OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Granby (Vermont)

Granby és una població dels Estats Units a l'estat de Vermont. Segons el cens del 2000 tenia 86 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Granby tenia 86 habitants, 33 habitatges, i 26 famílies. La densitat de població era de 0,9 habitants per km².
Dels 33 habitatges en un 33,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 72,7% hi vivien parelles casades, en un 3% dones solteres, i en un 18,2% no eren unitats familiars. En el 12,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,61 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,89.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,4% tenia menys de 18 anys, un 5,8% entre 18 i 24, un 29,1% entre 25 i 44, un 26,7% de 45 a 60 i un 14% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 97 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.375 $ i la renda mediana per família de 39.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.250 $ mentre que les dones 18.750 $. La renda per capita de la població era de 30.343 $. Cap de les famílies estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Granby». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Granby». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Paolo Gentiloni

Paolo Gentiloni (Roma, 22 de novembre de 1954) és un polític italià, Primer Ministre d'Itàlia després de la dimissió de Matteo Renzi el desembre de 2016. Membre del Partit Democràtic, anteriorment havia estat Ministre d'afers exteriors i Ministre de Comunicacions sota els governs de Renzi i de Romano Prodi.

## Referències

* ↑ «Paolo Gentiloni accepta l'encàrrec de formar un nou govern a Itàlia». Ara.cat.
# Dinastia Grimaldi

La dinastia Grimaldi és una casa noble originària d'Itàlia, i va ser fundada per Francesco Grimaldi, que va prendre en 1297 el senyoriu de Mònaco al costat dels seus soldats vestits de franciscans. En aquell principat han regnat els seus successors fins a l'actualitat, si exceptuem diverses discontinuïtats. L'última es va produir amb el matrimoni de la princesa Carlota de Mònaco, mare de Rainier III, amb Pierre de Polignac.
És objecte de polèmica l'origen d'Alexandre Coste i de Jazmin Grace Rotolo, fills il·legítims d'Albert II de Mònaco amb sengles amants, reconeguts recentment. Si Albert de Mònaco morís sense descendència legítima, els fills de Carolina de Mònaco passarien a ocupar els primers llocs de la línia successòria.
Els seus integrants més destacats en l'actualitat són:
* Albert II, Príncep Sobirà de Mònaco, fill i successor del príncep Ranier III i de Gràcia Patricia de Mònaco
* Carolina de Mònaco, germana gran d'Alberto i Estefanía
* Estefania de Mònaco, germana d'Alberto i Carolina
* Andrea Casiraghi, Carlota Casiraghi i Pierre Casiraghi, fills de Carolina de Mònaco i de Stéfano Casiraghi

## Vegeu també

Llista de governants de Mònaco

## Referències

* ↑ «Dinastia Grimaldi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Mus saxicola

Mus saxicola és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds d'entre 0 i 1.000 msnm a l'Índia, el Nepal i el Pakistan. Es tracta d'un animal nocturn. Ocupa una gran varietat d'hàbitats, amb l'única excepció dels deserts freds. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, saxicola, significa 'rupícola' en llatí.

## Referències

* ↑ Molur, S.; Nameer, P. O. Mus saxicola. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 12 març 2018.
* ↑ Entrada «Mus» d'Animalia (en anglès).
# Carles Garau i Tornabells

Carles Garau i Tornabells (Palma, 1896-1958) fou un arquitecte mallorquí, fill de l'enginyer Pere Garau i Canyelles. Les seves obres s'emmarquen dins els estils regionalista tradicional i racionalista.
Garau estudià a l'Escola Superior d'Arquitectura de Madrid, titulant-se el 1919. A Palma projectà la Clínica Mental de Jesús (1926), conjunt hospitalari compost per una sèrie de pavellons i una capella central; Can Damià Ramis, actual clínica Femenia (1938), el col·legi i convent de la Puresa (1941), a la cantonada de la via d'Alemanya i del carrer del General Riera, actualment desapareguts; Can Josep Zaforteza (1946), al carrer de Font i Monteros; i la Casa Provincial de la Infància i l'Institut de Maternologia (1947), al carrer del General Riera, tots d'estil regionalista tradicional.
Dins d'una estètica racionalista iniciada cap al 1932, edificà l'Hotel Cala Major (1932), a la carretera d'Andratx; la clínica Rotger (1941-44) i una sèrie d'habitatges unifamiliars, com la Casa Bonet a El Terreno catalogada per la Fundació DoCoMoMo; Can Antoni Mas (1940), a la cantonada del carrer de Fàtima i de l'avinguda de l'Argentina; Can Sebastià Verger (1940), a la cantonada dels carrers d'Antoni Frontera i de Pablo Iglesias; i Can Joan Roca (1942), al número 44 del carrer de Sant Miquel.

## Referències

* 1 2 3 Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 6. Palma: Promomallorca, p. 160. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Casa Bonet». Fundación DoCoMoMo Ibérico. [Consulta: 23 juny 2015].
# Aveinte

Aveinte és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2005 |
| 154 | 153 | 113 | 109 |
# Mónica Kräuter

Mónica Kräuter (1967) és una química i professora veneçolana de la Universitat Simón Bolívar.
Kräuter va guanyar notorietat durant les protestes en Veneçuela de 2017 a causa del seu estudi de les bombes de gas lacrimogen i els seus consells de com protegir-se contra el gas.

## Biografia

Mònica Kräuter es va graduar com química de la Universitat Simón Bolívar el 1993, amb un màster en química i medi ambient el 2000, i ha estat professora de la universitat en el Departament de Sistemes i Processos. El 2014 va publicar un estudi en el qual es van analitzar milers de bombes de gas lacrimogen disparades per les autoritats veneçolanes durant les protestes d'aquest any. Com a resultat de les seves troballes, que concloïen que el gas en qüestió podia ser fatal, va rebre desenes de trucades per telèfon amenaçadores i visites de les forces de seguretat.
Ha explicat que la majoria dels cartutxos utilitzen el component principal de gas CS, subministrat pel Còndor del Brasil, que reuneix els requisits de la Convenció de Ginebra, però que el 72% dels gasos lacrimògens utilitzats estaven caducats i altres recipients produïts a Veneçuela per CAVIM no mostren etiquetes o dates de caducitat adequades. Kräuter assenyala que el gas lacrimogen caducat «es descompon en cianur, fosgen i nitrats que són molt perillosos». Kräuter ha advertit contra l'ús de vinagre per neutralitzar els efectes dels gasos lacrimògens ja que és un àcid, indicant l'ús de bicarbonat de sodi o antiàcids com ara Maalox al seu lloc.
En 2018 va aparéixer a la llista d'Americas Quarterly com una de les 10 persones que (algun dia) reconstruiran Veneçuela.

## Referències

* ↑ «3ª edición: ¡Conociendo a la Prof. Mónica Krauter!» (en castellà). CEIP USB, 26-12-2015.
* ↑ «La científica Mónica Krauter explica qué son las bombas lacrimógenas y qué efectos tienen sobre la salud» (en castellà). Verde la Tierra, 20-05-2017.
* ↑ Pilato, Elsa «Mónica Krauter: “La represión es cada vez más cruel”» (en castellà). USBnoticias, 20-06-2017. Arxivat de l'original el 2017-11-07 [Consulta: 14 agost 2020].
* ↑ Duarte, Mónica «Integrantes de las fuerzas de seguridad son “los más expuestos” a tóxicos de las lacrimógenas» (en castellà). La Razón.
* 1 2 Krygier, Rachelle; Zúñiga, Mariana «10 People Who Will (One Day) Rebuild Venezuela: The Educator» (en castellà). Americas Quarterly.
* ↑ «Bombas lacrimógenas que usa el gobierno están vencidas y emanan cianuro (+ recomendaciones)» (en castellà). La Patilla, 08-04-2017. Arxivat de l'original el 2017-04-10 [Consulta: 14 agost 2020]. Arxivat 2017-04-10 a Wayback Machine.
* ↑ «Prof USB Mónica Kräuter, Cómo reaccionar ante las bombas lacrimógenas» (en castellà). Tururutururu, 26-05-2017. Arxivat de l'original el 2019-07-28 [Consulta: 14 agost 2020].

## Enllaços externs

* Kräuter, Mónica. «Bombas lacrimógenas y cómo protegerse» ( PDF) (en castellà).
# Rhinogobius ponkouensis

Rhinogobius ponkouensis és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 28.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: conca del riu Hanjiang (Fujian, la Xina).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1859. Notes on a collection of Japanese fishes, made by Dr. J. Morrow. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 11. 144-150.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Huang, S.-P. & Chen, I-S., 2007. Three new species of Rhinogobius Gill, 1859 (Teleostei: Gobiidae) from the Hanjiang Basin, Southern China. The Raffles Bulletin of Zoology, Supplement Núm. 14: 101-110.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Gran Premi de l'Ulster de motociclisme de 1964

El Gran Premi de l'Ulster de motociclisme de 1964 fou la novena cursa de la temporada 1964 de motociclisme. La cursa es disputà al Circuit de Dundrod (prop de Belfast/Béal Feirste, Irlanda del Nord) el dia 8 d'agost de 1964.

## 500 cc
### Arribats a la meta

| Pos. | Pilot | Moto | Temps | Punts |
| 1 | Phil Read | Norton | 1h 31:58.4 | 8 |
| 2 | Richard Creith | Norton | +7.6 | 6 |
| 3 | Jack Ahearn | Norton | +41.2 | 4 |
| 4 | Robin Fitton | Norton | +1:32.4 | 3 |
| 5 | Chris Conn | Norton | +3:46.4 | 2 |
| 6 | Fred Stevens | Matchless | +6:22.9 | 1 |
| 7 | Joe Dunphy | Norton | | |
| 8 | Syd Mizen | Norton | | |
| 9 | William McCosh | Matchless | | |
| 10 | Dan Shorey | Norton | | |
| 11 | Griff Jenkins | Norton | | |
| 12 | Trevor Ritchie | Norton | | |
| 13 | Jimmy Jones | Norton | | |
| 14 | Bo Granath | Matchless | | |
| 15 | Alf Shaw | Norton | | |

## 350 cc
### Arribats a la meta (posició amb punts)

| Pos. | Pilot | Moto | Temps | Punts |
| 1 | Jim Redman | Honda | 1h 20' 37.6" | 8 |
| 2 | Mike Duff | AJS | | 6 |
| 3 | Gustav Havel | Jawa | | 4 |
| 4 | Bruce Beale | Honda | | 3 |
| 5 | Chris Conn | Norton | | 2 |
| 6 | Fred Stevens | AJS | | 1 |

## 250 cc
### Arribats a la meta (posició amb punts)

| Pos. | Pilot | Moto | Temps | Punts |
| 1 | Phil Read | Yamaha | 1h 12' 30.4" | 8 |
| 2 | Jim Redman | Honda | + 1'0".0 | 6 |
| 3 | Tommy Robb | Honda | +1'46".4 | 4 |
| 4 | Alan Shepherd | MZ | +2'02".6 | 3 |
| 5 | Bruce Beal | Honda | +3'01".8 | 2 |
| 6 | Bert Schneider | Suzuki | +4'10".2 | 1 |

## 125 cc
### Arribats a la meta (posició amb punts)

| Pos. | Pilot | Moto | Temps | Punts |
| 1 | Hugh Anderson | Suzuki | 53' 28".4 | 8 |
| 2 | Luigi Taveri | Honda | + 44".0 | 6 |
| 3 | Ralph Bryans | Honda | + 49".2 | 4 |
| 4 | Frank Perris | Suzuki | + 1'22".8 | 3 |
| 5 | Bert Schneider | Suzuki | + 1'23".0 | 2 |
| 6 | Ramon Torras | Bultaco | + 5'17".6 | 1 |

## Referències

* ↑ Resultats a autosport.com

## Enllaços externs

* Resultats al Web oficial MotoGP Arxivat 2014-09-10 a Wayback Machine. (anglès)
* El campionat de 1964 al Web racingmemo.free.fr (francès)
* Report i resultats a www.irishroadracing.co.uk Arxivat 2014-09-10 a Wayback Machine. (anglès)
* Resultats a gazzetta dello Sport dels 250 i dels 125 (italià)
# Papa Pelagi II

Papa Pelagi II (Roma, c. 520 - Roma, 9 de febrer de 590) fill d'una família d'origen got, va ser escollit papa el 26 de novembre de l'any 579.
Mentre la ciutat de Roma estava assetjada pels llombards va demanar ajuda a Constantinoble. Va disposar que cada dia els sacerdots resessin l'ofici diví.
Va ser víctima d'una epidèmia de pesta que va assolar Roma. Va morir a Roma el 7 de febrer de l'any 590.

## Referències

* ↑ «Pelagi II | enciclopedia.cat». [Consulta: 24 setembre 2022].
* ↑ «Enfermedades y santos protectores en Mallorca medieval» (en castellà) p. 47-48. Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana :: Biblioteca Digital de les Illes Balears, 2007. [Consulta: 8 gener 2022].
# Pierre-Joseph Redouté

Perre-Joseph Redouté, nascut a Saint-Hubert, Bèlgica, el 10 de juliol de 1759 i mort el 19 de juny del 1840 fou un pintor famós per les seves pintures de plantes amb aquarel·les, especialment de roses.
Es traslladà a París el 1782, protegit pel seu germà Antoine-Ferdinand Redouté. Allà conegué als eminents botànics Charles Louis L'Héritier de Brutelle i René Louiche Desfontaines, que l'orientaren cap a la il·lustració botànica, disciplina que estava en ple apogeu. El 1787 viatjà al Reial Jardí Botànic de Kew, prop de Londres, per continuar els seus estudis.
Tornà el 1788 a París, on L'Heritier l'introduí a la Cort de Versalles i la reina Maria Antonieta el nomenà pintor del seu gabinet.
El 1792 fou contractat per l'Académie des sciences. El 1798 trobà protecció en l'emperatriu Josefina de Beauharnais i, posteriorment, fou nomenat el seu pintor oficial. Després del divorci de Napoleó, passà a ensenyar pintura a la seva nova esposa, Maria Lluïsa d'Àustria. El 1824 començà a donar cursos de dibuix al Muséum national d'histoire naturelle de París als que assistien nombroses dames de la reialesa. Col·laborà amb els millors botànics de la seva època i participà en unes cinquanta obres.
Redouté fou capaç de superar, sense gaires problemes, la successió de crisis polítiques i de sobreviure als diferents règims gràcies al fet que obtingué un gran reconeixement internacional per les seves representacions exactes de les plantes que continuen essent considerades tan bones com el primer dia. París entre el 1798 i el 1837 fou el centre cultural i científic d'Europa durant un període excepcional de la il·lustració botànica. Redouté va contribuir amb més de 2100 plaques publicades que representen més de 1800 espècies diferents.

## Principals publicacions

* Geraniologia (1787-1788
* Plantes grasses (2 volums, 1790)
* Traité des arbres et arbustes que l'on cultive en France, par Duhamel. Nouvelle édition, avec des figures, d'après les dessins de P. J. Redouté (7 volums, 1800-1819
* Les Liliacées (8 volums, 1802-1816)
* Les Roses (3 volums, 1817-1824) 1 2 3
* Choix des plus belles fleurs et de quelques branches des plus beaux fruits. Dédié à LL. AA. RR. les princesses Louise et Marie d'Orléans (1827)
* Catalogue de 486 liliacées et de 168 roses peintes par P.-J. Redouté (1829)
* Alphabet Flore (1835)
* Pòstumament, el 1989]: Champignons du Luxembourg. Planxes inèdites de Pierre-Joseph Redouté (1759-1840). Manuscrit de Louis Marchand (1807-1843). (Edità el Ministeri d'Estat, Comissió governamental per la commemoració del 150è aniversari de la Independència del Gran Ducat de Luxemburg)

## Tres roses pintades per Pierre-Joseph Redouté

* Rosa clinophylla
* Rosa centifolia (rosa de cent pètals)
* Rosa moschata (rosa mosqueta)

## Enllaços externs

* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
* (francès) Imatges de roses per Pierre-Joseph Redouté a la Universitat de Lieja.
* (anglès) Imatges de roses per Pierre-Joseph Redouté
* Història cultural de la Valònia
# Mus setulosus

Mus setulosus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds de fins a 2.300 msnm al Camerun, el Congo, Costa d'Ivori, Guinea Equatorial, Etiòpia, el Gabon, Ghana, Guinea, Libèria, Nigèria, la República Centreafricana, la República Democràtica del Congo, Sierra Leone, el Sudan del Sud, Togo i, possiblement, el Senegal. Els seus hàbitats naturals són les clarianes dels herbassars i els boscos oberts. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, setulosus, significa 'bast' en llatí.

## Referències

* ↑ Granjon, L. Mus setulosus. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 12 març 2018.
* ↑ Entrada «Mus» d'Animalia (en anglès).
# Casa Josep Serra

Casa Josep Serra, Museu-Biblioteca Josep Serra i Farré, és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de la Riba (Alt Camp).

## Descripció

La casa Josep Serra està situada a la plaça Major de la Riba. És un edifici eclèctic, que pren elements del vocabulari formal de diversos estils, però que principalment s'inspira en el model del palau medieval.
A la planta baixa apareixen carreus que de fons a l'arc ogival d'accés i a les finestres d'ambdós costats. El coronament d'aquesta part pren una forma esglaonada que s'eleva cap al centre, i que permet la col·locació del rètol "Museu-Biblioteca Josep Serra i Farre".
A la part superior hi ha cinc finestres que tenen com ampit la cornisa que indica el canvi de pedra a maó. D'aquesta manera s'aconsegueix una bona il·luminació de l'interior.
A la segona planta hi ha tres finestres. El coronament presenta un ràfec amb utilització de caps de biga falsos on es recolza la coberta. És remarcable el treball de relleu de la porta principal.

## Història

Josep Serra i Farré (1868-1945), en morir va fer donació al poble de la Riba de l'immoble de la seva propietat a l'actual carrer Cardenal Gomà, a fi de destinar-lo a Museu i Biblioteca, encarregant a la Caixa de Pensions per a la Vellesa i d'estalvis, institució a la qual Josep Serra i Farré havia confiat el seu patrimoni, la realització de totes les obres necessàries per a portar a terme el dit objectiu cultural.
L'edifici fou rehabilitat per l'arquitecte Francesc Adell Ferré, i va ser inaugurat el dia 7 d'agost de 1949 fent la funció de biblioteca i també conté un petit museu local.
L'any 1990 és feu un procés de remodelació interior i ampliació de l'edifici, amb incorporació d'una nova construcció a la seva banda esquerra i comptaren amb la col·laboració de la Generalitat de Catalunya, la Diputació Provincial de Tarragona, el Consell Comarcal de l'Alt Camp i l'Ajuntament de la Riva.

## Referències

* «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* Mapa de recursos culturals, Diputació de Tarragona
# Trégastel

Tregastell (en francès Trégastel) és un municipi de Bretanya, al departament francès de Costes del Nord. L'any 2006 tenia 2.377 habitants. El 31 de març de 2006 el consell municipal aprovà la carta Ya d'ar brezhoneg. A l'inici del curs 2007 el 20,7% dels alumnes del municipi eren matriculats a la primària bilingüe.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 867 | 659 | 709 | 862 | 944 | 1 011 | 985 | 1 031 | 1 113 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 036 | 1 078 | 1 080 | 1 086 | 1 078 | 1 096 | 1 141 | 1 108 | 1 224 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 250 | 1 361 | 1 286 | 1 320 | 1 467 | 1 398 | 1 449 | 1 521 | 1 687 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 670 | 1 742 | 2 013 | 2 063 | 2 201 | 2 234 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-1997 | Jean-Paul Méar | Divers droite |
| 1997-2001 | Bernard Le Guern | Divers gauche |
| 2001-2008 | Loïc Le Guillouzer | Divers gauche |
| 2008- | Xavier Martin-Le Chevalier | |

## Agermanament

* Foz
* Koussané

## Referències

* ↑ (francès) Ofis ar Brezhoneg: Enseignement bilingue
# Nacionalisme savoià

El nacionalisme savoià està format per diversos moviments polítics i culturals adreçats al reconeixement de la diferència cultural de la regió de Savoia, ja sia amb una autonomia local o amb una administració política independent per al seu territori (que es correspon amb l'antic Ducat de Savoia), constituït actualment pels dos departaments francesos de Savoia i Alta Savoia.
El nacionalisme savoià va començar al segle xix com a resposta a la proposta d'unificació de la península italiana (Risorgimento) que va realitzar la Casa de Savoia, originària del ducat. Es va basar sobretot en l'idioma francès, parlat per les elits del nou Estat en un conjunt predominantment italià. El moviment va aconseguir el seu punt màxim durant els debats previs a l'annexió de Savoia a França, després del Tractat de Torí (1860), on els savoians es dividiren sobre el seu futur polític, entre mantenir-se a la Casa de Savoia, la unió amb França, la unió amb la veïna Suïssa, i poques vegades amb projectes d'independència del ducat.
Malgrat que aquestes reivindicacions varen gairebé desaparèixer durant el Segon Imperi Francès i en el marc republicà, es varen trobar amb un nou impuls en la dècada de 1960, poc després de les celebracions del centenari de l'annexió, amb un moment àlgid durant el debat sobre la regionalització de 1972.
El moviment nacionalista (o regionalista) savoià mai ha tingut un impacte electoral significatiu de l'annexió de Savoia a França o figures icòniques per encarnar, però es va trobar amb un nou impuls en el segon semestre de l'any 1990, amb l'aparició del primer moviment independentista visible anomenat «désannexionniste», que va posar al dia defensant el projecte regionalista. Es va dissoldre el 2012.
# Grupo Desportivo Estoril-Praia

El Grupo Desportivo Estoril Praia és un club de futbol portuguès de la ciutat d'Estoril.

## Història

El club va ser fundat el 17 de maig de 1939. Juga a l'Estádio António Coimbra da Mota amb capacitat per a 8.015. Quatre anys després de la seva fundació arribà a la final de la Taça de Portugal la temporada 1943-44.

## Palmarès

* Segona divisió portuguesa de futbol:
** 1941-42, 1943-44, 1945-46, 1974-75, 2003-04, 2011-12
* Tercera divisió portuguesa de futbol:
** 2002-03
* Liga Intercalar
** 2009-10

## Referències

* ↑ «Estoril» (en portuguès). ZeroZero, 12-07-2012 [Consulta: 12 juliol 2012]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-12-10. [Consulta: 10 setembre 2017].
* ↑ «Grupo Desportivo Estoril Praia» (en portuguès). gdestorilpraia.net, 12-07-2012 [Consulta: 12 juliol 2012]. Arxivat 20 October 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-10-20. [Consulta: 11 març 2021].
* ↑ «António Coimbra da Mota» (en portuguès). ZeroZero, 12-07-2012 [Consulta: 12 juliol 2012]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-12-14. [Consulta: 10 setembre 2017].
* ↑ «Taça de Portugal 1943/1944» (en portuguès). ZeroZero, 12-07-2012 [Consulta: 12 juliol 2012].
* ↑ «Portugal - List of Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* Grupo Desportivo Estoril-Praia - Lloc web oficial (portuguès)
* Club perfil a LPFP (portuguès)
* ZeroZero perfil Arxivat 2013-09-05 a Wayback Machine.