OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Madonna Sixtina

La Madonna Sixtina, també anomenada la Madonna di San Sisto, és una pintura a l'oli de l'artista italià Raffaello Sanzio. Encarregada el 1512 pel papa Juli II com un retaule per a l'església de Sant Sisto, a Piacenza, va ser una de les darreres verges pintades per l'artista. Traslladat a Dresden des de 1754, el quadre ha estat particularment influent a Alemanya. Després de la Segona Guerra Mundial, es va traslladar a Moscou durant una dècada abans que fos retornat a Alemanya. Allà constitueix una de les peces centrals de la Gemäldegalerie Alte Meister. La pintura ha estat molt elogiada per molts crítics notables, i Giorgio Vasari la va descriure com "un treball veritablement rar i extraordinari".

## Enllaços externs

* Esaak, Shelley. «The Sistine Madonna by Raphael» (en anglès). Art History. About.com. Arxivat de l'original el 30 de març 2013. [Consulta: 12 gener 2014].
# Ermedàs

«Ermedàs» té aquests significats:
* Ermedàs (Palafrugell), nucli de població de Palafrugell (Baix Empordà)
* Ermedàs (Garrigàs), nucli de població de Garrigàs (Alt Empordà)
* Ermedàs (Cornellà del Terri), nucli de població de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany)
# Schnauzer

El Schnauzer (pronunciat [ʃnaʊtsər]) és una raça de gos que es va originar a Alemanya durant els segles XIV i XVI. El seu nom prové de la paraula alemanya Schnauzer, que s'usa per designar el "morro", a causa del característic morro pelut que distingeix a aquesta raça de gos.

## Races

Els clubs canins generalment subdivideixen aquest tipus de gos en funció de la seva mida en tres races:
* Schnauzer miniatura
* Schnauzer estàndard
* Schnauzer gegant

## Personalitat

Són gossos actius, intrèpids, afectuosos i intel·ligents. Les seves aptituds el converteixen en un gos excel·lent per a la llar o com a gos de guàrdia. S'adapta bé a la vida en un pis i conviu sense problemes amb els més petits de la casa, amb els quals estarà sempre disposat a jugar. Recorda en el seu comportament als terriers, ja que els seus orígens estan lligats.
Respecte a les relacions amb altres gossos és important una bona socialització quan són cadells, ja que solen ser una mica dominants. Es recomana una bona alimentació equilibrada, i rentar-lo periòdicament, ja que el seu pèl es pot embolicar amb molta facilitat.

## Referències

* ↑ «Schnauzer» (en anglès). The Kennel Club. Arxivat de l'original el 21 d’abril 2021. [Consulta: 1r maig 2022].
* 1 2 «Schnauzer History». Max the Schnauzer. Arxivat de l'original el 28 de gener 2020. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ The Editors of Encyclopaedia Britannica. «schnauzer» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 08-04-2019. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2021. [Consulta: 1r maig 2022].
* 1 2 Compton, Ann. «How to Best Clean the Whiskers of a Schnauzer». Arxivat de l'original el 17 d’abril 2021. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ «schnauzer» (en anglès). Merriam-Webster. Arxivat de l'original el 9 de març 2021. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ Malone, Maureen. «What Is the Difference Between a Schnauzer and a Scottish Terrier?». Cuteness, 29-06-2021. Arxivat de l'original el 1 de maig 2022. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ Coren, 2006, p. 142–143; 149; 189; 192.
* ↑ «Breed Traits & Characteristics». American Kennel Club. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ «Are Schnauzers Good With Kids? [Is This Breed Child Friendly?]». Pet Educate, 01-09-2020. Arxivat de l'original el 15 de maig 2021. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ Ambler, John. «The Schnauzer: thinking of getting a Schnauzer?». My Family Vets. Arxivat de l'original el 11 d’abril 2021. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ Geddes, Jennifer Kelly. «How to Clean a Schnauzer's Beard». Cuteness, 17-09-2021. Arxivat de l'original el 1 de maig 2022. [Consulta: 1r maig 2022].

## Bibliografia

* Coren, Stanley. The Intelligence of Dogs: A Guide to the Thoughts, Emotions, and Inner Lives of Our Canine Companions. Simon and Schuster, 2006. ISBN 9780743280877 [Consulta: 1r maig 2022].

## Vegeu també

* Agility
* Exposició canina
* Schutzhund
# Redifusió

Redifusió és l'emissió de continguts informatius o lúdics posteriorment a la seva difusió original, bé en la mateixa emissora o publicació, o bé en noves, gràcies a un contracte o llicència.
Encara que «redifusió» és un terme més correcte, en el llenguatge tècnic s'utilitza sovint la paraula sindicació, especialment quan fem referència a continguts web. El terme sindicació és un barbarisme que prové de l'anglès syndication, habitual en la terminologia anglosaxona dels mitjans de comunicació. El terme s'ha incorporat ràpidament a l'argot tècnic amb la popularització de la redifusió de continguts web.

## Referències

* ↑ Picard, Robert G.; Brody, Jeffrey H. The Newspaper Publishing Industry (en anglès). Allyn and Bacon, 1997, p. 81. ISBN 0205161456.
* ↑ Spigel, Lynn; Olsson, Jan. Television After TV (en anglès). Duke University Press, 2004, p. 280. ISBN 0822333937.
* ↑ Tot i que no al DIEC, actualment es troba recollit al TERMCAT

## Vegeu també

* Redifusió televisiva
* Redifusió de premsa
* Redifusió de continguts web
* Redifusió de ràdio
# Runer Jonsson

Runer Jonsson (Nybro, 29 de juny del 1916 - 29 d'octubre del 2006) fou un periodista i escriptor suec. És autor d'uns 50 llibres, els més famosos de tots són els set de "Vickie, el víking" (1963).
Runer Jonsson representa un cas únic en la història de la premsa sueca. Des dels tretze anys va treballar al Nybro Tidning i el 1936, a l'edat de denou anys va esdevenir el seu únic redactor i el va escriure en gran manera pel seu compte en quaranta-cinc anys. Al mateix temps, va publicar diversos articles en altres diaris. La seva crítica del nazisme en els anys 40 va ser molt valenta.

## Referències

* ↑ Sveriges Radio: Författaren Runer Jonsson har avlidit
# Pregó

El pregó és un discurs literari que hom pronuncia en públic en ocasió d'una festivitat o celebració. Sol ser l'acte que comença les festes populars com les festes majors d'una vil·la o barri, el carnestoltes, etc. En el cas de les festes patronals, tradicionalment el pregó és escrit i llegit per un fill de la vil·la que celebra les festes. De vegades s'utilitza també per a fer públiques reivindicacions populars. El pregó pot ser un acte solemne, on els vil·latans acudeixen mudats i escolten en silenci, o més còmic i festiu, al qual el pregoner escalfa l'ambient. Sovint és l'alcalde qui dona la paraula al pregoner.

## Referències

* ↑ «Pregó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Chromis atrilobata

Chromis atrilobata és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 13 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del nord del Golf de Califòrnia fins al nord del Perú, incloent-hi les Illes Galápagos.

## Referències

* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G.R., 1991. Damselfishes of the world. Mergus Publishers, Melle, Alemanya. 271 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Luhanske

Luhànske (en (ucraïnès): Луганське, en rus: Луганское, Lugànskoie) és un poble de la República Autònoma de Crimea a Ucraïna, que el 2014 tenia 1.129 habitants. Pertany al districte rural de Djankoi.

## Referències

* ↑ «Приказ Минкомсвязи России «О внесении изменений в Российскую систему и план нумерации, утвержденные приказом Министерства информационных технологий и связи Российской Федерации от 17.11.2006 № 142»». Минкомсвязь России. Arxivat de l'original el 2017-07-05. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Новые телефонные коды городов Крыма». Крымтелеком. Arxivat de l'original el 2016-05-06. [Consulta: 24 juliol 2016].
# Ermedàs (Palafrugell)

Ermedàs és una petita i antiga població situada al sud del municipi de Palafrugell. El 2009 tenia 46 habitants distribuïts pels masos i cases del seu voltant. Hi destaca l'església de Sant Ramon d'Ermedàs.
Ermedàs fou essencialment agrícola, amb antigues masies que eren al mateix temps cases de labor i fortaleses defensives contra els atacs dels pirates, exemplars rurals d'arquitectura pràctica civil i militar, entre les quals destaquen Torre Roja, el Mas Fina, el Mas Petit d'en Caixa i el Mas Sureda, tots ells presidits amb torres de defensa.

## Geografia

La plana d'Ermedàs se situa al sud del nucli urbà de Palafrugell i s'estén des del Puig de ses Forques, al nord, fins al puig de Gallifa i el puig del Rodonell, al sud. El paisatge es caracteritza per l'alternança entre les zones boscoses i els masos, sobre els turons i les petites elevacions formades per nuclis de roques metamòrfiques, i els camps d'ambient agrícola als plans. La presència arbòria d'àmbit forestal correspon al tipus de bosc mediterrani compost d'alzines i suredes. Els plans centrals denoten l'antiga presència de zones d'inundació estacional, a voltes amb una permanència més o menys prolongada d'estanyols que van ser proveïts d'un sistema drenant per escorrentius.

## Història

L'origen d'Ermedàs podria provenir de la ciutat grega de Cypsela (en català literalment, la inclinada), que estava situada en la que avui és platja de Llafranc, als peus del promontori Celebanticum. La ciutat romana es trobava edificada sobre les ruïnes de l'emplaçament hel·lènic, i aquesta fou gradualment desapareixent en internar-se els seus pobladors cap a l'interior de la costa cercant emplaçaments més fèrtils i protegits. En abandonar la ciutat romana, un grup s'establiren a Vilarnau, un altre grup de cases s'establí en el que avui és Ermedàs i d'altres ho farien a la capçalera de la conca de l'Aubi.
Es té constància, per la donació d'esponsàlia que feu l'any 1190 Berenguer de Sureda a la seva muller Guillema, de la meitat d'un mas on habitava i les terres que li corresponien, situades prop de Ermetanos.
Durant el segle xviii el veïnat d'Ermedàs va viure diversos episodis d'enfrontament amb pirates i corsaris. Al pla d'Ermedàs i no gaire lluny de la riera Aubi es van descobrir, la tardor de 1884, un camp d'urnes cineràries que indicaven l'existència d'un lloc d'enterraments d'època romana. Amb les urnes van aparèixer fragments de ferro rovellats que s'identificaren amb les restes d'armes pròpies de temps molt reculats.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Lacasa, Ramir. «Ermedàs». Palatio Frugelli, 17-08-2010. [Consulta: 20 setembre 2012].
# Sinapomorfia

Un caràcter sinapomòrfic, o sinapomorfia (del grec συν, « comú », απο, « derivat de » i μορφος, « forma »), és un caràcter derivat (o apomòrfic), compartit per dos o més tàxons. El fet que estigui compartit per almenys dos tàxons certifica que la derivació no és simplement contingent sinó que és persistent i característica de noves espècies viables.
Una sinapomorfia determina així un grup monofilètic estricte, o clade -l'únic grup reconegut per la cladística-.
La sinapomorfia és una noció més recent que la d'homologia, la qual va sorgir de la filogènia. En efecte els òrgans anatòmics homòlegs expressen una sinapomorfia, però la sinapomorfia no concerneix obligatòriament òrgans diferenciats on calgui detectar l'homologia: es pot donar en òrgans perfectament idèntics, es pot veure en caràcters que no són anatòmics (per exemple bioquímics).

## Altres casos d'isomorfia
### Sinapomorfia i simplesiomorfia

Un caràcter compartit pot ser heretat d'un ancestre comú (homologia) però no derivat (és a dir, que no hagi evolucionat d'una o més 'branques' del tàxon): aleshores és una plesiomorfia, que determina un grup parafilètic -una altra part de la descendència haurà adquirit per altres el caràcter derivat-.
Sinapomorfia i simplesiomorfia són així generalment complementàries, l'una indueix l'altra.

### Sinapomorfia i convergència

Tots els organismes vius que presenten caràcters sinapomòrfics es poden agrupar dins un mateix conjunt: per exemple l'existència de plomes i la transformació de les clavícules en una fúrcula són caràcters sinapomòrfics en els ocells.
En canvi, tenir caràcters comuns en diversos tàxons no és garantia de sinapomorfia. En efecte la convergència evolutiva és susceptible de fer aparéixer caràcters semblants, però no derivats ni homòlegs: per exemple l'aparició d'ales en els ratpenats (ordres Chiroptera, mamífers), els Pterygota (insectes alats), i els ocells (classe Aves), correspon a un polifiletisme.

## Vegeu també

* Cladística
# Rupela

Rupela és un gènere d'arnes de la família Crambidae.

## Taxonomia

* Rupela adunca Heinrich, 1937
* Rupela albina Becker & Solis, 1990
* Rupela antonia Heinrich, 1937
* Rupela bendis Heinrich, 1937
* Rupela candace Heinrich, 1937
* Rupela canens Heinrich, 1937
* Rupela cornigera Heinrich, 1937
* Rupela drusilla Heinrich, 1937
* Rupela edusa Heinrich, 1937
* Rupela faustina Heinrich, 1937
* Rupela gaia Heinrich, 1937
* Rupela gibbera Heinrich, 1937
* Rupela herie Heinrich, 1937
* Rupela horridula Heinrich, 1937
* Rupela imitativa Heinrich, 1937
* Rupela jana Heinrich, 1937
* Rupela labeosa Heinrich, 1937
* Rupela lara Heinrich, 1937
* Rupela leucatea (Zeller, 1863)
* Rupela liberta Heinrich, 1937
* Rupela lumaria Heinrich, 1937
* Rupela maenas Heinrich, 1937
* Rupela monstrata Heinrich, 1937
* Rupela nereis Heinrich, 1937
* Rupela nivea Walker, 1863
* Rupela orbona Heinrich, 1937
* Rupela pallidula Heinrich, 1937
* Rupela procula Heinrich, 1937
* Rupela saetigera Heinrich, 1937
* Rupela scitula Heinrich, 1937
* Rupela segrega Heinrich, 1937
* Rupela sejuncta Heinrich, 1937
* Rupela spinifera Heinrich, 1937
* Rupela tinctella Walker, 1863
* Rupela vexativa Heinrich, 1937

## Referències

* ↑ «GlobIZ search» (en anglès). Global Information System on Pyraloidea.
# Quintet Vienès

El Quintet Vienès, nascut el 1945 a la ciutat de Girona, fou un conjunt musical format per cinc músics.
A principis dels anys quaranta, Girona passava per un període de decadència pel que fa a la música clàssica, degut a la desaparició de l'Orquestra Filharmònica de Girona i el famós Quintet Empòrium. Per contrarestar aquesta crisi, un grup de tres professors molt entregats a la música -Joan Guillaume, Rogeli Sánchez i Josep Maria Serra- varen formar un trio i començaren a fer actuacions com a tal. A aquest conjunt, s'hi afegiren també Martí Bagudà Bellapart i Josep Planells, i així nasqué el Quintet Vienès.
Es va dissoldre cap a mitjans dels anys cinquanta per diversos motius. Un dels principals va ser pel seu públic; el canvi de gustos i preferències de les diferents generacions, afegit a les peticions per part dels espectadors, que els demanaven peces d'un altre estil de música. Una de les seves últimes actuacions fou a la diada de Reis de l'any 1956, acompanyant els Pastorets de la Salle.

## Formació

Els cinc components del conjunt eren també solistes de l'orquestra del Teatre Municipal de Girona.
* Joan Guillaume, primer violí
* Martí Bagudà Bellapart, segon violí
* Josep Maria Serra Castelló, violoncel
* Josep Planells, contrabaix.
* Rogeli Sànchez, piano, director i representant
* Altres components: Francesc Civil (piano i harmònium), Marià Corbi (contrabaix).

## Repertori

* Repertori bàsic/clàssic: Peces habituals per a quintet clàssic
* Adaptacions d'òperes, operetes i sarsueles
* Transcripcions (variades): transcripcions de música de diferents tipus però sobretot d'autors espanyols com ara Falla, Granados o Albéniz. Per exemple: valsos, czardes, sardanes, balls vuitcentistes, etc.
* Actuacions: aquest conjunt actuava sobretot en esglésies i convencions, també acompanyà alguns anys els Pastorets de la Salle.

## Preceptes

El Quintet Vienès es regia per una sèrie d'ideals i conviccions:
* Interpretar sols música selecta.
* Públic de totes les edats i classes.
* Ambició de superar l'antic Quintet Empòrium.
* Pretenien millorar el nivell de cultura musical.

## Referències

* ↑ Brugués, Lluís. La música a Girona. Primera. Girona: Diputació de Girona, 2008, p. 462. ISBN 978-84-96747-34-0.
# Luhyňa

Luhyňa és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1263.
# Estany de Fontviva

L'Estany de Fontviva és un llac d'origen glacial dels Pirineus, del terme comunal de Portè, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
És a a la vall del Riu de Querol, a la zona central - est del terme de Portè, a prop i a l'est-nord-est de l'estany del Passet. El torrent que en surt és un dels primers afluents per la dreta del Riu de Querol.
Aquest estany és molt concorregut per les rutes excursionistes que recorren els Pirineus de la zona occidental de la Cerdanya.

## Referències
### Notes

* ↑ L'Estany de Fontviva en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Una ruta de Wikiloc
* ↑ «Una altra ruta, de Corremonts». Arxivat de l'original el 2019-05-28. [Consulta: 28 maig 2019].

### Bibliografia

* Becat, Joan. «101 - Portè». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Figuera, Manel. Circuits d'alta muntanya pel Pirineu oriental català: 25 itineraris per carenes del Canigó al Pedraforca. Valls: Cossetània Edicions, 2005 (Azimut, 66). ISBN 84-9791-077 - X.
* Figuera, Manel. Excursions escollides per a raquetes de neu: 20 itineraris pel Berguedà, l'Alt Urgell i la Cerdanya. Valls: Cossetània Edicions, 2005 (Azimut, 75). ISBN 84-9791-140-7.
* Gel, Carles. 30 ascensions a peu per la Catalunya Nord. Valls: Cossetània Edicions, 2004 (Azimut, 64). ISBN 84-9791-055 - 9.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Portè». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Sánchez, Pako. Massís del Carlit: Ascensions per les arestes, carenes i valls. Valls: Cossetània Edicions, 2005 (Azimut, 66). ISBN 84-9791-077-X.
* Vives i Teixidó, Joan M. Itineraris pel Massís del Carlit. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998 (Guies del Centre Excursionista de Catalunya). ISBN 84-7826-905-3.

### Enllaços externs

* Un vídeo de Youtube
* Un altre vídeo de Youtube
* Fitxa a Lacs des Pyrénées
* Ruta circular completa a l'Estany de Font Viva
# (2476) Andersen

Andersen és l'asteroide número 2476. Va ser descobert per l'astrònom Nikolai Txernikh des de l'observatori de Naütxni, el 2 de maig de 1976. La seva designació alternativa és 1976 JF2.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 1r novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=2476.
* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 gener 2024].
# República Socialista Soviètica Autònoma de Moldàvia

La República Socialista Soviètica Autònoma de Moldàvia o simplement RSSA de Moldàvia o RSSMA, fou una república establerta en 1924 dins de la Unió Soviètica, i es va traçar la frontera amb Romania. La localitat ucraïnesa de Balta va ser la seva capital fins a 1929, data en la qual la capital es va transferir a Tiraspol. Menys d'un terç de la població de l'RSSA de Moldàvia era romanesa a mitjan dècada de 1920.
En 1939 Bessaràbia va ser cedida a la Unió Soviètica en el Pacte Mólotov-Ribbentrop, l'acord germano-soviètic que establia les àrees d'influència d'Alemanya i Rússia a Europa oriental. Encara que Romania va declarar la seva neutralitat al setembre de 1939, la Unió Soviètica la va obligar a cedir Bessaràbia i les tropes soviètiques van ocupar la regió al juny de 1940; en un primer moment, les autoritats soviètiques van continuar denominant al nou territori Bessaràbia, però el 2 d'agost de 1940, es va proclamar la República Socialista Soviètica de Moldàvia i es va abolir l'antiga RSSA. La regió de Transnístria va ser transferida a la nova República, mentre la resta de l'antiga república autònoma de Moldàvia va passar a Ucraïna. Les tropes romaneses van ocupar de nou l'RSS en 1941.
# Ferdinand Poise

Ferdinand Poise (Nimes, 3 de juny de 1828 - París, 13 de maig de 1892) va ser un compositor francès, autor de l'opèra-còmica per al qual va escriure els llibrets o va participar en la redacció.
Fou deixeble d'A. Adam i de Zimmermann, i el 1852 aconseguí el segon Prix de Rome. Compositor hàbil i inspirat, les seves obres es distingeixen per la seva elegància i gràcia melòdica.
Les seves obres principals són:
* Bonsoir voisin, representat el 18 de setembre de 1853 al "Théâtre Lyrique"
* Les Charmeurs, representada el 17 de març de 1855 al "Théâtre Lyrique" de Paris
* Thé de Polichinelle, que es va representar el 4 de març de 1856 als "Bouffes-Parisiens"
* Le Roi Don Pèdre", realitzat el 30 de setembre de 1857
* Le Jardinier galant, presentat el 4 de març de 1861 al Théâtre national de l'Opéra-Comique
* La Poularde de Caux, realitzada el 17 de maig de 1861, al Palais Royal (en col·laboració amb Bazille, Clapisson, Gautier, Gevaert, Mangeant)
* Les Absents, presentada el 26 d'octubre de 1864 al Théâtre de l'Opéra-Comique
* Jean Noël, representat el 1865
* Les moissoneurs (catana), 15 d'agost de 1866
* Le Corricolo, escenificat el 28 de novembre de 1868 al Théâtre de l'Opéra-Comique à Paris
* Les Deux billets, organitzat el 19 de febrer de 1870 al Théâtre de l'Athénée
* Les Trois souhaits, que es va representar el 29 d'octubre de 1873 al Théâtre de l'Opéra-Comique
* La Surprise de l'amour, presentada el 31 d'octubre de 1877 al Théâtre de l'Opéra-Comique
* La Cigale et la fourmi, representada el 1877
* La Dame de compagnie, representada el 1877
* L'Amour médecin, organitzada el 20 de desembre de 1880 al Théâtre de l'Opéra-Comique
* La Reine d'une heure
* Joli-Gilles, representat el 1884
* Le Médecin malgré lui, actuat el 1887 a París
* Carmosine, representada el 1928 a Montecarlo
* la cantat Les moissonneurs (1866)
* l'oratori Santa cecília (1888), etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 1184. (ISBN 84-239-4545-6)