gargantúa.
Antonio Etxaniz era fuster. El 1854 va construir el primer Gargantúa, una figura gegant i caricaturesca inspirada en el Gargantúa de l'escriptor francès François Rabelais. Els nens s'hi ficaven per la boca i baixaven per un tobogan per la part del darrere. Aquest primer Gargantúa va ser destruït per una bomba a la guerra carlista. Era tan popular que se'n va construir un altre, i encara ara és tradicional a diferents ciutats del país basc.
El 1856 va ingressar al primer cos de bombers de Bilbao, i anys més tard va arribar a ser-ne el cap. El 7 de juny de 1876 va morir, amb 3 companys més, en un incendi de la impremta Delmas, al carrer Correo. Un any més tard es va aixecar en el seu honor un quiosc en una plaça del barri d'Indautxu de Bilbao, que posteriorment es va substituir per un monòlit de pedra. A la plaça li van posar el nom de 'bomber Etxaniz' (Etxaniz Suhiltzailearen Plaza en basc).

## Referències

* ↑ «Gargantúa» (en castellà). Diccionari de paraules de Bilbao.
* ↑ «El bomber Etxaniz» (en castellà). Bilbao Izan.
* ↑ «Carrers de Bilbao» (en castellà). Bilbao.eus, 01-10-2007.
# Ancistrus taunayi

Ancistrus taunayi és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Uruguai.

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Ancistrus taunayi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918: Ancistrus. Revista da Sociadade Brasileira de Sciências (Rio de Janeiro) v. 2: 112-114.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918. Tres generos e dezesete especies novas de peixes Brasilieros. Rev. Mus. Paulista v. 10: 631-646, 1 pl.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ancharius griseus

Ancharius griseus és una espècie de peix de la família dels ancàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 24,4 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 42-44.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Madagascar.

## Referències

* 1 2 3 «Ancharius griseus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H.H. i J.S. Sparks, 2003. Anchariidae: Ancharius, catfish, fiavoalavo, gogo, vaho, vaona, vahona. p. 865-866. A: S.M. Goodman i J.P. Benstead (eds.) The natural history of Madagascar. The University of Chicago Press, Chicago i Londres. 1709 p.
* Sparks, J.S. i M.L.J. Stiassny, 2003. Introduction to the freshwater fishes. p. 849-863. A: S.M. Goodman i J.P. Benstead (eds.) The natural history of Madagascar. The University of Chicago Press, Chicago i Londres. 1709 p.
* Stiassny, M.L.J. i N. Raminosoa, 1994: The fishes of the inland waters of Madagascar. p.133-148. A: G.G. Teugels, J.-F. Guégan i J.-J. Albaret (eds.) Biological diversity of African fresh- and brackish water fishes. Geographical overviews presented at the PARADI Symposium, Senegal, 15-20 de novembre de 1993. Ann. Mus. R. Afr. Centr., Sci. Zool. 275:177 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* «Ancharius griseus». Catalogue of Life. (anglès)
# Antoni Józef Manastyrski

Antoni Józef Manastyrski (14 de juny de 1803, Ivano-Frankivsk, Polònia - † 17 de desembre de 1869, Roma, Itàlia) fou un sacerdot polonès, rector de la Universitat de Lviv i bisbe de l'arxidiòcesi de Przemyśl.

## Biografia

Va fer els primers estudis a la seva ciutat natal. Va entrar al seminari de Lviv, va estudiar filosofia i teologia a les universitats de Lviv i de Viena i fou ordenat sacerdot el 27 d'agost de 1826. En acabar els estudis fou nomenat notari de la cúria, prefecte i director espiritual del seminari de Lviv, rector de la universitat i de la catedral i vicari de la diòcesi de Lviv, del 1858 al 1860.
El 28 de setembre de 1863 el Papa Pius IX el va nomenar bisbe de la diòcesi de Przemyśl. Fou consagrat el 8 de novembre d'aquell mateix any, a mans de Franciszek Ksawery Wierzchlejski, arquebisbe de Lviv. Durant el seu govern va encarregar-se d'aixecar el nivell moral del clergat, d'organitzar l'assistència social i caritativa, de fundar esglésies i fraternitats i de donar suport al naixement d'instituts religiosos polonesos, com les Germanes de Sant Domènec de Cracòvia, aprovades per ell el 1867. Fou nomenat assistent del tron papal el 1867 i va participar en el Concili Vaticà I. Estant a Roma, durant la celebració del concili, va morir el 17 de desembre del 1869 i fou sepultat a la Basílica de Santa Maria sobre Minerva.

## Referències

* 1 2 3 «Bishop Antoni Józef Manastyrski» (en anglès). Catholic hierarchy. [Consulta: 28 abril 2019].
* 1 2 Nitecki, 1992, p. 144.
* ↑ Piccari, 1976, coll. 824.
# Andrea Torresani

Andrea Torresani o Toresani (Brescia, 1727 – 1760) va ser un pintor barroc italià especialitzat en paisatges.
Deixeble d'Antonio Aureggio, pintor paisatgista, es va traslladar a Venècia, on va estudiar les obres de Francesco Zuccarelli i es va perfeccionar tant en la pintura a l'oli com en el dibuix a ploma i l'aquarel·la. A ploma va dibuixar retrats a més de vistes i paisatges, entre ells una sèrie de retrats dels més famosos músics de la seva època. Després d'una estada a Milà, on va treballar principalment per als viatgers anglesos, va retornar malalt a la seva ciutat natal, on va morir als trenta-tres anys.

## Bibliografia

* Bernoni, Domenico Antonio, Notizie biografiche vaig donar ragguardevoli Asolani, Oneglia, 1863, p. 205.
* Madrazo, Pedro Catàleg descriptiu i històric del Museu del Prat de Madrid (Part primera: Escoles italianes i espanyoles), Madrid, Impremta Rivadeneyra, 1872, p. 279.

## Enllaços externs

* Torresani, Andrea, en l'Enciclopèdia en línia del Museu del Prat.
* Dibuixos d'Andrea Toresani en el Museu Condé, Base Joconde.