OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llista dels Ciutadans

Llista dels Ciutadans (en luxemburguès: Biergerlëscht; en francès: Liste des citoyens) és un partit polític de Luxemburg.
Va ser fundat en el període previ a les eleccions a la Cambra de Diputats de Luxemburg i eleccions europees de 2009. Es va presentar en dues circumscripcions: la del Sud, encapçalada per Aly Jaerling, membre independent de la Cambra de Diputats; i la del Nord, representada per Jean Ersfeld, ex líder del Partit Lliure de Luxemburg.
El partit es presentà per un augment dels drets de pensió, com a continuació d'ex membres del Partit Reformista d'Alternativa Democràtica, la justícia social; i l'oposició antisistema als principals partits polítics.

## Referències

* ↑ «elections legislatives 2009». [Consulta: 8 juliol 2015].
# Llista d'instituts d'educació secundària de Menorca

| Centre | Situació | Fundació |
| Escola d'Art de Menorca | Maó | 1986 |
| IES Josep Miquel Guàrdia | Alaior | 1989 |
| IES Cap de Llevant | Maó | 1995 |
| IES Pasqual Calbó i Caldés | Maó | 1919 |
| IES Joan Ramis i Ramis | Maó | 1855 |
| IES Josep Maria Quadrado | Ciutadella | |
| IES Maria Àngels Cardona | Ciutadella | 1988 |
| IES Biel Martí | Ferreries | 1995 |

## Referències

* ↑ «Escola d'Art de Menorca».
* ↑ «Descripció del centre». IES Josep Miquel Guàrdia.
* ↑ «Història». IES Cap de Llevant. [Consulta: 19 febrer 2022].
* ↑ «Història». IES Joan Ramis i Ramis. [Consulta: 19 febrer 2022].
* ↑ «Història». IES Maria Àngels Cardona.
* ↑ «Història». IES Biel Martí. [Consulta: 19 febrer 2022].
# Lozano

* Per a altres significats, vegeu «Lozano (desambiguació)».
Lozano és una concentració de població designada pel cens del Comtat de Cameron a l'estat de Texas (Estats Units d'Amèrica).

## Demografia

Segons el cens dels Estats Units del 2000 Lozano tenia 324 habitants. Segons el cens del 2000, tenia 324 habitants, 101 habitatges, i 84 famílies. La densitat de població era de 1.042,5 habitants/km².
Dels 101 habitatges en un 34,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,4% hi vivien parelles casades, en un 16,8% dones solteres, i en un 16,8% no eren unitats familiars. En el 15,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,6.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,3% tenia menys de 18 anys, un 13,3% entre 18 i 24, un 29,3% entre 25 i 44, un 20,1% de 45 a 60 i un 12% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 90,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.792 $ i la renda mediana per família de 33.500 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.679 $ mentre que les dones 18.036 $. La renda per capita de la població era de 9.782 $. Aproximadament el 41,9% de les famílies i el 30,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lozano». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lozano». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].
Viccionari
# Madonna Medici (Lippi)

La Madonna Medici o Madonna del Palau Medici-Riccardi és una obra pictòrica, al tremp sobre taula (115x71 cm), de l'italià Filippo Lippi, que data de la seva última fase com a pintor artístic, és a dir, aproximadament entre el 1466 i el 1469, i es troba conservada al Palau Mèdici-Riccardi de Florència.

## Història

La pintura va ser descoberta per Giuseppe Poggi el 1907 dintre de l'hospital psiquiàtric de San Salvi a Florència. El que va donar com a possible origen de la villa de Castelpulci, que pertanyia als Riccardi, família que en 1655 havia adquirit el palau Mèdici. La hipòtesi tradicional és que la Madonna va formar part de l'equipament de l'edifici i va seguir els esdeveniments de la família Riccardi, per la qual cosa, després de l'entrada com a patrimoni públic va ser destinada al palau Mèdici, on es troba exposada al Saló del Triomf de les Arts del primer pis, a prop de la Galleria de Luca Giordano. L'obra va ser restaurada l'any 2001 per l'Opifici delle Pietre Dure.

## Descripció

La iconografia de la Madonna Medici es refereix als models ja àmpliament efectuats a les obres de Lippi -almenys des de 1436-, amb la Madonna de mig bust en un nínxol amb cúpula de petxina, amb l'Infant en els seus braços, en aquest cas es col·loca sobre una balustrada imitant marbre. L'estil, tanmateix, es refereix als finals de les seves obres, a prop de la pintura al fresc de la catedral de Spoleto, aquest s'identifica per regla general com una de les últimes obres pel pintor.
Les dimensions de la pintura de la Madonna Medici la converteixen en la més gran de les «Verges de mig bust» de Lippi. Els efectes de la llum, contorns elegants i la bellesa formal del tema va fer que fos molt admirat i copiat en el passat, en particular pel que fa a la composició de l'Infant de peu en una barana i l'actitud de tendresa que presenten la mare i el fill.
A la part posterior de la taula es troba l'esbós d'un cap masculí que, es creu, pot representar sant Jeroni i estudis més petits d'ulls i d'un tabernacle.

## Vegeu també

* Madonna Medici

## Referències

* ↑ «Filippo Lippi, Madonna and Child» (en anglès). Mediateca di Palazzo Medici Riccardi. [Consulta: 17 novembre 2014].
# Machilly

Machilly és un municipi francès del departament de l'Alta Savoia i la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.
# Macrothele gigas

Macrothele gigas és una espècie d'aranya de la família dels macrotèlids (Macrothelidae). Aquesta espècie és endèmica del Japó, a les illes Nansei, Yaeyama i Taiwan.
Macrothele gigas fa entre 16 i 26 mm.

## Galeria

* Femella de Macrothele gigas
* Mascle de Macrothele gigas
* Cau de Macrothele gigas

## Referències

* 1 2 Shimojana & Haupt, 1998: Taxonomy and natural history of the funnel-web spider genus Macrothele (Araneae: Hexathelidae: Macrothelinae) in the Ryukyu Islands (Japan) and Taiwan. Species Diversity, vol.3, n.1, p.1-15 (text íntegre).

## Enllaços externs

* (anglès) World Spider Catalog: Macrothele gigas Shimojana & Haupt, 1998 en la família Macrothelidae +base de dades
# Lou Bennett

Lou Bennett va ser el nom artístic de Jean-Louis Benoît (Filadèlfia, Estats Units, 18 de maig de 1926 - Le Chesnay, França, 10 de febrer de 1997), músic organista de jazz estatunidenc.

## Trajectòria artística

Lou Bennett va tocar primer bebop al piano en alguns locals de Baltimore fins al 1956 i es decideix per dedicar-se a l'orgue després d'escoltar la música de Jimmy Smith.
Va de gira pels Estats Units amb un trio d'orgue entre el 1957 i 1959, i es trasllada a París el 1960 per a iniciar la seva carrera europea; allà toca i enregistra a Blue Note amb Jimmy Gourley i Kenny Clarke, i, amb René Thomas, tornarà només un cop a América, al Festival de Jazz de Newport de 1964.
A més als anys 60 enregistra discos amb Philip Catherine i Franco Manzecchi. Ja als anys 80 toca en el seu propi quintet juntament amb Gerard Badini, entre d'altres; en aquell període realitza gires per Espanya, passant per escenaris d'Almeria, Barcelona, La Corunya, Segovia i Madrid. El 1966 enregistra un disc amb la cantant catalana Núria Feliu: Núria Feliu amb Lou Bennett i els seus amics, i el seu últim disc, Now hear my meaning, editat el 1993, fou enregistrat en viu a Barcelona.

## Discografia

* 1960: Amen (RCA)
* 1960: Dansez et rêvez avec le trio Lou Bennett (RCA Victor)
* 1963: Enfin! (RCA)
* 1965: Pentacostal feeling
* 1966: Ovzeni Jazzohevo Festivalu 1966
* 1966: Núria Feliu, Lou Bennett i els seus amics (Edigsa)
* 1980: Live At The Club St Germain
* 1984: Blue Lou's blues
* 1993: Now hear my meaning, enregistrat a Barcelona

## Referències

* ↑ http://philmusical.blogspot.com.es/2007/06/lou-bennett-la-vil-seducin-1968.html Lou Bennett, la vil seducció
* ↑ http://www.lou-bennett.org/meaning/index.htm Arxivat 2012-11-06 a Wayback Machine. CD Now hear my meaning

## Enllaços externs

* (francès) Web oficial de Lou Bennett
# Redford (Nova York)

Redford és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 512 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Redford tenia 512 habitants, 178 habitatges, i 137 famílies. La densitat de població era de 144,3 habitants per km².
Dels 178 habitatges en un 37,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 64% hi vivien parelles casades, en un 9% dones solteres, i en un 22,5% no eren unitats familiars. En el 16,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,88 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,27.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,3% tenia menys de 18 anys, un 8% entre 18 i 24, un 33,4% entre 25 i 44, un 20,3% de 45 a 60 i un 9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 47.813 $ i la renda mediana per família de 59.408 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.875 $ mentre que les dones 26.250 $. La renda per capita de la població era de 20.117 $. Cap de les famílies i el 2,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Redford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Redford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Agrupación de Electores de Izquierda

Agrupación d'Electores de Izquierda (Agrupació d'Electors d'Esquerra) va ser una coalició política d'àmbit local circumscrita a la localitat de Muro del Comtat, on va governar entre 1979 i 1991.

## Història

ADEI naix com una coalició entre el Partit Comunista del País Valencià i el Partit Socialista d'Alliberament Nacional, obtenint 855 vots (26,56%) i 4 regidors (3 del PCPV i 1 del PSAN, que posteriorment serien 2 i 2) a les primeres eleccions municipals.
La coalició va governar amb la figura de José Prats Gisbert com a alcalde, gràcies a un pacte amb el PSPV-PSOE. Tanmateix, el govern murer entraria en crisi en juliol de 1980, amb l'obtenció del segon regidor per part del PSAN per la dimissió d'un dels regidors comunistes d'una banda, i l'aliniament del PSPV-PSOE amb l'oposició conservadora d'altra banda. A partir d'aquell moment, el PSAN, ja en crisi, va començar a distanciar-se de la força municipalista murera.
Ximo Llorca substituiria a José Prats al capdavant de la coalició. Llorca, que es distancià del PSAN per entendre que la seua política no ajudava a solucionar les necessitats dels governs municipals, va participar juntament amb Josep Lluís Blasco i Estellés en la fundació d'Unitat del Poble Valencià.
Amb Llorca com a cap de llista, ADEI va millorar els seus resultats i va obtindre 5 regidors en les eleccions de 1983 i 1987, sent elegit alcalde aquelles dos legislatures pactant amb el PSPV-PSOE. En 1991, amb 4 regidors, el PSOE ja no pactaria amb la coalició municipalista i Aliança Popular accediria al govern de la localitat per primera vegada en la seua història.

## Referències

* 1 2 3 4 5 PSAN Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. a PARTIDOS, SINDICATOS Y ORGANIZACIONES CIUDADANAS EN LA PROVINCIA DE ALICANTE DURANTE LA TRANSICIÓN (1974-1982) de Francisco Moreno Sáez a l'Arxiu de la Democràcia de la Universitat d'Alacant (castellà)
* ↑ Resultats electorals de les eleccions municipals de 1979 en Muro a ARGOS
* ↑ Entrevista amb Abelard Saragossà a Valencianisme.com del 21 desembre de 2002 [Consulta: 5 de març de 2014]
# Elatèrids

Els elatèrids (Elateridae) són una família de coleòpters polífags de la superfamília dels elateroïdeus. Es caracteritzen pel seu inusual mecanisme de "clic"; hi ha poques famílies on els seus membres tinguin el mateix mecanisme, i tots els elatèrids ho posseeixen: una espina en el prostern que pot generar un espetec quan entra en una osca en el mesostern, produint un violent clic que llença a l'insecte a l'aire. Aquest curiós sistema és usat per fugir dels depredadors, i és molt útil quan queda panxa en l'aire i necessita donar-se la volta. Hi unes 10.000 espècies conegudes.

## Taxonomia

Els elatèrids inclouen 18 subfamílies, algunes, com els cebriònids, havien estat considerades famílies independents:
* Subfamília Cebrioninae Latreille, 1802
* Subfamília Agrypninae Candèze, 1857 nomen protectum
* Subfamília Thylacosterninae Fleutiaux, 1920
* Subfamília Lissominae Laporte, 1835
* Subfamília Semiotinae Jakobson, 1913
* Subfamília Campyloxeninae Costa, 1975
* Subfamília Pityobiinae Hyslop, 1917
* Subfamília Oxynopterinae Candèze, 1857
* Subfamília Dendrometrinae Gistel, 1848
* Subfamília Negastriinae Nakane and Kishii, 1956
* Subfamília Elaterinae Leach, 1815
* Subfamília Cardiophorinae Candèze, 1859
* Subfamília Hemiopinae Fleutiaux, 1941
* Subfamília Physodactylinae Lacordaire, 1857
* Subfamília Eudicronychinae Girard, 1971
* Subfamília Subprotelaterinae Fleutiaux, 1920
* Subfamília Morostomatinae Dolin, 2000
* Subfamília Protagrypninae † Dolin, 1973

### Gèneres

* Actenicerus
* Adelocera
* Adrastus
* Aeoloderma
* Aeoloides
* Aeolus
* Agriotes
* Agrypnus
* Alaus
* Ampedus
* Anchastus
* Anostirus
* Aplotarsus
* Athous
* Berninelsonius
* Betarmon
* Brachygonus
* Brachylacon
* Calambus
* Cardiophorus
* Chalcolepidus
* Cidnopus
* Conoderus
* Craspedostethus
* Crepidophorus
* Ctenicera
* Dacnitus
* Dalopius
* Danosoma
* Denticollis
* Diacanthous
* Dicronychus
* Dima
* Drasterius
* Eanus
* Ectamenogonus
* Ectinus
* Elater
* Elathous
* Eopenthes
* Fleutiauxellus
* Haterumelater
* Hemicleus
* Hemicrepidius
* Heteroderes
* Horistonotus
* Hypnoidus
* Hypoganus
* Hypolithus
* Idolus
* Idotarmonides
* Ischnodes
* Isidus
* Itodacne
* Jonthadocerus
* Lacon
* Lanelater
* Limoniscus
* Limonius
* Liotrichus
* Megapenthes
* Melanotus
* Melanoxanthus
* Metanomus
* Mulsanteus
* Negastrius
* Neopristilophus
* Nothodes
* Oedostethus
* Orithales
* Paracardiophorus
* Paraphotistus
* Peripontius
* Pheletes
* Pittonotus
* Pityobius
* Plastocerus
* Podeonius
* Porthmidius
* Procraerus
* Prodrasterius
* Prosternon
* Pseudanostirus
* Pyrophorus
* Quasimus
* Reitterelater
* Selatosomus
* Sericus
* Simodactylus
* Spheniscosomus
* Stenagostus
* Synaptus
* Tetrigus
* Zorochros

## Referències

* ↑ S. A. Slipinski, R. A. B. Leschen & J. F. Lawrence, 2011. "Order Coleoptera Linnaeus, 1758." In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness. Zootaxa, 3148: 203–208.
* ↑ Bouchard, P. et al.2011. Family-group names in Coleoptera (Insecta). ZooKeys 88: 1.
# Miquel Mas i Miró

Miquel Mas i Miró (Barcelona, 1931 - El Pont de Bar, 19 de maig del 2008) va ser empresari de l'hostaleria i alcalde del Pont de Bar entre 1995 i 2007.
Nascut a Barcelona, la seva família es va traslladar a la Seu d'Urgell en l'any 1936. Anys a venir, en Miquel regí l'"Hotel Mundial" d'aquella població. Després de molts anys dedicats a l'hostaleria i a la vida associativa de l'Alt Urgell, volgué implicar-se en el govern municipal del Pont de Bar, on residia. Cap de llista de CiU, guanyà les eleccions dels anys 1995, 1999 i 2003.
Entre les realitzacions dels seus mandats se'n destaca la restauració i divulgació d'elements del patrimoni cultural dels diversos nuclis del municipi, com ara les esglésies d'Aristot, Bar, Castellnou de Carcolze i Toloriu, a més de la capella de Sant Jaume del llogaret de Sobeig i la torre de l'antiga muralla de Toloriu; gràcies als seus coneixements d'ebenisteria, restaurà amb les seves mans el mobiliari d'aquests edificis. Altres actuacions dels seus consistoris van ser l'habilitació de les runes dels antics castells del terme com a miradors, així com la recuperació de fonts i l'embelliment general dels diversos llocs de la població.
Retirat de l'alcaldia, en el moment de la seva mort regia el restaurant "La taberna [sic] dels Noguers", al Pont de Bar.

## Bibliografia

* Àngel Rubio Fem petar la xerrada La Seu d'Urgell: Edicions Salòria, 2007. Recopilació d'entrevistes a urgellencs, amb una de dedicada a Miquel Mas.

## Enllaços externs

* Necrològica, resum biogràfic i fotografia Arxivat 2010-06-30 a Wayback Machine.
# Francesc Draper Molins

Francesc Draper Molins (Barcelona, 1902-1971) fou un dirigent esportiu vinculat a la natació.
President de la Federació Catalana de Natació del 1950 al 1957, ocupà el càrrec amb la voluntat de recuperar el paper preeminent de la natació catalana dins de l'estat espanyol. Amb aquest objectiu formà una Junta Directiva amb els clubs amb pes a Catalunya, i així al cap de poc va organitzar els Campionats d'Espanya de Natació a la piscina de Montjuïc, on Catalunya va conquerir el títol estatal després de nou anys. Un any després, el 1951, l'equip del CN Barcelona, en representació d'Espanya, guanyava la medalla d'or a la primera edició dels Jocs del Mediterrani celebrats a Alexandria. Als èxits esportius en van seguir d'altres, com l'estrena el gener de 1953 d'una seu pròpia per a la federació, que fins en aquell moment havia estat sempre en el CN Barcelona, la remodelació de la piscina de Montjuïc per als II Jocs del Mediterrani que l'any 1955 que es van celebrar a Barcelona, o que la natació fos declarada d'interès nacional per part de la Delegación Nacional de Deportes el gener de 1956 a proposta del Comitè Pro-Natació de la Federació Catalana, creat tres anys abans. A més de ser soci del CN Barcelona, també ho era dels Lluïsos de Gràcia, del FC Barcelona, del Club de Tennis La Salut, del Real Club de Tenis Barcelona i del Club de Pilota Basconia.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Redgillita

La redgillita és un mineral de la classe dels sulfats. S'anomena així pel primer cop on va ser localitzada: la mina Red Gill. Visualment és similar a la malaquita, i químicament ho és a la montetrisaïta.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la redgillita pertany a «07.D - Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; plans d'octaedres que comparteixen vores» juntament amb els següents minerals: felsőbanyaïta, langita, posnjakita, wroewolfeïta, spangolita, ktenasita, christelita, campigliaïta, devil·lina, ortoserpierita, serpierita, niedermayrita, edwardsita, carrboydita, glaucocerinita, honessita, hidrohonessita, motukoreaita, mountkeithita, shigaïta, wermlandita, woodwardita, zincaluminita, hidrowoodwardita, zincowoodwardita, natroglaucocerinita, nikischerita, lawsonbauerita, torreyita, mooreïta, namuwita, bechererita, ramsbeckita, vonbezingita, calcoalumita, nickelalumita, kyrgyzstanita, guarinoïta, schulenbergita, theresemagnanita, UM1992-30-SO:CCuHZn i montetrisaïta.

## Característiques

La redgillita és un sulfat de fórmula química Cu₆(SO₄)(OH)$_{10}$·H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.

## Formació i jaciments

A la localitat tipus es va descriure en fractures primes en sulfurs de coure parcialment oxidats; probablement va ser formada en escombrera. En la localitat tipus va ser descrita associada a langita. Ha estat descrita a Àustria, Bolívia, Alemanya, Irlanda, Itàlia, Rússia i el Regne Unit.

## Referències

* ↑ Schnorrer,, G.; Pfeiffer, F.; Schwartz, L. «Redgillit – ein neues Cu-Sulfatmineral von zehn Fundstellen aus Deutschland» (en alemany). Aufschluss, 57, 2006, pàg. 15-22.
* ↑ «Redgillite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# República Socialista Soviètica d'Estònia

La República Socialista Soviètica d'Estònia (RSS d'Estònia) és el nom que va rebre Estònia quan va formar part de la Unió Soviètica. L'URSS va ocupar el país el 17 de juny de 1940. Posteriorment els alemanys van envair el país fins al 1944, any en què Estònia va tornar a mans de la Unió.
L'RSS d'Estònia era una república constitutiva de l'URSS, no obstant això, la seva economia era més forta que la d'altres repúbliques soviètiques. Actualment Estònia segueix sent la més rica de les exrepúbliques de l'URSS. També era una de les repúbliques més petites de la Unió i a la vegada més petita que molts dels estats d'Europa. A més de la superfície continental, Estònia té més de 1500 illes.
Aproximadament el 65% de la població era d'ètnia estoniana el 1979, tot i que hi havia una minoria russa prou gran (28%). Altres ètnies estadísticament significatives incloïen ucraïnesos (2,5%), belarussos (± 2%) i finlandesos (±1,5%).
L'RSS d'Estònia va esdevenir la República d'Estònia el 8 de maig de 1990 i va deixar de ser una república soviètica el 20 d'agost de 1991. En aquest mateix any, Estònia va declarar la seva independència.

## Himne

Jää kestma, Kalevite kange rahvas,
ja seisa kaljuna, me kodumaa!
Ei vaibund kannatustes sinu vahvus,
end läbi sajanditest murdsid sa
ja tõusid õitsvaks sotsialismimaaks,
et päikene su päevadesse paista saaks.
Nüüd huuga, tehas, vili, nurmel vooga,
sirp, lõika, alasile, haamer, löö!
Nõukogu elu, tuksu võimsa hooga,
too õnne rahvale, me tubli töö!
Me Liidu rahvaste ja riike seas
sa, Eesti, sammu esimeste kindlas reas!
Sa kõrgel leninlikku lippu kannad
ja julgelt kommunismi rada käid.
Partei me sammudele suuna annab
ja võidult võitudele viib ta meid.
Ta kindlal juhtimisel kasva sa
ja tugevaks ning kauniks saa, me kodumaa!

## Referències

* ↑ «La diminuta república que pasó de ser un satélite soviético a convertirse en la meca tecnológica de Europa» (en castellà). BBC News Mundo, 15-02-2017.
* ↑ Partal, Vicent. «Estònia, fïnis Balticae». El Temps.cat, 30-10-1991. [Consulta: 2 juliol 2023].

## Bibliografia

* Anglada Birules, Martí. Quatre vies per a la independència. Pòrtic Edicions, 2013 (P.VISIONS). ISBN 978-84-9809-242-4.