OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lampanyctus acanthurus

Lampanyctus acanthurus és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 13 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 35-37.

## Reproducció

És ovípar amb larves i ous planctònics.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 560 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord.

## Referències

* ↑ Bonaparte C. L., 1840. Iconografia della fauna italica per le quattro classi degli animali vertebrati. Tomo III. Pesci. Roma. Iconografia, v. 3. Fasc. 27-29, puntata 136-154.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Moser, H.G. i E.H. Ahlstrom, 1996. Myctophidae: lanternfishes. p. 387-475. A H.G. Moser (ed.) The early stages of fishes in the California Current Region. California Cooperative Oceanic Fisheries Investigations (CalCOFI) Atlas Núm. 33. 1505 p.
* ↑ Parin, N.V., V.V. Fedorov, O.D. Borodulina i V.E. Bekker, 1995. New records of mesopelagic and epipelagic fishes in Pacific waters off the southern Kuril Islands. J. Ichthyol. 35(9):193-204.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hulley, P.A., 1984. Myctophidae. p. 429-483. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.). Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París, França. Vol. 1.
* Hulley, P.A., 1990. Myctophidae. p. 398-467. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI; París; i UNESCO, París. Vol. 1.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Paxton, J.R., 1979. Nominal genera and species of lanternfishes (Family Myctophidae). Contrib. Sci. Natur. Hist. Mus. Los Angeles County, 322:1-28.
* Paxton, J.R. i P.A. Hulley, 1999. Myctophidae. Lanternfishes. p. 1957-1964. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Lakarra

Lakarra (en francès i oficialment, Lacarre), és un municipi de la Baixa Navarra (Nafarroa Behera), un dels set territoris que formen Euskal Herria, al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. Limita amb les comunes d'Ainhize-Monjolose al nord, Gamarte a l'est, Buztintze-Hiriberri a l'oest i Duzunaritze-Sarasketa al sud.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 204 | 196 | 246 | 240 | 248 | 301 | 259 | 278 | 278 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 274 | 270 | 216 | 204 | 198 | 230 | 196 | 192 | 182 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 176 | 183 | 174 | 168 | 165 | 173 | 178 | 158 | 142 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 141 | 121 | 118 | 107 | 118 | 129 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |
# Langast

Langast (en bretó Lanwal, gal·ló Langau) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Costes del Nord. L'any 1999 tenia 646 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 709 | 778 | 695 | 645 | 653 | 646 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| -2008 | Jean-Baptiste Berthelot | |
| 2008- | Yvon Le Jan | Divers gauche |
# Lamberto Gardelli

Lamberto Gardelli (Venècia, 8 de novembre de 1915 – Múnic, 17 de juliol de 1998) fou un director d'orquestra italià.
Gardelli va ser considerat un especialista en les obres de Giuseppe Verdi. Va fer diversos enregistraments de les seves òperes, entre elles, Alzira, Attila, Stiffelio, I Masnadieri, Ernani, Oberto, Rigoletto, La forza del destino i Un Giorno di Regno, així com de l'òpera de Giordano Fedora (amb Magda Olivero). Va ser mentor de diverses sopranos, incloent-hi Lucia Aliberti i la diva hongaresa Sylvia Sass, amb qui va gravar l'òpera de Cherubini Medea. Va ser el principal director de l'Orquestra simfònica nacional danesa des de 1986 fins a 1988. Va ser director convidat a l'Orquestra Simfònica del Gran Teatre del Liceu.

## Referències

* ↑ Elizabeth Forbes «Obituary: Lamberto Gardelli» (en anglès). The Independent, 19 agost 1998.
# La Manguilla

La Manguilla és un paratge natural de la Pobla de Vallbona (el Camp de Túria). Es tracta d'un bosc mediterrani d'11 hectàrees protegit sota la figura de Paratge Natural Municipal des de 2011.
Situat al nord-est del terme municipal de La Pobla de Vallbona, a uns 7 quilòmetres del nucli urbà, i a tocar de les zones residencials Urbanització La Torre de Porta Coeli en terme de Serra al nord; i la Urbanització Els Pinars el terme de Bétera per l'est. Està ben a prop de la confluència del barranc de Pedralbilla amb el Carraixet.
La Manguilla es troba a una altura d'entre 160 i 165 metres sobre el nivell del mar, i està format per una massa boscosa formada per nombrosos exemplars de pi blanc (Pinus halepensis) i un sotabosc dominat per espècies com el coscoll (Quercus coccifera) i el llentiscle (Pistacia lentiscus), que configuren el típic matoll mediterrani. En les proximitats del paratge es va localitzar un únic exemplar, molt envellit, de l’estepa de Cartagena (Cistus heterophyllus subsp. carthaginensis), una de les dos úniques espècies valencianes de plantes en perill d'extinció, incloses dins del catàleg nacional d'espècies amenaçades.
El Paratge Natural Municipal va estar declarat el 2011 donat l'interès botànic, ecològic, geomorfològic i sociocultural, i la seua proximitat al Parc Natural de la Serra Calderona. És de propietat i gestió de l'Ajuntament de la Pobla de Vallbona, i compta amb una àrea recreativa i diverses sendes i camins senyalitzats amb panells interpretatius de la flora del paratge.

## Referències

* ↑ Declara Paraje Natural Municipal La Manguilla de la Pobla de Vallbona, lasprovincias.es, 4 d'abril de 2011
* ↑ «Cistus heterophyllus». Atlas y libro rojo de la flora vascular amenazada de España: Adenda 2017, 2019, pàg. 30-31.

## Enllaços externs

* El parc a la plana de l'ajuntament de la Pobla de Vallbona Arxivat 2016-12-22 a Wayback Machine.
* La Manguilla Arxivat 2016-12-22 a Wayback Machine.
* Paraje Natural Municipal "La Manguilla"
# La Paz (Colonia)

La Paz és una població del departament de Colonia, al sud-oest de l'Uruguai. Es troba sobre la ruta 52, 2,5 quilòmetres al sud de la ruta 1. S'ubica 5 quilòmetres al sud-oest de Colonia Valdense i 9 quilòmetres al sud-oest de Nueva Helvecia.

## Població

Segons les dades del cens de l'any 2004, La Paz tenia 653 habitants.
| Any | Població |
| 1963 | 535 |
| 1975 | 542 |
| 1985 | 544 |
| 1996 | 644 |
| 2004 | 653 |
Font: Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai

## Referències

* ↑ «Cens del 2004 del Departament de Colonia» (XLS) (en castellà). INE, 2004. Arxivat de l'original el 2005-11-10. [Consulta: 3 desembre 2011].
* ↑ «Estadístiques 1963–1996 / L» (DOC) (en castellà). Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai, 2004. Arxivat de l'original el 2012-05-18. [Consulta: 3 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Mapa de l'INE de La Paz Arxivat 2013-05-01 a Wayback Machine. (castellà)
# La Pau insta a les esglésies a la tolerància

La Pau insta a les esglésies a la tolerància (en neerlandés: Vrede maant de kerken tot verdraagzaamheid) és una pintura d'un artista neerlandès anònim de la primera meitat de la dècada de 1600. Pertany al Rijksmuseum d'Amsterdam, deixat en préstec al Museu Catharijneconvent d'Utrecht.

## Descripció

En una escena interior es troben al voltant d'una taula Jean Cauvin amb un vedell rostit, a la seva esquerra el Papa sostenint una olla i amb dos gats en la seva falda, a l'altre costat del papa, també assegut Martí Luter tocant el llaüt. Al costat d'una xemeneia, a la gatzoneta,es pot veure al anabaptista Menno Simons amb pa en una safata. A l'esquerra de la pintura es veu la personificació femenina de la Pau amb una branca d'olivera a la mà. En l'estada pengen dos quadres: sobre l'armari de la dreta la Caritat amb els seus fills. En la paret del fons està representada la Pau juntament amb la Justícia. Al voltant de l'escena central es mostra textos explicatius en vers.
Comprat el 1968 de forma anònima a França pel col·leccionista Bosman de Brussel·les, va ser donat el mateix any al Rijksmuseum d'Amsterdam, des de l'any 1977 està prestat al Museu Catharijneconvent, d'Utrecht.

## Tema

Aquest tipus de representacions al·legòriques eren populars a mitjan 1600 i mostra que no tothom es va veure obligat a triar un grup religiós en particular. Als cristians que no pertanyien a una església específica, se'ls va posar l'accent que el més important de tot era l'amor de Crist i a les persones.
En l'obra pictòrica Jean Cauvin intenta amb la seva mà esquerra afegir mitja taronja a l'olla papal, mentre que amb l'altra meitat l'apreta per deixar anar el suc sobre el be. La taronja és aquí un símbol de la unió entre el Calvinisme i la Casa d'Orange. El dibuix representa les proporcions religioses en les quals els reformistes van ser lleugerament més dominants que en altres religions encara que també havien que tolerar la influència d'altres religions.

## Referéncies

* ↑ «De Vrede maant de kerken tot verdraagzaamheid» (en neerlandés). Rijksmuseum. [Consulta: 28 juny 2016].
* ↑ «Anoniem Noordelijke Nederlanden (hisstoriche regio)» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 28 juny 2016].
* ↑ «Vrede maant de kerken tot verdraagzaamheid» (en neerlandès). Museum Catharijneconvent. Arxivat de l'original el 2016-08-16. [Consulta: 28 juny 2016].
* ↑ «Catharijneconvent toont religieus gepolder». Historich. [Consulta: 28 juny 2016].

## Enllaços externs

* Vrede maant de kerken tot verdraagzaamheid (vídeo)
# Lasiurus pfeifferi

Lasiurus pfeifferi és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. És endèmic de Cuba. El seu hàbitat natural probablement són els boscos. Es tracta d'un animal insectívor: es trobaren excrements d'un L. pfeifferi que només contenien escarabats. Està amenaçat pels huracans.

## Referències

* ↑ Mancina, C.; Rodríguez, A. Lasiurus pfeifferi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 17 desembre 2013.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Lasiurus salinae

Lasiurus salinae és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu al sud-est del Brasil, l'Uruguai, l'Argentina i, probablement, el Paraguai.

## Referències

* ↑ Alfred L. Gardner. Mammals of South America, Volume 1: Marsupials, Xenarthrans, Shrews, and Bats. University of Chicago Press, p. 467. (anglès)

## Enllaços externs

* Wilson, Don E. (ed.); Reeder, DeeAnn M. (ed). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Lasiurus blossevillii

Lasiurus blossevillii és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a l'Argentina, Belize, Bolívia, el Brasil, el Canadà, Colòmbia, Costa Rica, l'Equador, El Salvador, els Estats Units Guaiana Francesa, Guatemala la Guaiana, Hondures, Mèxic, Nicaragua, Panamà, el Paraguai, el Perú, Surinam, Trinitat i Tobago, l'Uruguai i Veneçuela. El seu hàbitat natural són els boscos, tot i que també se'l troba a les ciutats. Es tracta d'un animal insectívor. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ González, E.; Barquez, R.; Miller, B. Lasiurus blossevillii. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 30 novembre 2013.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# La Plana (el Meüll)

La Plana, és una plana agrícola del terme municipal de Castell de Mur, a l'antic terme de Mur, al Pallars Jussà. Es troba en territori de l'antic poble del Meüll.
És situada al sud-oest del Meüll, a l'extrem de llevant de la Serra del Coscó, al nord-oest de Censada. S'hi forma el barranc de la Plana. Al centre de la partida hi ha la Font de la Plana.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Les nou claus de la modernitat

Les nou claus de la modernitat (en francès: Les neuf clés de la modernité) és un llibre del filòsof, politòleg i sociòleg quebequès Jean-Marc Piotte sobre diferents aspectes de la modernitat, aparegut el 2001. En aquest assaig, Piotte cita les claus que permeten comprendre les diferències culturals entre la modernitat i els períodes que la precedeixen són:
* l'individu és lliure;
* els individus són iguals;
* la raó al servei de la passió;
* el treball abans que la saviesa, l'honor i la pregària;
* l'amor i no la reproducció;
* el mercat és més important que la comunitat;
* un nou tipus d'Estat o democràcia representativa;
* la nació per sobre de la religió;
* la religió esdevé un assumpte privat.

## Vegeu també

* Gilles Lipovetsky

## Enllaços externs

* Comentari crític a Essai21.com Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* http://www.quebec-amerique.com/00_TITRE/HTML_900C/959S.html Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
* http://www.dfait-maeci.gc.ca/cfsi-icse/cil-cai/the_library-fr.asp?lvl=8 Arxivat 2007-11-01 a Wayback Machine.
# Les novel·les de D'Artagnan

Es coneix com Les novel·les de D'Artagnan la trilogia de novel·les d'Alexandre Dumas (pare), que explica la vida de D'Artagnan des dels seus humils inicis a la Gascunya fins a la seva mort com a Mariscal de França al setge de Maastricht de 1673. La trilogia és composta per Els tres mosqueters, primera i més popular de les tres obres, on es presenten els avui dia famosos Athos, Porthos, Aramis i D'Artagnan; Vint anys després, que narra les aventures dels mosqueters dues dècades després de la primera novel·la, i El Vescomte de Bragelonne, centrada en la trista història d'amor no correspost entre el fill d'Athos i la seva amiga de la infància, i la mort de tres dels mosqueters (excepte Aramis) després d'un últim intent d'aventura.
Alexandre Dumas va escriure aquesta extensíssima trilogia en només sis anys, i ho va fer mentre publicava moltes novel·les per entregues (pràcticament tota la seva obra es va fer pública d'aquesta manera), com La reina Margot, El cavaller de Maison-Rouge o Giuseppe Balsamo (també conegut com a Memòries d'un metge). Es podria dir que Dumas va ser un dels autors més fecunds de la història de la literatura, escrivint al llarg de la seva vida moltes obres extenses i, per a la major part dels lectors, entretingudes.
Dumas va basar la vida de D'Artagnan en la vida del capità de mosqueters Charles de Batz de Castelmore, comte d'Artagnan, el retrat de Dumas també és hereu de les memòries parcialment fictícies de d'Artagnan, escrites 27 anys després de la mort de l'heroi per Gatien de Courtilz de Sandras i publicades l'any 1700. Al llarg de la trilogia de novel·les, el lector es topa amb una evolució més que sorprenent en el caràcter dels personatges. En cada un dels llibres, la seva manera de pensar i d'actuar es correspon perfectament amb la seva edat i amb les seves experiències vitals, el que condueix a una pèrdua de frescor i un allunyament del gènere d'aventura a mesura que els protagonistes envelleixen. De fet, El Vescomte de Bragelonne és tota una oda al desengany i a la frustració.

## Referències

* ↑ Orden de lectura: Las novelas de D'Artagnan a elcronologo.blogspot
* ↑ Gatien de Sandras de Courtilz. Memoires de Mr. D'Artagnan, capitaine lieutenant de la premiere compagie des mousquetaires du roi : contenant quantité de choses, particuleres et secrettes qui se sont passées sous le regne de Louis le Grand.. A Cologne: Chez Pierre Marteau, 1700 [Consulta: 15 gener 2016].

## Enllaços externs

* (anglès) La trilogia de D'Artagnan
# Letiàjevka

Letiàjevka (en rus: Летяжевка) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 6 habitants. Pertany al districte municipal d'Arkadak.

## Referències

* ↑ «Почтовый индекс деревня Александровка, Аркадакский р-н, Саратовская обл». Arxivat de l'original el 2015-01-02.
# Larisa Cremaste

Larisa Cremaste (grec antic: ἡ Κρεμαστὴ Λάρισα) era una ciutat de Tessàlia del districte de la Ftiòtida, a una distància de 20 estadis del golf Malíac, a un turó pròxim al mont Otris.
El seu nom li venia perquè era situada a la falda d'un turó i semblava penjada (Κρεμαστὴ), i per distingir-la de la ciutat del mateix nom també a Tessàlia, però més al nord, i situada en una plana. Estrabó diu també que produïa vi, i que també era anomenada Larisa Pelàsgica. Els antics creien que era una de les ciutats que posseïa Aquil·les.
Va ser ocupada per Demetri Poliorcetes l'any 302 aC durant la seva guerra contra Cassandre, segons Diodor de Sicília. Segons Titus Livi, la va conquerir el romà Luci Apusti en la primera guerra contra Macedònia l'any 200 aC, i després altre cop en la tercera guerra contra Perseu de Macedònia el 171 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «2. Larissa Cremaste». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 gener 2021].
# Larisa d'Assíria

Larisa d'Assíria (grec antic: Λάρισα) fou una ciutat de la regió d'Assíria a poca distància de la riba esquerra del Tigris, que fou observada per Xenofont durant la retirada dels deu mil. Era una mica al nord de la unió entre el Licos i el Tigris. Xenofont diu que fou construïda pels medes i tenia una muralla de rajoles, però que era deserta al seu temps i havia estat destruïda en ser conquerida pels perses.
Hom la identifica amb la Resen del Gènesi i correspon a les ruïnes de Nimrud. El nom, sense dubte, és una corrupció d'un nom assirià (potser Al-Assur), que Xenofont va associar al nom de Larisa de Tessàlia, que li era molt més familiar.

## Referències

* ↑ «Larisa 14». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Harry Thurston Peck. «Larissa», en: Harpers Dictionary of Classical Antiquities, New York, Harper and Brothers, 1898 citat en:«Larissa» Arxivat 2012-06-13 a Wayback Machine., Bible history maps: Roman Empire]

## Enllaços externs

* Mapa històrica amb noms clicables Arxivat 2012-06-13 a Wayback Machine.
# Llevants polars

Els llevants polars (també anomenats cèl·lules de Hadley polars) són vents dominants freds i secs que bufen de l'est cap a l'oest des de les àrees polars d'alta pressió, on hi romanen els anticiclons polars, vers les regions de baixa pressió d'alta latitud (60º-90°). L'aire fred s'acumula i subsideix als pols, creant àrees d'alta pressió superficial i forçant un flux d'aire cap a l'equador. Aquest flux és desviat cap a l'oest per l'efecte de Coriolis. A diferència dels ponents de les latituds mitjanes, els llevants polars són vents més febles i irregulars.
A cada pol, existeix una massa d'aire polar creada per l'alta pressió de l'aire fred. La velocitat de la massa d'aire polar, quan es desplaça cap a l'equador, és inferior a la velocitat de rotació de la Terra. La massa d'aire fred no pot seguir la velocitat de rotació de la Terra i es desvia (efecte Coriolis) creant vents freds a nivell superficial de direcció del nord-est cap al sud-oest. A mesura que els llevants polars es mouen cap a l'equador, es tornen més càlids i perden densitat. A uns 60° de latitud, part de la massa d'aire es desplaça a gran alçada cap al pol nord, creant una franja de baixa pressió atmosfèrica. Aquesta franja de circulació s'anomena cèl·lula polar (com una cèl·lula de Hadley polar). La diferència de pressió existent entre els pols i els 60° de latitud, genera aquests vents.
Dins dels patrons del comportament del vent a nivell global (circulació general), els vents superficials de cada hemisferi es reparteixen en tres cinturons o franges latitudinals entre l'equador i el pol. Els llevants polars es mouen a la franja pròxima als pols entre e 60º i 90°: Entre els 30º i els 60º hi dominen els vents de l'oest, mentre que els vents tropicals o alisis bufen de l'est i romanen entre els 0° i 30º de latitud d'ambdós hemisferis.

## Referències

* 1 2 Glossary of Meteorology (2009). Polar easterlies. Arxivat 2012-07-12 a Wayback Machine. American Meteorological Society. Consultat el 15-04-2009.
* ↑ «Wind Systems» (en anglès). manoa.hawaii.edu, 2021. [Consulta: 12 juny 2023].
* ↑ «Global Wind Patterns» (en anglès). University of Illinois at Urbana-Champaign., 2023. [Consulta: 14 juny 2023].

## Vegeu també

* Ponent (vent)
* Llevant (vent)
# Lleis dels esclaus fugitius als Estats Units

Les lleis d'esclaus fugitius foren lleis aprovades pel Congrés dels Estats Units el 1793 i el 1850 per preveure el retorn dels esclaus que escapaven d'un estat a un altre estat o territori. La idea de la llei d'esclaus fugitius es va derivar de la clàusula de l'esclau fugit que es troba a la Constitució dels Estats Units (article IV, secció 2, paràgraf 3). S'havia pensat que obligar els estats a lliurar els esclaus escapats als seus propietaris vulnerava els drets dels estats a causa de la sobirania estatal i es creia que aquesta decisió estatal no hauria de deixar-se en mans dels estats. Així, la clàusula dels esclaus fugitius estableix que els esclaus escapats seran lliurats a la part reclamant, restringint els drets estatals, ja que recuperar els esclaus era una forma de recuperar la propietat privada. El Compromís de 1850 va comportar una sèrie de lleis que van permetre l'esclavitud als nous territoris i van obligar els funcionaris dels estats lliures a donar audiència als esclaus sense jurat.

## Referències

* ↑ Baker, Robert «A Better Story in Prigg v. Pennsylvania?». Journal of Supreme Court History 39, 2014, pàg. 171.
* ↑ Finkelman, Paul «State Rights, Southern hypocrisy, and the crisis of the Union». Akron Law Review, 2012, pàg. 453.

## Vegeu també

* Llei dels esclaus fugitius de 1793 dels Estats Units
* Llei dels esclaus fugitius de 1850 dels Estats Units