OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramon de Fitero

* Per a altres significats, vegeu «Sant Ramon (desambiguació)».
Ramon de Fitero o Ramon de Calatrava (Tarassona, Sent Gaudenç o Barcelona, s. XII - Ciruelos, 1163) va ser un monjo i abat, fundador de l'Orde de Calatrava. És venerat com a sant per l'Església catòlica.

## Biografia

No se sap on va néixer: se'n disputen el bressol Sent Gaudenç (comtat de Tolosa), Tarassona (Aragó) i Barcelona. Es deia Ramon Sierra i deu haver nascut cap al començament del segle xii. Amades diu que la tradició catalana el feia barceloní, de la noble família dels Serra. De jove va manifestar vocació religiosa i va fer-se canonge regular de la catedral de Tarassona, que havia estat reconquerida als musulmans en 1120.
Va entrar en l'Orde del Cister a l'abadia d'Escaladieu (Gascunya), d'on va ésser enviat el 1140 a Castella com a prior del nou monestir de Niencebas (Alfaro, Rioja), fundat en unes terres donades per Alfons VII de Castella. En morir l'abat Durand, Ramon el succeí com a abat. El monestir fou traslladat a Castejón i, finalment, el 1152, establert en un lloc anomenat Fitero (o Castellón de Fitero), a la frontera entre la Rioja i Navarra, on s'edificà el monestir de Santa María la Real de Fitero.
En 1158, en morir Alfons VII, in 1158, Ramon anà a Toledo perquè el nou rei Sanç III de Castella confirmés els privilegis del monestir. A Toledo, s'assabentà, pel seu company el frare Diego Velázquez, que es preparava una gran campanya contra els musulamns i que Sanç oferia la ciutat de Qal'at Rabah (actual Calatrava la Vieja) a qui se'n fes càrrec de la defensa. Entre la sorpresa i les bromes dels nobles, Ramon de Fitero, assessorat pel Velázquez, que havia estat prèviament soldat, va acceptar el repte i, com que no van oferir-se més alternatives, el rei va complir la seva paraula, lliurant Calatrava als monjos de Fitero.
Ells, per la seva banda, van formar en poc temps un exèrcit de més de 20.000 monjos-soldat reclutats al Regne d'Aragó: es tractava de fer servir els germans laics de l'abadia per a formar l'exèrcit; com a "soldats de Crist" els laics podrien ésser cavallers encara que no vinguessin de famílies nobles, la qual cosa era un incentiu important. L'exèrcit, organitzat per Diego Velázquez, va presentar batalla a la rodalia de Calatrava, però els musulmans van declinar d'enfrontar-se amb unes forces tan grans i van retirar-se cap al sud.
Com a conseqüència de l'èxit, Ramon va convertir les forces en un orde militar, organitzat segons el model cistercenc, a la que donà el nom d'Orde de Calatrava i n'establí la seu a Calatrava.
Al final de la seva vida, es retirà a Ciruelos, prop d'Ocaña, on morí el 1163.

## Notes

* ↑ J. Amades. Costumari català. Barcelona: Salvat, 1950, p. 897.

## Vegeu també

* Orde de Calatrava
# Molí d'en Peixet

El molí d'en Peixet és un molí hidràulic de Bescanó (Gironès) incòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici i les instal·lacions del molí d'en Peixet han experimentat una important remodelació darrerament. Es conserven part de les estructures de l'antic molí i el petit transformador elèctric que hi havia al costat de la bassa, però les dependències annexes (corts i coberts) que hi havia han desaparegut, i l'habitatge ha estat profundament remodelat i només manté els trets bàsics de l'estructura original (edificació de tres plantes amb vessant a façana). Actualment, les obres de remodelació es troben a mig fer.

## Història

L'any 1889 els drets d'aigua del molí van ser adquirits per Manuel Bonmatí de Cendra per controlar el sistema hidràulic que serà el motor de la colònia Bonmatí. L'any 1940 l'aiguat s'endú la resclosa de feixines. El molí funciona amb energia elèctrica a partir de llavors, fins que s'abandona pels volts del 1970.

## Referències

* 1 2 «Molí d'en Peixet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2018].
# The Originals II

The Originals II és una compilació de la banda Kiss.

## Llista de cançons

Disc 1
* Detroit Rock City – 05:20
* King of the Night Time World – 03:13
* God of Thunder – 04:13
* Great Expectations – 04:21
* Flaming Youth – 02:55
* Sweet Pain – 03:20
* Shout It Out Loud – 02:49
* Beth – 02:45
* Do You Love Me – 03:33
* Rock 'n Roll Party – 01:25
Disc 2
* I Want You – 03:02
* Take Me – 02:53
* Calling Dr. Love – 03:41
* Ladies Room – 03:25
* Baby Driver – 03:39
* Love 'Em and Leave 'Em – 03:41
* Mr. Speed – 03:19
* See You in Your Dreams – 02:31
* Hard Luck Woman – 03:32
* Makin' Love – 03:12
Disc 3
* I Stole Your Love – 03:04
* Christine Sixteen – 03:12
* Got Love For Sale – 03:28
* Shock Me – 03:47
* Tomorrow and Tonight – 03:38
* Love Gun – 03:16
* Hooligan – 02:58
* Almost Human – 02:48
* Plaster Caster – 03:25
* Then She Kissed Me – 03:01
# Xantos (cavall)

D'acord amb la mitologia grega, Xantos (en grec antic Ξάνθος), va ser un cavall immortal, fill del Zèfir i de Podarge.
Juntament amb el seu germà Bali, fou donat a Aquil·les per Posidó. Els déus li van concedir per un moment el do de la paraula perquè vaticinés la mort del seu amo.

## Referències

* ↑ Homer. Ilíada (vol. II): [Cants V-VIII]. Fundació Bernat Metge, p. 194–. GGKEY:QQ8R5P9ZKN7.
* ↑ Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 220. ISBN 8429741461.
# Cocoseae

Cocoseae Mart. o Cocoeae, és una tribu de palmeres (arecàcies), entre altres espècies hi pertany el cocoter. La seva característica principal és la presència de porus en l'endocarpi del fruit.

## Distribució

De distribució pantropical amb el centre al Nou Món però també representades al vell Món.

## Classificació

Cocoseae segons Dransfield et al. (2008) serien un grup monofilètic. La seva posició sistemàtica dins Arecoideae encara no està clara.
Aquesta tribu es divideix en tres subtribus. Bactridinae i Elaeidinae són grups germanes.

## Subtribu Attaleinae

* Beccariophoenix
* Jubaeopsis
* Voanioala
* Allagoptera
* Attalea
* Butia
* Coco
* Jubaea
* Lytocaryum
* Syagrus
* Parajubaea

## Subtribu Bactridinae

* Acrocomia
* Astrocaryum
* Aiphanes
* Bactris
* Desmoncus

## Subtribu Elaeidinae

* Barcella
* Elaeis

## Referències

* ↑ Cocoseae al National Center for Biotechnology Information (anglès)
* John Dransfield, Natalie W. Uhl, Conny B. Asmussen, William J. Baker, Madeline M. Harley, Carl E. Lewis:generation Palm Sunday. The Evolution and Classification of Palms. Second edition, Royal Botanic Gardens, Kew, 2008, ISBN 978-1-84246-182-2, p. 397ff.
# Fal·làcia de composició

La fal·làcia de composició és una fal·làcia que consisteix a inferir que alguna cosa és veritable sobre un conjunt o grup sols perquè és veritable sobre una o més de les seues parts o components. Per exemple: «Aquesta peça de metall no es pot trencar amb un martell. Per tant, la màquina de la qual forma part no es pot trencar amb un martell.» Això és clarament un raonament fal·laç, perquè moltes màquines es poden trencar en les seues parts constitutives, malgrat que les seues parts siguen irrompibles. La fal·làcia de composició sovint es confon amb la fal·làcia de la generalització precipitada (secundum quid), en la qual s'infereix una cosa sobre una població a partir d'una part no prou representativa.
La fal·làcia de la composició és la inversa de la fal·làcia de divisió, en què s'infereix que una cosa és veritable sobre les parts individuals d'un conjunt perquè és veritable en tot el grup.
Tant la fal·làcia de composició com la de divisió les va abordar Aristòtil en Refutacions sofístiques.

## Exemples

* Els àtoms no estan vius. Per tant, tot el que és fet amb àtoms no és viu.
* Si algú s'aixeca del seient pot veure millor. Per tant, si tots es posen dempeus, tots poden veure millor.
* Si un corredor corre ràpid, pot guanyar la cursa. Per tant, si tots els corredors corren ràpid, tots poden guanyar la cursa.

### En economia

També es poden distingir fal·làcies de composició en què s'infereix una cosa sobre un tot perquè és veritable sobre totes les parts. Per exemple: «Tots al país paguen els seus deutes. Per tant, el país paga els seus deutes.»
En economia pot ser avantatjós per a un país ser exportador net (exportar béns per més valor que els béns importats), però aquest comportament dels països no se'n pot generalitzar a tots, ja que no tots poden ser-ne exportadors nets, és a dir, exportar més del que importen. Només alguns països podran ser exportadors nets i uns altres, obligatòriament, seran importadors nets.

### En religió

Bertrand Russell, en un debat de radiofònic amb Frederick Copleston, afirmà que l'argument cosmològic comet una fal·làcia de composició, ja que encara que tot dins l'univers tinga una causa per a la seua existència, no significa que l'univers en si també la tinga, de la mateixa que forma que tot i que un ésser humà tinga una mare, l'espècie humana no la té.

## Referències

* ↑ «Informal fallacy». A: Robert Audi. The Cambridge Dictionary of Philosophy (en anglès). 2nd Edition. Cambridge University Press.
* ↑ El dilema imposible de la socialdemocracia europea, Economía para pobres, Alberto Garzón, Público, 14/11/2013.
* ↑ tutor2u. «Cosmological Argument» (en anglés). tutor2u, 05-10-2019. Arxivat de l'original el 2020-11-02. [Consulta: 6 octubre 2019].
# Resolució 9 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 9 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, és una resolució aprovada per unanimitat el 15 d'octubre de 1946. El Consell de Seguretat va determinar que una nació que no fos membre de la Cort Internacional de Justícia, voluntàriament podria portar un cas davant d'aquesta, sempre que aquesta nació es comprometés a acatar la sentència del Tribunal.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1 a la 100 (1946 - 1952)
* Cort Internacional de Justícia

## Enllaços externs

* «Text de la Resolució» (pdf). Nacions Unides.
# Ramon de Capmany i de Montaner

Ramon de Capmany i de Montaner (Canet de Mar, Maresme, 1899 — Barcelona, 20 de gener de 1992) fou un pintor, gravador i bibliòfil català.
Era fill de Ricard de Capmany i Roura i Júlia de Montaner i Malató; per via materna era net de Ramon de Montaner i Vila, propietari de l'editorial Montaner i Simón. Va ser batejat per Jacint Verdaguer a la capella del Castell de Santa Florentina, reconstruït pel seu avi.
Es va formar en el món de la pintura a l'Escola de la Llotja, on va aprendre sota les ordres de Francesc Labarta. Fou un dels membres del grup conegut com els Evolucionistes i un dels habituals de la Sala Parés. Pintor eminentment paisatgista, va pintar sobretot obres centrades en l'entorn del massís del Montseny i la part vella de la ciutat de Barcelona, practicant un estil naturalista. També va il·lustrar edicions de bibliòfil. Va tenir el càrrec de conservador dins la junta de l'Ateneu Barcelonès durant la presidència de Pere Gual i Villalbí, entre 1952 i 1962. Hi ha alguna obra seva al Museu Nacional d'Art de Catalunya.
Està enterrat al cementiri de Sant Cristòfol de Fogars.

## Premis i reconeixements

* 1926- Travelling Exhibition de Nova York
* 1931- Medalla d'or al concurs "Barcelona vista pels seus artistes"

## Vegeu també

* Xavier Blanch i Pla
* Jaume Pla i Pallejà

## Referències

* ↑ Sàiz i Xiqués, 2008, p. 5.
* ↑ Pinyol i Torrents, 2005, p. 189.
* 1 2 «Ramon de Capmany i Montaner». Museu Deu. [Consulta: 31 desembre 2015].
* ↑ «Ramon de Capmany i de Montaner». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Maragall, Joan Anton «El último silencio de Capmany» (en castellà). la Vanguardia, 21-02-1992, pàg. 20 [Consulta: 3 agost 2015].
* ↑ Tharrats, Joan Josep. Cent Anys de Pintura a Cadaqués. Barcelona: Parsifal Edicions, 2007. ISBN 84-95554-27-5.

## Bibliografia

* Permanyer, Lluís «Evocación de dos relevantes familias barcelonesas» (en castellà). La Vanguardia, 08-11-1987, pàg. 31 [Consulta: 4 agost 2015].
* Pinyol i Torrents, Ramon «Uns textos necrològics verdaguerians oblidats: els del recordatori de Florentina Malató (1900)». Anuari Verdaguer, Núm.: 13, 2005 [Consulta: 4 agost 2015].
* Sàiz i Xiqués, Carles «Ricard de Capmany i Roura: La passió romàntica per l'art medieval». El Sot de l'Aubó, Núm.: 26, 2008 [Consulta: 4 agost 2015].
# Mesó D

El mesó D és la partícula més lleugera que conté quarks c o quark encant. Sovint s'estudien per investigar les interaccions febles. Abans del 1986, els mesons D que també contenen un quark s o quark estrany (D$_s$) s'anomenaven "mesons F".

## Introducció

Els mesons D van ser descoberts el 1976 al detector Mark I a l'accelerador linear de Stanford (en anglès, Stanford Linear Accelerator, SLAC), un laboratori de la Universitat Stanford.
Com els mesons D són els mesons més lleugers que contenen un quark c (o el seu antiquark), quan decauen han de canviar aquest quark per un altre quark d'una altra família. Aquest decaïment involucra un canvi en el nombre quàntic de l'estranyesa i, per tant, només es pot produir mitjançant la interacció feble. En aquestes desintegracions, el quark encant generalment canvia a un quark estrany mitjançant l'intercanvi d'una partícula W i com a resultat, els mesons D decauen preferentment en un Kaó o en un pió.

## Llistat de mesons D

Mesons D :
| Nom de la partícula | Símbol de la partícula | Símbol de la antipartícula | Quarks de valència | Massa en repòs (MeV/c²) | I | J | S | C | B' | Vida mitjana (s) | Modes de decaïment més freqüents (> 5 %) |
| Mesó D | $D^{+}$ | $D^{-}$ | $c$${\overline {d}}$ | 1.869,62±0,20 | 1/2 | 0$^−$ | 0 | +1 | 0 | (1,040±0,007)×10$^{−12}$ | Modes de decaïment de $D^{+}$ |
| Mesó D | $D^{0}$ | ${\overline {D}}^{0}$ | $c$${\overline {u}}$ | 1.864,84±0,17 | 1/2 | 0$^−$ | 0 | +1 | 0 | (4,101±0,015)×10$^{−13}$ | Modes de decaïment de $D^{0}$ |
| Mesó D estrany | $D_{s}^{+}$ | $D_{s}^{-}$ | $c$${\overline {s}}$ | 1.968,47±0,33 | 0 | 0$^−$ | +1 | +1 | 0 | -13.1 !(5,00±0,07)×10$^{−13}$ | Modes de decaïment de $D^{+}$ |
| Mesó D excitat | $D^{*+}$(2010) | $D^{*-}$(2010) | $c$${\overline {d}}$ | 2.010,27±0,17 | 1/2 | 1$^−$ | 0 | +1 | 0 | (6,9±1,9)×10$^{−21}$ | $D^{0}$ + $\pi ^{+}$ $D^{+}$ + $\pi ^{0}$ |
| Mesó D excitat | $D^{*0}$(2007) | $D^{*0}$(2007) | $c$${\overline {u}}$ | 2.006,97±0,19 | 1/2 | 1$^−$ | 0 | +1 | 0 | >3,1×10$^{−22}$ | $D^{0}$ + $\pi ^{0}$ $D^{0}$ + $\gamma$ |
$^{[a]}$ ^ El grup PDG reporta les amplades de les ressonàncies (Γ). Aquí se’n mostra la seva conversió τ = ħ/Γ.

## Exemples de decaïment

    $D^{0}\,\to K^{-}+\pi ^{+}$
    $D^{0}\,\to K^{-}+\pi ^{+}+\pi ^{0}$
    $D^{0}\,\to K^{-}+\pi ^{+}+\pi ^{+}+\pi ^{-}$
    $D^{0}\,\to K^{-}+\mu ^{+}+\nu _{\mu }$
    $D^{0}\,\to K^{-}+K^{+}$
    $D^{0}\,\to \pi ^{-}+\pi ^{+}$
    $D^{+}\,\to K^{-}+\pi ^{+}+\pi ^{+}$
    $D^{+}\,\to K^{-}+\mu ^{+}+\pi ^{+}+\nu _{\mu }$
    $D_{s}^{+}\to K^{-}+\pi ^{+}+K^{+}$

## Referències

* ↑ «Particle Data Group - 2020 Review». [Consulta: 3 novembre 2020].
* 1 2 D Meson
* ↑ C. Amsler et al.. (2008): Quark Model
* ↑ C. Amsler et al.. (2008): Particle listings – $D^{\pm }$
* ↑ C. Amsler et al.. (2008): Particle listings – $D^{0}$
* ↑ N. Nakamura et al.. (2010): Particle listings – $D_{s}^{\pm }$
* ↑ C. Amsler et al.. (2008): Particle listings – $D^{*+}$(2010)
* ↑ C. Amsler et al.. (2008): Particle listings – $D^{*0}$(2007)
# Tere Moral

Tere Moral (Barcelona, 1948) és una dissenyadora gràfica barcelonina.
Neix a Barcelona l'any 1948. Es graduà en Disseny Gràfic a l'Escola EINA de Barcelona l'any 1974. Començà la seva trajectòria al Grup Obert de Disseny on va coincidir amb Carme Vives i Pepa Estrada amb qui compartí estudi fins al 1993. La resta de la seva trajectòria va ser freelance, a més, creà estudi propi al 1975. Els seus treballs i la seva trajectòria es vinculen a l'arquitectura, l'art, la identitat corporativa i esdeveniments culturals.
Ha realitzat pel Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, el catàleg de les exposicions «L'arquitectura dels anys cinquanta a Barcelona» (1987), «El nou habitatge» (1992), «Sert i el Mediterráneo» (1977) i pel Museu Nacional d'Art de Catalunya: «L'Agnus Rei» i «El Barroc» de l'any 1966, «Col·lecció Cambó» (1997), «Zurbarán» (1998) i «W. Eugene Smith» (1999).
Va dissenyar els llibres «Sueño de habitar», «Las nuevas poblaciones de la España de la Ilustración» i «La façana gòtica de la Generalitat».
Tere Moral va ser una de les creadores presents a l'exposició Som aquí. Les dones en el disseny 1900-avui, organitzada el 2023 pel Museu del Disseny de Barcelona, que recuperava les dissenyadores pioneres dels anys 1960, 1970 i 1980 a Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Women made : dones dissenyadores a Catalunya i Balears. Catàleg de l'exposició Dones dissenyadores a Catalunya i Balears, celebrada a la Casa Balaguer (Palma de Mallorca), del 8 de març al 3 d'abril de 1999. Palma: Govern Balear, 1999, p. 163.
* 1 2 3 4 Dones x disseny x dones. Barcelona: Museu del Disseny de Barcelona, Ajuntament de Barcelona, 2023, p. 275. ISBN 9788491565598.
# Xantos de Lídia

Xantos (en grec antic: Ξάνθος, llatí: Xanthus) fou un historiador de l'antiga Grècia natural de Sardes (Lídia) del segle v aC.
La Suda diu que el seu pare, Candaules, era natural de Sardes, però no hi ha raons per creure la veracitat d'aquesta informació; Estrabó, per la seva banda, afirma que era de Lídia, però que no té clar si era de Sardes. D'altra banda, es desconeix la data del seu naixement: la Suda diu que va néixer «quan els jonis capturaren Sardes», cosa que el situaria cap al 499 aC, però és una data massa antiga per conciliar-la amb el que diu Dionisi d'Halicarnàs, que el fa molt poc anterior a la Guerra del Peloponnès, començada el 431 aC, i encara viu a l'època de Tucídides. A més, segons Èfor de Cumes, era lleugerament anterior a Heròdot, que es diu que el va tenir com a referència.
Més que historiador, cal considerar-lo més aviat un logògraf. Hom li atribueix una Història de Lídia (Λυδιακὰ) en quatre llibres, que es va conservar en un epítom fet per un tal Menip, del qual en queden importants fragments, encara que segurament modificats al llarg dels temps. Dionisi d'Halicarnàs, que l'elogia, i altres autors esmenten l'obra, i diuen que, a més de la història del seu país, feia referència a la gent i als costums, però molt barrejat amb elements mítics i meravellosos.
Va escriure també un llibre sobre la religió màgica (Μαγικά), segons Climent d'Alexandria i Diògenes Laerci, qui també li atribueix un altre llibre sobre la vida d'Empèdocles, però podria correspondre a un altre escriptor del mateix nom.

## Referències

* 1 2 3 Smith, William. «2.Xanthus». A: A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1287-1288.
# Ishpabadh

Ishpabadh o ispahbadh (‘cap de l'exèrcit’) és la forma darrera d'un càrrec persa d'època preislàmica que va subsistir a Pèrsia, a la zona de la mar Càspia i part del Khurasan, fins a les invasions mongoles.
El càrrec ja existia en època aquemènida, quan s'anomenava spadhapati, i corresponia al comandant en cap de l'exèrcit. Sota els arsàcides el nom era spahat i era hereditari en una de les grans famílies de l'imperi. Un spahat es va casar amb la filla del rei Fraates IV de Pàrtia i els seus descendents portaren el títol de spahat, en armeni asparapet (en època sassànida aspahapet), i foren els comandants en cap de l'exèrcit armeni, posició que va esdevenir hereditària en la família Mamikonian.
Els sassànides tenien un cap militar suprem i ministre de la guerra que era l'Eran spahat, amb spahpats secundaris nomenats per regions diverses. Quan els àrabs van envair Pèrsia el spahpat d'Orient es va establir al Tabaristan, on va cridar al rei Yazdegerd III. En llengua neo persa la forma del càrrec fou ispahbadh i en àrab isbahbadh. S'esmenten diversos ispahbadhs al Gilan i Tabaristan sent les dues línies formades, la dels dabúyides de Gilan i els baduspànides de Ruyan i Tabaristan occidental. El títol fou utilitzat per altres reietons d'aquesta zona: els ishpahbadhs de Mughan i els karínides (vers 840); aquestos darrers van reconèixer als bawàndides (que també portaren el títol al segle xiii) com a superiors.
El títol es va estendre al Khurasan i hi havia un ishpabadh de Balkh, i l'ishpabadh de Nasa (anomenat al-Ishkand) que era el comandant en cap de l'exèrcit dels Turcs Occidentals.
El títol iranià fou adoptat pels musulmans amb la forma ispahsalar.

## Bibliografia

L. Rabino de Borgomale, L'histoire du Mazanderan, 1943-1945
# Factor de correcció de Cunningham

En la dinàmica de fluids, el factor de correcció de Cunningham o factor de correcció de lliscament de Cunningham s'utilitza per tenir en compte els efectes no-continus en el càlcul del fregament en petites partícules. La derivació de la llei de Stokes, que s'utilitza per calcular la força de fregament en petites partícules, assumeix una condició de no lliscament que, per un nombre de Knudsen elevat, no és correcta. El factor de correcció de Cunningham permet la predicció de la força de fregament sobre una partícula que es mou en un fluid amb un nombre de Knudsen entre el règim continu i el flux molecular lliure.
Ebenezer Cunningham va derivar el factor de correcció el 1910 i el va verificar juntament amb Robert Andrews Millikan el mateix any. És el següent:
    $C=1+{\frac {2\lambda }{d}}\cdot (A_{1}+A_{2}\cdot e^{\frac {-A_{3}\cdot d}{\lambda }})$
on
    C és el factor de correcció
    λ és el camí lliure mitjà
    d és el diàmetre de la partícula
    A$_n$ són coeficients determinats experimentalment
    Per l'aire (Davies, 1945):
       A$_1$ = 1.257
       A₂ = 0.400
       A₃ = 0.55
El factor de correcció de Cunningham esdevé significant quan les partícules són més petites de 15 micròmetres, per l'aire a temperatura ambient. Per partícules més petites s'ha de tenir en compte el moviment Brownià.

## Referències

* ↑ Cunningham, E., "On the velocity of steady fall of spherical particles through fluid medium," Proc. Roy. Soc. A 83(1910)357. doi:10.1098/rspa.1910.0024
* ↑ Davies, C. «Definitive equations for the fluid resistance of spheres». Proceedings of the Physical Society, 57, 1945, pàg. 259. Bibcode: 1945PPS....57..259D. DOI: 10.1088/0959-5309/57/4/301.