OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vincristina

Vincristina, conegut anteriorment com a leurocristina, és un alcaloide aïllat de la planta amb flor pervinca (Catharanthus roseus). En forma de sulfat de vincristina, és un fàrmac utilitzat contra diferents tipus de càncers entre els que es poden esmentar contral la leucèmia limfoide aguda, la leucèmia mieloide aguda, el limfoma de Hodgkin, el neuroblastoma i el carcinoma de cèl·lules petites.

## Descripció

La fórmula empírica del sulfat de vincristina és C$_{46}$H$_{56}$N₄O$_{10}$ H₂SO₄. A la vincristina se la coneix també amb els noms LCR i VCR. Per a ús farmacològic és un pols amorf de color blanc soluble en metanol i en aigua, però poc soluble en alcohol etílic al 95%. En la seva forma de sulfat de vincristina, en etanol al 98%, té un espectre ultraviolat amb màxims a 221 nm (E + 47100)

## Farmacologia

La vincristina entra a la cèl·lula a través d'un mecanisme de transport i s'enllaça a la tubulina impedint que aquesta pugui polimeritzar i forma els microtúbuls. Com a conseqüència, durant metafase de la mitosi el fàrmac inhibeix la formació del fus mitòtic comportant l'aparició de citotoxicitat en la Fase-S. No s'han vist aquests efectes abans d'iniciar la mitosi. De la mateixa manera també inhibeix el deplaçament de neurotransmisors a través dels axons.

## Referències

* ↑ «VinCRIStine Monograph for Professionals» (en anglès). [Consulta: 22 abril 2024].
* 1 2 Benedí, Juana; Gómez Del Río, M. Ángeles «Fármacos antineoplásicos (y II)» (en castellà). Farmacia Profesional, 20, 3, 01-03-2006, pàg. 42–47. ISSN: 0213-9324.
# Verguisme

El verguisme (algun cop també anomenat marquisme) és un corrent polític aparegut a Mallorca a partir de 1917 i liderat per Joan March Ordinas, anomenat "Verga".
March havia assolit una important fortuna a través del contraban de tabac, la parcel·lació de grans propietats rurals de l'illa, els transports marítims i una fàbrica de químiques. La seva entrada en política comença el 1915 quan pressionà a favor dels conservadors de Dato a les eleccions de Palma. El 1919 March patrocinà la reorganització del Partit Liberal mallorquí amb la col·laboració de Bernat Amer Pons i Alexandre Rosselló. March s'enfrontà al maurisme representat pel millonari Manuel Salas del que era enemic personal. Per extensió es troba l'hostilitat de la dreta conservadora que fins llavors havia controlat el sistema caciquil illenc.
Les tesis del verguisme s'acostaven a l'esquerra liberal que preconitzava a nivell estatal Santiago Alba Bonifaz. Per això intentà marginar als liberals seguidors de Weyler i combaté el regionalisme de Francesc Cambó fet que impossibilità un acostament a l'incipient mallorquinisme.
March no intentà una regeneració de la vida política mallorquina sinó que intentà el lloc de cacic com assolí a les eleccions de 1923. Aquesta hegemonia era fruit de la neutralització dels conservadors i un pacte tàcit amb sectors de fora del sistema com socialistes (donació de la Casa del Poble), reformistes, republicans federals i regionalites. Part dels membres del Centre Regionalista de Mallorca entraren al partit de March i fins i tot Guillem Forteza arribà a ser batle de Palma (1923)
L'ascensió de March provocà una divisió política a Mallorca entre l'esperit burgès renovador dels verguistes (liberals, republicans reformistes i de vegades també per republicans radicals i socialistes) i la reacció en contra de l'antiverguisme (conservadors, mauristes, liberal-weyleristes i carlins). Aquests dos grups es disputaren el controls de les institucions de govern local fins a 1923.

## Líders del verguisme

* Joan March Ordinas
* Alexandre Rosselló
* Bernat Amer Pons
* Lluís Alemany Pujol
* Guillem Forteza
* Jaume Suau Pons

## Referències

* ↑ P. Ferrer Guasp La polarització de la vida política mallorquina. El verguisme p.97, Mayurqa, 24, 1997-1998
* ↑ 1923 a Mallorca
* ↑ Isabel Peñarrubia Marquès. Els partits polítics davant el caciquisme i la qüestió nacional a Mallorca (1917-1923). Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1991, p. 367-368 i 561-563.

## Vegeu també

* Caciquisme a Mallorca

## Bibliografia

* Antoni Riutor i Marimon (red.), Verguisme, anarquise i espanyolisme. Noves recerques sobre el segle XX a Mallorca Tom 3 de Coneixements, realitats i perspectives, Fundació Emili Darder, 1997, 216 pàgines, ISBN 9788489067257
# Vergés

* No s'ha de confondre amb Verges.
«Vergés» té aquests significats:
* Farmàcia Vergés, farmàcia al carrer de la Rosa de Tortosa (Baix Ebre) d'estil modernista
* Biografies:
** Alba Vergés i Bosch (Igualada, 1978), economista i política catalana, diputada al Parlament de Catalunya en la XI Legislatura
** Antoni Vergés i Mirassó (Castellar del Vallès, Vallès Occidental, 1832-1874), eclesiàstic i escriptor
** Enric Vergés (Matamala, 1930 - Alger, 1994), germà marista i professor nord-català mort en un atemptat
** Esteve Vergés i Galofre
** Fermí Vergés i Vergés (Palafrugell, 1908 – Barcelona, 1986), periodista i polític català
** Francesc Xavier Vergés i Codinach (Torelló, província de Barcelona, 1881 – 1927), farmacèutic
** Francesc Vergés i Vives (Sant Feliu de Llobregat, 1919 - Barcelona, 2015), sacerdot catòlic, antifranquista i catalanista
** Gerard Vergés i Príncep (Tortosa, Baix Ebre, 1931 - 2014), doctor en farmàcia, professor universitari, poeta i assagista
** Jacint Vergés Gilabert (Reus, 1866 - 1900), músic reusenc
** Jaume Vergés i Espinàs (Sant Julià de Vilatorta, 1936), religiós
** Joan Vergés i Calduch (Barcelona, 1928 - 2014), poeta en llengua catalana
** Josep Vergés, diversos personatges
** Lluís Vergés i Soler (Barcelona, 1953), músic i compositor dedicat principalment a la pedagogia musical
** Manuel de Vergés i de Ricaudy (Perpinyà, Rosselló, 1857 - 1911), escriptor i financer nord-català
** Martí Vergés, diversos personatges
** Oriol Vergés (Barcelona, 1939), escriptor i mestre
** Pere Vergés i Farrés (Barcelona, 1896 - 1970)
** Rosa Vergés i Coma (Barcelona, 1955), directora de cinema
** Rubén Vergés i Fruitós (Barcelona, 1987), surfista de neu especialitzat en la modalitat de migtub
# Vergunnes

Els vergunnes (llatí: Vergunni) foren un poble gal alpí esmentat per Plini el vell entre els noms de les tribus que constaven al Trofeu dels Alps, que commemorava la victòria d'August sobre les tribus que vivien a la regió dels Alps. Probablement el seu nom s'ha conservat en la vila de Vergons o Vergon entre Seneç (antiga Sanitium) i Glandèves.

## Referències

* ↑ Guy Barruol, Les peuples préromains du Sud-Est de la Gaule : étude de géographie historique, Paris, Éd. de Boccard, 1969, Revue archéologique de Narbonnaise (RAN), Suppléments 1. p. 379.
# Vergéal

Vergéal (en bretó Gwerial, en gal·ló Verjau) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 699 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 499 | 515 | 470 | 464 | 535 | 590 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Denis Chevrollier | |
# Vergonya negra

La vergonya negra és la manera com algunes persones d'ascendència africana es perceben a si mateixes en les societats en les que són una minoria i se senten oprimits. És el resultat de menyspreament psicològic i la negació "negritud" d'un mateix, i es veu agreujada per la sensació que la gent negra són responsables d'una quantitat desproporcionada de delinqüència al país en el qual la persona hi és. Quan s'escriu com vergonya negra, en el terme es pot referir a la traducció de l'alemany de Schwarze Schande, que és com la propaganda alemanya es referia al desplegament de soldats africans francesos. El terme va ser encunyat durant la Segona Crisi del Marroc del 1911, que va ser més associada amb l'ocupació aliada de Renània (1918-30).

## Vegeu també

* Diàspora africana

## Bibliografia

* Clyde Wilcox and Leopoldo Gomez, "Religion, Group Identification, and Politics among American Blacks". Sociological Analysis, Vol. 51, No. 3 (Tardor del 1990), p. 271-285.
* "FRONTLINE: Two Nations of Black America" (2008). PBS (DVD) ASIN: B001690X2O
* Jane Gaines "The Scar of Shame": Skin Color and Caste in Black Silent Melodrama", Cinema Journal, Vol. 26, No. 4 (Summer, 1987), pp. 3-21.
* Kevin Merida (2007). Being a Black Man: At the Corner of Progress and Peril, PublicAffairs. ISBN 1-5864-8522-9
* W.E.B. Du Bois (1903, 1953), The Souls of Black Folk, Bantam Classic. Disponible en línia.
* William, H Grier and Price, M Cobbs (1992). Black Rage: Two Black Psychiatrists Reveal the Full Dimensions of the Inner Conflicts and the Desperation of Black Life in the United States, Westview Press (2a edició). ISBN 0-4650-0701-5
# Papir 119

El Papir 119 (amb la numeració Gregory-Aland), designat per ${\mathfrak {P}}$ $^{119}$, és una còpia primerenca d'una petita part del Nou Testament en grec que es troba entre els Papirs d'Oxirrinc. És un manuscrit de l'evangeli de Joan.

## Textos supervivents

Els textos de Joan que han sobreviscut, i que es troben en un estat fragmentari, són els versos 1: 21-28,38-44.

## Assignació

Els estudis paleogràfics l'han assignat a principis del segle iii (INTF).

## Característiques

El text està escrit a una columna i amb 16 línies per pàgina. S'han reconstruït 40 línies.
El manuscrit es conserva a les Sales de Papirologia de l'Ashmolean Museum d'Oxford amb el número de prestatgeria P. Oxy. 4803.

## Referències

* 1 2 «Liste Handschriften». Institute for New Testament Textual Research. [Consulta: 15 agost 2011].

## Bibliografia complementària

* R. Hatzilambrou, PJ Parsons, J. Chapa, The Oxyrhynchus Papyri LXXI (Londres: 2007), pp. 2-6.

## Enllaços externs

* P. Oxy. Arxivat 2011-07-03 a Wayback Machine. LXIV 4803 Arxivat 2011-07-03 a Wayback Machine. Imatge online
* Institut de Recerca Textual del Nou Testament, "continuació de la llista de manuscrits", Universitat de Münster
* Papir 119 a la traducció literal del nou testament grec original
# Papir 123

El papir 123 (en la numeració Gregory-Aland), designat per 𝔓 $^{123}$ és una còpia antiga del Nou Testament en grec. És un manuscrit en papir de la Primera carta als Corintis.

## Descripció

Fins als nostres dies només van sobreviure peces d'una fulla. Els textos supervivents d'1 Corintis són els versos 14:31-34; 15:3-6, que estan en una condició fragmentària. El manuscrit paleogràficament ha estat assignat al segle IV per l'Institut de Recerca Textual del Nou Testament.

## Text

Dret
    μα]ν̣θανωσιν κ[αι παντες
    παρ]α̣κ̣α̣λ̣ω̣ντ̣[αι και] π̣να προ̣φητων̣ [προφηταις
    υ]π̣ο̣τασσεται̣ ο̣υ γαρ εστι[ν α]κ̣ατασ[ιας ο θς
    αλλ ειρ]η̣νες οω εν πασαις τα[ις] εκκ̣[λησιας
    των αγι]ω̣ν̣ α̣ι̣ γ̣υναικες εν [ταις εκκλησιαις
    σιγατωσαν ου γα]ρ̣ επιτρεπ̣[εται αυταις λαλειν
Revés
    υ]μ̣ιν εν π̣ρωτοι̣[ς ο και παρελαβον οτι
    χς απεθα]ν̣εν υπερ των α̣[μαρτιων ημων κατα
    τας γραφ]α̣ς και ο̣[τ]ι̣ ε̣τ̣α̣φη και̣ [οτι] εγηγε̣ρτα̣[ι τη
    ημερα τη τριτ]η̣ κα̣[τα] τ̣ας̣ γραφας κ̣αι οτι ωφ[θη κηφα
    ειτα τοις δωδεκα επειτα] ω̣φθη επανω̣ πε̣ν̣[τ]α̣
    κοσιοις αδελφοις εφαπαξ ε]ξ̣ ων οι πλ̣[ειονες
    μενουσιν εως αρτι τινες δε εκο]ι̣μ[ηθησαν
El text grec d'aquest còdex probablement és del tipus de text alexandrí. Va ser publicat per J. David Thomas l'any 2008.

## Ubicació

Actualment, el manuscrit es troba a les sales de papirologia de la Biblioteca Sackler d'⁣Oxford amb el número de prestatge P. Oxy. 4844.

## Vegeu també

* Papirs del Nou Testament
* Papirs d'Oxirrinc
* Manuscrit bíblic

## Referències

* ↑ «Liste Handschriften». Institute for New Testament Textual Research. [Consulta: 15 agost 2011].

## Enllaços externs

* P. Oxi. LXIV 4844 de Papirologia a "POxy: Oxyrhynchus Online" d'Oxford.
* "Continuació de la llista de manuscrits" Institut per a la investigació textual del Nou Testament, Universitat de Münster
# Delrioïta

La delrioïta és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en honor d'Andrés Manuel del Río Fernández (10 de novembre de 1764 - 23 de març de 1849), qui el 1801 va anunciar el descobriment d'un nou element, l'eritroni, que finalment acabaria sent l'element vanadi.

## Característiques

La delrioïta és un òxid de fórmula química CaSr(V₂O₆)(OH)₂·3H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la delrioïta pertany a «04.HG: V[$^{5+}$, $^{6+}$] vanadats. Òxids de V sense classificar» juntament amb els següents minerals: fervanita, huemulita, vanoxita, vanalita, simplotita, navajoïta, metadelrioïta, barnesita, hendersonita, grantsita, lenoblita i satpaevita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Jo Dandy, situada a la vall de Paradox, dins el comtat de Montrose de l'estat de Colorado (Estats Units). També ha estat descrita a la mina Blue Streak, dins el mateix comtat, així com al districte miner de Pahranagat, a l'estat nord-americà de Nevada. Aquests tres indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Delrioite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 agost 2019].
# Gel balístic

El gel balístic és un material usat per l'FBI o la policia per imitar la carn humana en proves de balística. Pel fet que està compost en la seva major part per aigua, pot reproduir gairebé a la perfecció el teixit viu, ja sigui perforant amb armes blanques, sent blanc de trets, o resistint a grans descàrregues elèctriques d'alt voltatge. També en sèries de documentals científics ja ha fet servir aquest material, per exemple en Mythbusters, A càmera lenta, o documentals sobre armes.

## Vegeu també

* Balística terminal

## Bibliografia

* MacPherson, Duncan. Bullet Penetration: Modeling the Dynamics and the Incapacitation Resulting from Wound Trauma. El Segundo, CA: Ballistic Publications, 1994. ISBN 0-9643577-0-4.
* Fackler ML, Malinowski JA. «Ordnance gelatin for ballistic studies. Detrimental effect of excess heat used in gelatin preparation». Am J Forensic Med Pathol., 9, 3, setembre 1988, pàg. 218–9. PMID: 3177350.
* Jussila J. «Preparing ballistic gelatine--review and proposal for a standard method». Forensic Science International, 141, 2-3, 10-05-2004, pàg. 91–98. DOI: 10.1016/j.forsciint.2003.11.036. PMID: 15062946.

## Referències

* ↑ «FBI Ammunition Protocol». [Consulta: 24 juny 2019].

## Enllaços externs

* http://www.firearmsid.com/Gelatin/Ballistic%20Gelatin%20Report.pdf
* http://www.customcartridge.com/pdfs/BallisticGel.pdf
* http://blogs.howstuffworks.com/2009/04/01/how-ballistic-gel-works-mayhem-with-fake-flesh/ Arxivat 2010-03-17 a Wayback Machine.
# Georges Beaucourt

Georges Beaucourt (15 d'abril de 1912 - 1 de març de 2002) fou un futbolista francès.

## Selecció de França

Va formar part de l'equip francès a la Copa del Món de 1934.

## Referències

* ↑ France – Trainers of First and Second Division Clubs http://www.rsssf.com/players/trainers-fran-clubs.html Arxivat 20-6-2009 at WebCite
* ↑ Profile on French federation official site
* ↑ Profile a sitercl.com
# Giovanni d'Alemagna

Giovanni d'Alemagna (documentat el 1441 - Pàdua, 1450) va ser un pintor d'origen alemany actiu a Itàlia a mitjan segle xv.

## Biografia

Hi ha poques dades sobre la vida de Giovanni. Va establir una associació artística amb Antonio Vivarini, cunyat seu, junt amb el qual es va posar al capdavant d'un taller de notable activitat durant almenys deu anys. Junts van emprendre diversos encàrrecs de tipus religiós en la comarca de Venècia i Pàdua. Un dels primers en què va col·laborar va ser el 1441 per a la realització del Tríptic de sant Jeroni per a l'església de Sant Esteve; un altre va ser la Mare de Déu entronitzada amb sants (1446), conservat a la Galeria de l'Acadèmia de Venècia.
Aquesta societat es va veure bruscament interrompuda a causa de la mort de Giovanni el 1450, poc després que els fos encarregada la decoració de la capella Ovetari dels Eremitani de Pàdua. El seu lloc al taller va ser ocupat per Bartolomeo Vivarini, germà petit d'Antonio.
És molt difícil separar l'estil propi de Giovanni en les diverses obres que va realitzar al costat de Vivarini. En principi, sembla que el seu estil era més decoratiu mentre que el d'Antonio tenia un matís més naturalista.

## Bibliografia

* The Grove Dictionary of Art, MacMillan Publishers (2000) (anglès).
* "Giovanni d'Alemagna: Information from Answers.com." Answers.com - Online Dictionary, Encyclopedia and much more. 28 Apr. 2009 <http://www.answers.com/topic/giovanni-d-alemagna>.
# Toros III

Toros III (armeni: Թորոս Երրորդ) (vers 1271- 23 de juliol del 1298)) fou rei del Regne Armeni de Cilícia, fill de Lleó III, que va succeir al seu germà Hethum II quan va abdicar per retirar-se a un monestir el 1293. Al cap de pocs mesos Toros va cridar al seu germà per ajudar en una aliança amb els mongols i el 1294 Hethum va assolir altre cop la corona però Toros III va restar rei associat.

## Biografia

El 1295 Hethum i Toros van anar a la cort de l'Il-kan Ghazan i van aconseguir la seva aliança (el kan estava ben disposat a favor dels armenis), però Ghazan s'havia fet musulmà i l'esperança mongola s'estava esvaint.
El 1296 van anar a Constantinoble on la seva germana Rita d'Armènia es va casar amb l'hereu Miquel IX Paleòleg, associat al tron imperial pel seu pare Andrònic II Paleòleg. Durant la seva absència un altre germà, Sembat, es va apoderar del tron amb l'ajuda d'un germà de nom Constantí, i després va fer presoners als seus germans quan tornaven, prop de Cesarea, i els va tancar a Partzerpert, on Toros fou assassinat el 23 de juliol del 1298, per ordre de Sembat, execució que va portar a terme un parent de nom Oshin de la branca de Còricos, que era generalíssim.
Es va casar dues vegades, la primera amb Margarita de Lusignan (filla d'Hug III de Xipre) el 9 de gener del 1288. D'aquest primer matrimoni va tenir un fill que fou el futur Lleó IV (rei 1301-1307). Del segon matrimoni no es coneixen les dades.
| Precedit per: Hethum II | Regne Armeni de Cilícia 1293-1296 (associat 1294-1296) | Succeït per: Sembat |
Viccionari
# Javier del Pino

Javier del Pino (Madrid, 1964) és un periodista espanyol que dirigeix i presenta el programa de ràdio A vivir que son dos días de la Cadena SER. Va entrar a treballar a la Cadena SER el 1988 i el seu primer càrrec de responsabilitat va ser el de director de l'informatiu Hora 20. Va ser sotsdirector d'Hora 25, entre 1991 i 1997, dirigit per Carlos Llamas; posteriorment va ser corresponsal de la Cadena SER a Washington DC durant quinze anys, fins que va ser nomenat director i presentador d'A vivir que son dos días el juny de 2012. El 2008 va guanyar el Premi de periodisme Cirilo Rodríguez.

## Referències

* ↑ El Norte de Castilla. «Javier del Pino gana el premio Cirilo Rodríguez de periodismo», 24-05-2008. [Consulta: 9 setembre 2012].
* ↑ El País. «Tribuna: Te lo debo», 04-10-2007. [Consulta: 9 setembre 2012].
* ↑ El País. «Revolución en la parrilla de la SER», 15-06-2012. [Consulta: 9 setembre 2012].
* ↑ El País. «Javier del Pino, premio Cirilo Rodríguez por su trabajo en la SER», 24-05-2008. [Consulta: 9 setembre 2012].
# Joan Viudes Sánchez

Joan Viudes Sánchez, més conegut com a Joan Viudes (Barcelona, 19 de gener de 1967) és un atleta i corredor de fons i mig fons català.
Membre del FC Barcelona, amb 18 anys, el 1965 fou el segón classificat en la Cursa Jean Bouin de Barcelona. Anteriorment, en 1983 quedà classificat en onzè lloc i el 1984 3r. El 1989 fou el campió de la 'Milla Urbana Isla de Ibiza'. El 1992, després de guanyar-la el 1988, 1989 i 1990, aconseguí el rècord de 4 victòries en la Cursa d'El Corte Inglés, rècord que conservà fins que el 2011 l'atleta marroquí Mohamed Benhmbarka l'igualà i el 2013 el superà amb la seva cinquena, i el 2015 amb la sisena. En la Cursa de la Mercè de 1992, amb un temps de 30:45, aconseguí el seu quart trionf en aquesta mítica cursa barcelonina, un èxit de victòries que compartí en aquesta edició amb la també atleta barcelonina Núria Pastor Amorós. Viudes ha estat també campió de Catalunya de 1.500 metres.

## Referències

* ↑ «Los heroes de la “Jean Bouin"». Mundo Deportivo (Hemeroteca), 12-10-1987 [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «15 d'octubre de 1989 - Joan Viudes». Club Atletisme Eivissa, 1989 [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «Benhmbarka gana e iguala el récord de Joan Viudes XXXIII 'Cursa El Corte Inglés'. El atleta marroquí entra en la historia de la prueba tras lograr su cuarta victoria». La Vanguardia, 03-04-2011 [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «La 'Cursa de El Corte Inglés' bate dos récords mundiales». Sport, 12-04-2015 [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ Castelló, Francesc «Viudes y Pastor, al podio. Ambos atletas consiguieron su cuarta victoria en la Cursa, que volvió a registrar un éxito de participación». Mundo Deportivo (Hemeroteca), 25-09-1992 [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «La Cursa de la Mercè, més popular que mai». La Xarxa de Comunicació Local, 20-09-2008 [Consulta: 7 agost 2022].
# Joan Visa i Gelabert

Joan Visa i Gelabert (Mataró, 13 de maig de 1936 - Barcelona, 18 de setembre de 2018) fou un futbolista català de les dècades de 1950 i 1960.

## Trajectòria

Es formà al Club Esportiu Mataró, on jugà entre 1952 i 1955. Aquest darrer any fitxà pel Reial Madrid, però només hi disputà alguns partits amistosos, acabant jugant al Plus Ultra, el conjunt filial. L'any 1959 fou fitxat pel RCD Espanyol, on jugà una temporada cedit al Terrassa FC (1959-60), una de titular del l'equip i una de suplent. Disputà 27 partits amb el club a primera divisió. Posteriorment jugà al Reial Saragossa dues temporades, la segona cedit al CA Osasuna. Finalitzà la seva carrera novament al Mataró l'any 1965.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Joan Visa Gelabert». Gran Enciclopèdia Catalana, 31-10-2014. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Fallece Juan Visa Gelabert, portero de Los Magníficos». El Periódico de Aragón, 24-09-2018. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Llista de jugadors». leyendablanca. Arxivat de l'original el 2016-12-24. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Amb l'1... Visa». Terrassa FC. Arxivat de l'original el 2017-02-28. [Consulta: 9 gener 2017].
* ↑ «Perfil». aupazaragoza.com. [Consulta: 9 gener 2017].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol