OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kathleen Ferrier

Kathleen Ferrier (Preston, Lancashire, Anglaterra, 22 d'abril de 1912 – 8 d'octubre de 1953) fou una contralt britànica. Amb una carrera professional molt breu, que va transcórrer tot just al llarg d'una dècada, Kathleen Ferrier va deixar una impressió indeleble en els amants de la música de tot el món, per la seva veu rara i bella, una veritable veu de contralt, amb un vibrato que Ferrier impregnava d'emoció.
Deixà l'escola als 14 anys i treballà com a operadora de telèfon a Blackburn. El 1935 es va casar amb un director de banc, Bert Wilson -de qui es divorciaria més endavant-, i es traslladà a Carliste. Va ser aleshores que el seu marit va apostar amb ella que no podia cantar en una competició de cant. S'hi presentà i guanyà dues categories. Havia pensat presentar-se com a pianista. A partir de llavors, als 25 anys, Kathleen Ferrier es va convertir en una cantant professional i començà a rebre classes de cant d'un professor local, J.E. Hutchinson.
El 1942 es va traslladar a Londres, i començà a cantar Lieder de Johannes Brahms, Schubert i Wolf, mentre estudiava amb el baríton Roy Henderson. L'any següent interpretà el Messies, de Händel, a l'Abadia de Westminster.
Benjamin Britten va escriure moltes partitures específicament per a ella, incloent Lucretia de The Rape of Lucretia, Abraham and Isaac, i una part de Spring Symphony (1949). La seva carrera operística va ser molt breu a causa del càncer de pit que va posar fi a la seva vida, i a part de Lucretia només va cantar sobre els escenaris l'Orfeu, de Christoph Willibald Gluck. Tot i això, va deixar un important llegat discogràfic en l'oratori, el lied i la cançó popular.
En el 40è aniversari de la seva mort es constituí la Kathleen Ferrier Society, per mantenir el seu record i llegat.

## Discografia seleccionada

* Recital d'obres de Gluck, Händel, Mahler, Mendelssohn i Henry Purcell amb l'Orquestra de la Nationale Opera i Orquestra Filharmònica de Viena, dirigides per Bruck i Bruno Walter.

## Referències

* ↑ «Kathleen Ferrier - Biografía». Decca Classics. Arxivat de l'original el 2017-07-10. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ «Kathleen Ferrier» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 20 abril 2020].
* 1 2 «Kathleen Ferrier (Contralto) - Short Biography». Bach Cantatas Website. [Consulta: 20 abril 2020].

## Enllaços externs

* «Kathleen Ferrier». Kathleen Ferrier Society. [Consulta: abril 2020].
# Atletisme als Jocs Olímpics d'Estiu de 1920 - llançament de martell masculí

El llançament de martell masculí va ser una de les proves del programa d'atletisme disputades durant els Jocs Olímpics d'Anvers de 1920. La prova es va disputar el 18 d'agost de 1920 i hi van prendre part 12 atletes de 5 nacions diferents.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Patrick Ryan (USA) | Carl Johan Lind (SWE) | Basil Bennett (USA) |

## Rècords

Aquests eren els rècords del món i olímpic que hi havia abans de la celebració dels Jocs Olímpics de 1920.
| Rècord del Món | 57m 77cm | Patrick Ryan | Nova York (USA) | 17 agost 1913 |
| Rècord Olímpic | 54m 74cm | Matt McGrath | Estocolm (SWE) | 14 juliol 1912 |

## Resultats
### Qualificació

Els 12 atletes inscrits hi prenen part i disposen de tres llançaments. Els sis millors passaven a la final.
| Pos. | Atleta | Nació | Distància |
| 1 | Patrick Ryan | Estats Units | 52,875 |
| 2 | Basil Bennett | Estats Units | 48,250 |
| 3 | Carl Johan Lind | Suècia | 48,000 |
| 4 | Malcolm Svensson | Suècia | 47,290 |
| 5 | Matt McGrath | Estats Units | 46,670 |
| 6 | Tom Nicolson | Regne Unit | 45,700 |
| 7 | Nils Linde | Suècia | 44,885 |
| 8 | James McEachern | Estats Units | 44,700 |
| 9 | Archie McDiarmid | Canadà | 44,660 |
| 10 | Robert Olsson | Suècia | 44,190 |
| 11 | Johan Pettersson | Finlàndia | 41,760 |
| - | John Cameron | Canadà | XX |

### Final

Patrick Ryan guanya clarament i és l'únic que supera els 50 metres.
| Pos. | Atleta | Nació | Distància |
| 1 | Patrick Ryan | Estats Units | 52,875 |
| 2 | Carl Johan Lind | Suècia | 48,430 |
| 3 | Basil Bennett | Estats Units | 48,250 |
| 4 | Malcolm Svensson | Suècia | 47,290 |
| 5 | Matt McGrath | Estats Units | 46,670 |
| 6 | Tom Nicolson | Regne Unit | 45,700 |

## Referències

* ↑ «Athletics at the 1920 Antwerpen Summer Games: Men's Hammer Throw». Sports Reference. Arxivat de l'original el 22 d'octubre 2014. [Consulta: 9 novembre 2017].

## Enllaços externs

* Belgium Olympic Committee. Olympic Games Antwerp 1920: Official Report (en francès), 1957.
* Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich» (en polonès), 1999. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2015. [Consulta: 23 agost 2007].
* (anglès) Atletisme - Anvers 1920 Arxivat 2008-04-17 a Wayback Machine.
# Síndrome de la nansa cega

La síndrome de la nansa cega és un estat que es produeix quan la flora bacteriana normal de l'intestí prim prolifera fins a un nombre (un sobrecreixement bacterià) que causa una alteració significativa dels processos fisiològics normals de digestió i absorció. Apareix com una complicació de les operacions quirúrgiques de l'abdomen, en particular en cas de cirurgia bariàtrica (derivació gàstrica), així com en la malaltia de Crohn o l'esclerodèrmia; una altra causa són els diverticles jejunoileals. En alguns casos de síndrome de la nansa cega, també s'ha observat un creixement excessiu de bacteris patògens no comensals. Fa temps que s'ha entès que des del naixement, i al llarg de la vida, grans quantitats de bacteris resideixen simbiòticament dins del tracte gastrointestinal dels animals com el tracte gastrointestinal humà. La comprensió d'aquesta flora intestinal fins i tot ha donat lloc a nous tractaments per a la irregularitat intestinal que utilitzen els anomenats "probiòtics" o bacteris bons que ajuden a la digestió normal. El problema de la síndrome de la nansa cega sorgeix quan les colònies bacterianes que resideixen al tracte gastrointestinal superior comencen a créixer sense control o es veuen alterades en la seva composició, creant així una càrrega sobre els processos fisiològics normals que es produeixen a l'intestí prim. Això provoca problemes, entre d'altres, de: deficiència de vitamina B12, malabsorció de greixos (esteatorrea), deficiències de vitamines liposolubles i lesió de la paret intestinal.

## Referències

* ↑ Swan, Robert W. «Stagnant loop syndrome resulting from small-bowel irradiation injury and intestinal by-pass». Gynecologic Oncology, vol. 2, 4, December 1974, pàg. 441–445. DOI: 10.1016/0090-8258(74)90052-3. PMID: 4618545.
* ↑ Sabiston textbook of surgery board review, 7th edition. Chapter 42 small intestine, question 14
# Scorpaenopsis oxycephala

Scorpaenopsis oxycephala és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 36 cm de llargària màxima (normalment, en fa 30).
* Coloració molt variable.
* Té espines verinoses.

## Hàbitat

És un peix marí, associat als esculls de corall i de clima tropical (27°N-6°N) que viu entre 1-250 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del mar Roig i Sodwana Bay (Sud-àfrica) fins a les illes Mariannes, Taiwan, Palau i Guam.

## Observacions

És verinós per als humans.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Bertruda

Bertruda (Bertetrudis) (morta el 618 o 619), fou una reina dels francs, segona esposa de Clotari II, rei de Nèustria.
Encara que els seus orígens siguin desconeguts, se sap que el poderós majordom del Palau Erquinoald era cosí del jove rei Dagobert I per la seva mare, el que faria de Bertruda una germana de santa Gerberga i una filla dels nobles Ricomer i Gertruda d'Hamage (santa Gertrudis). S'ignora tanmateix la filiació materna dels fills del rei Clotari II, els prínceps Dagobert I i Caribert II, ja que se li coneixen tres esposes diferents (Haldetrudis, Bertetrudis i Sichildis).
La crònica del pseudofrédégaire la mostra com a particularment estimada del seu marit i molt honorada pels francs. Precisa d'altra banda que la reina va desbaratar un complot que preveia l'assassinat del rei Clotari i les seves segones núpcies amb l'usurpador regicida, el patrici d'origen reial burgundi anomenat Aleteu.
Va morir el trenta-cinquè any del regnat de Clotari II, el que suposa el 618 o 619.
Bertrude també podria ser la mare dels dos altres fills coneguts de Clotari II, el príncep Meroveu (capturat el 604 pels exèrcits austrasians), i un noi mort jove cap a 617 (mencionat per la Vita Rusticulae).

## Bibliografia

* Christian Settipani, Les Ancêtres de Charlemagne, París, 1989, 170 p. (ISBN 2-906483-28-1)
* Paule Lejeune, Les reines de France, ed. Vernal et P. Lebaud, París, 1989 (ISBN 2-86594-042-X)

## Vegeu també

* Dones a la dinastia merovíngia
# Avís

* Per a altres significats, vegeu «dinastia Avís».
Avís és una classe de vaixell de despatx o vaixell d'avís, una denominació que sobreviu especialment en l'Armada francesa; és considerat l'equivalent a l'sloop modern. El Dictionnaire de la Marine Française 1788 – 1792 (de Nicolas-Charles Romme) descriu avisos com "vaixells petits dissenyats per portar ordres o avisos".
Els avisos francesos de la Primera Guerra Mundial, utilitzats també durant la Segona Guerra Mundial, tenien desplaçament 300-700 tones, una velocitat 13-20 nusos, armament principal normalment de dos canons de 100 mm, dos de 138 mm o quatre de 100 mm. En la nomenclatura anglesa aquests vaixells són sovint anomenats sloops de guerra. Avisos colonials, com els de classe Bougainville, pensats per a prestar servei a l'estranger, eren més grans.
L'armada portuguesa també construïa avisos per operar en l'Imperi Colonial Portuguès. Els portuguesos construïen avisos de 1a classe (classe NRP Afonso de Albuquerque) de 2400 tones i avisos de 2a classe (classes Gonçalo Velho i Pedro Nunes) de 1200-1700 tones. El 1932, els Flower class sloops portuguesos foren també classificats com a avisos de 2a classe
Els avisos moderns s'han acabat per convertir en vaixells capaços d'entaular combat; són més petits en mida que una corbeta, però més grans que els patrullers. Normalment tenen influència en la guerra antisubmarina i la defensa costanera. En la classificació de l'OTAN normalment són classificats com a corbetes.

## Notes i referències

* ↑ Basat en: V. V. Ivanov, Korabli Vtoroy Mirovoy voyny: VMS Francyi (Корабли Второй Мировой войны: ВМС Франции), Morskaya Kollekcya 11/2004

## Enllaços externs

* «Avís». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Koixlakovo

Koixlakovo - Кошлаково (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 682 habitants. Pertany al districte (raion) de Xebékino.

## Referències

* ↑ «Znamenka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-01-29. [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ «Генеральный план Шебекинского городского округа». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП). Arxivat de l'original el 2021-05-27. [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 29 gener 2022].
# Francesc Grau i Pla

Francesc Grau i Pla (la Garriga, 23 de desembre de 1935 - Sevilla, 20 de gener de 2020) fou un futbolista català de les dècades de 1950 i 1960.
Després de jugar al juvenil del seu poble natal, fou fitxat per l'EC Granollers, club amb el qual va arribar a jugar a Tercera Divisió. A continuació fitxà per l'amateur de l'Atlètic de Madrid, on jugà durant dues temporades. La temporada 1956-57 fitxà pel RCD Espanyol com a professional, però no gaudí de molts minuts a causa de la competència que tenia a la defensa amb homes com Agustí Faura, Antoni Argilés, Cata o Josep Parra, disputant un únic partit de lliga enfront del València CF (3-0). Acabada la temporada fitxà pel CE Sabadell a la Segona Divisió, i el 1959 marxà al Reial Betis, club on va viure els seus millors anys, amb 10 temporades al primer equip i més de 170 partits de lliga disputats.
Va morir a Sevilla el 20 de gener de 2020.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fitxa de F. Grau». Periquito.cat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* 1 2 3 «Francisco GRAU Pla». betisweb.com. Arxivat de l'original el 2015-02-09. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Pésame del Betis por la muerte de Grau». Diario de Sevilla, 21-01-2020. [Consulta: 21 gener 2020].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Awaji

* Aquest article tracta sobre la ciutat. Vegeu-ne altres significats a «Awaji (desambiguació)».
Awaji (淡路市, Awaji-shi) és una ciutat i municipi de l'illa d'Awaji, pertanyent a la prefectura de Hyogo, a la regió de Kansai, Japó.

## Geografia

La ciutat d'Awaji es troba localitzada a la part nord de l'illa d'Awaji. El terme municipal d'Awaji limita al sud amb el municipi de Sumoto, també a l'illa d'Awaji. Al nord, limita amb l'estret d'Akashi, el qual separa l'illa d'Awaji de la de Honshu. A l'est, limita amb la badia d'Osaka i a l'oest amb la resta de la mar interior de Seto.

## Història

En temps antics, des del període Nara fins a la fi del període Tokugawa, la zona on es troba l'actual municipi d'Awaji va formar part de l'antiga província d'Awaji. L'actual municipi d'Awaji va ser creat l'1 d'abril de 2005 fruit de la fusió de les antigues viles d'Awaji, Tsuna, Hokudan, Ichinomiya i Higashi-Ura, totes elles pertanyents al ja desaparegut districte de Tsuna.

## Administració
### Alcaldes

* Yasuhiko Kado (2005-present)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| 69.948 | 69.667 | 67.926 | 82.874 | 71.387 | 61.675 | 57.650 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 54.643 | 51.884 | 46.465 | 41.185 | - | - | - |

## Transport

El transport intern per l'illa es realitza pels autobusos municipals i de la companyia Awaji Kōtsū. A més d'això, al municipi d'Awaji existeix el port d'Iwaya, des d'on salpen vaixells transbordadors cap al port d'Akashi, a la ciutat homònima a l'illa de Honshu. També existeix el port de Tsuna amb molts més destins operats per companyies de transbordadors.

### Carretera

* Autopista de Kobe-Awaji-Naruto
* Nacional 28
* Xarxa de carreteres prefecturals de Hyôgo.

## Agermanaments

* Shisō, prefectura de Hyogo, Japó. (3 de novembre de 1964)
* Paranaguá, estat de Paranà, Brasil. (29 de maig de 1986)
* Takebe, prefectura d'Okayama, Japó. (15 de març de 1987)
* Okushiri, Hokkaido, Japó. (24 de març de 1996)
* St. Marys, Ohio, EUA (3 d'agost de 2006)

## Referències

* ↑ https://www.post.japanpost.jp/cgi-zip/zipcode.php?pref=28&city=1282260&cmp=1
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Kickball

El kickball és un joc entre dos equips l'objectiu dels quals és fer la major quantitat de curses possibles i evitar que l'altre n'anote. Guanya el partit qui haja anotat més curses de conformitat amb el reglament i sota la jurisdicció d'un o més àrbitres.
Inventat als Estats Units al voltant de 1942. Un periodista durant la Segona Guerra Mundial, Ernie Pyle, va documentar la celebració d'un joc nou per soldats d'Àfrica, durant la campanya del Nord d'Àfrica, 1942-1943.
A principis de la dècada dels 60 del segle passat, en els jocs vacacionals de les escoles dels Estats Units d'Amèrica, es va idear un entreteniment que usara la menor quantitat possible de material esportiu; amb açò es va començar la pràctica del kickball, jugat amb una pilota de futbol, per un grup de xiquets de tots dos sexes, arreplegant la pilota colpejada amb el peu. Molt similar al beisbol, però sense guants i sense bat. "Kickball" significa en català "puntada a la pilota".

## Regles

Cada equip ha de tenir entre 8 i 11 jugadors.
El llançador llança una pilota negra des del centre cap al receptor, este xuta la pilota i després corre a primera base. L'equip de jugadors en el camp pot crear una etiqueta de base que permeta bloquejar el jugador.
Els jugadors que estan en el camp, coneguts com a "defensors", cerquen la pilota xutada per eliminar el jugador que la xutà, abans que aquest arribe primer a una de les bases o aconseguisca fer la cursa. En acabar el joc, l'equip guanyador serà aquell que haja anotat més curses. El jugador ha d'arribar a la base abans que el que tinga la pilota i faça un eliminat en la base.
Els jugadors han de xutar la pilota i córrer cap a la primera base, després a la segona, i així successivament (com en el beisbol).

### Camp

El camp de joc és completament pla i de forma irregular amb certa impressió ovalada compost per dos terrenys: «terreny default» i «terreny bo». El terreny d'infracció comprèn la zona no vàlida del joc i el terreny bo comprèn la zona vàlida. Tots dos terrenys es componen per diferents zones que en el seu conjunt conformen el que es coneix com a camp de joc del kickball (totes i cadascuna de les línies que demarquen les diferents zones del camp de joc són marcades amb material blanc de construcció perquè puguen ser visibles).
En el camp es troba una de les zones principals dita "camp intern". Dins del camp intern estan situats tres coixinets i una placa circular denominada Home Plate (base de meta); d'aquests 4 elements se'n diu «bases». El camp és de 100 a 120 m de llarg i 9,45 m d'ample.

## Referències

* Parker, Ashley «Getting a Kick Out of Kickball». The New York Times, 15-09-2006 [Consulta: 29 setembre 2006].
* Skipp, Catharine; Dishongh, Kimberly «Trends: All for the Love of the Game». Newsweek, 21-08-2006 [Consulta: 19 març 2007].
* Beja, Marc «Still Kicking». Washington Square News, 05-02-2008 [Consulta: 16 octubre 2008].
* Whirty, Ryan «Follow the red bouncing ball». CITY Newspaper, 29-07-2009 [Consulta: 2 gener 2012].
# Francesc Grau i Viader

Francesc Grau i Viader (Calella, 29 de novembre de 1920 - 1 de novembre de 1997) va ser professor de català, escriptor i periodista.
Va cursar l'ensenyament primari al col·legi dels Escolapis i el batxillerat elemental a l'Institut de Mataró. L'abril de 1938 es va incorporar a l'Exèrcit de la República, destinat en una unitat de xoc (224 Brigada Mixta), on va prendre part en les accions bèl·liques més importants del front de Catalunya. L'1 de gener de 1939 va caure presoner de les tropes franquistes i va passar pels camps de concentració de Logronyo i de Miranda de Ebro, d'on va ser destinat a un batalló de treballadors com a presoner de guerra i, posteriorment, es va haver d'incorporar a l'exèrcit, del qual es va llicenciar el juny de 1945.
Va ser elegit secretari de la Cooperativa l'Amistat de Calella, on va crear la secció de cultura i un certamen literari. Va obtenir el títol de professor de català i va impartir classes a la biblioteca de Calella (de 1970 a 1982), a la de Pineda de Mar (de 1971 a 1982), i a la de Tordera (de 1974 a 1982). Va guanyar els premis literaris Puig i Llensa de narració (1976); el Josep Amatller d'assaig (1985), convocats per la revista Recull, de Blanes, i el premi de novel·la curta Manuel Cerqueda (Andorra, 1994).
Va ser cofundador de la revista La Tralla (1978-1981), de Calella. Va col·laborar a la revista literària El Pont i en la d'història L'Avenç, editades a Barcelona. Va dirigir la revista de Calella El Nunci (1981-1991). També va publicar diversos articles a la revista de l'Alt Maresme Repòrter.
L'editorial Pòrtic li va publicar els llibres Dues línies terriblement paral·leles (1978) i Rua de captius (1981); l'Ajuntament de Calella li va editar Calella, flash-back (1985) i Com unes ales de gavina i altres contes (1983), i el Banc Agrícola i Comercial d'Andorra, Llum vermell (1995).
El juny de 1978 va participar en el cicle de conferències La Guerra Civil a debat, amb Joan Oliver, Joaquim Molas, Vicenç Riera Llorca, Pere Calders i Avel·lí Artís-Gener. El 1979 va assistir a l'assemblea de caputxins de Sarrià en la qual es va debatre el text que van signar 154 intel·lectuals per demanar l'aprovació de l'Estatut d'Autonomia de Catalunya. El 25 d'abril de 1993 va rebre la primera Medalla d'Or de la ciutat atorgada per l'Ajuntament de Calella.
Avui, al seu poble, Calella, hi ha el Centre de Formació Permanent Francesc Grau i Viader, un centre de titularitat municipal on s'imparteix formació per a adults.

## Obra

* 1978 - Dues línies terriblement paral·leles. Club Editor. Barcelona, 2016.
* 1981 - Rua de captius. Club Editor. Col·lecció: "Llibre de butxaca". Barcelona, 1981. Obra autobiogràfica sobre el seu empresonament després de la Guerra Civil.

## Referències

* 1 2 «Repòrter, desembre de 1997 | Francesc Grau i Viader, una vida dedicada al servei de Catalunya». [Consulta: 19 novembre 2022].
* ↑ «Francesc Grau i Viader | enciclopedia.cat». [Consulta: 19 novembre 2022].
* ↑ Gordillo, Saül. «Carta a Francesc Grau i Viader», 01-08-2013. [Consulta: 19 novembre 2022].
* ↑ Calella, Ajuntament de. «Centre de Formació Permanent Francesc Grau i Viader». [Consulta: 19 novembre 2022].
# Taules de Toledo

Les Taules de Toledo és un llibre medieval que conté unes taules astronòmiques elaborades abans de 1069 per l'astrònom Azarquiel.

## Vegeu també

* Taules alfonsines
* Taules de Pere el Cerimoniós

## Referències

* ↑ Vernet Ginés, Juan; Parés i Farràs, Ramon. La ciència en la història dels països catalans. Ed. Univ. Politéc. Valencia, 2004, p.278. ISBN 8437060486.
* ↑ Fernández Pérez, Iván. (en castellà). Univ Santiago de Compostela, 2009.
# Gorges de Carançà

Les Gorges de Carançà són un congost situat en el terme comunal de Toès i Entrevalls, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
Es troben al sud-est del poble de Toès; el congost corre de forma sinuosa de nord a sud. Són un important reclam turístic per a la comarca. Ultra el gran parc d'estacionament públic que hi ha, disposa d'una parada del Tren Groc a la vora. Es tracta d'un congost de la vall del Torrent de Carançà situat en una zona boscosa que s'eixampla a tot el sector sud-est del terme de Toès i Entrevalls.

## Etimologia

Alguns autors han defensat la forma Querençà per a aquest topònim. Joan Coromines, en canvi, es decanta per Carançà després d'un llarg raonament en el seu Onomasticon Cataloniae. Coromines explica que aquest topònim prové d'un ètim preromà, sorotàptic, karanto (carant, canaleta molt pendent i rocosa per on salta l'aigua). Per tant, exclou del tot les propostes anteriorment explicades. Seguint el raonament de Coromines, tant Becat com el Nomenclàtor toponímic de la Catalunya del Nord avalen la forma Carançà.

## Les gorges

A part de ser un atractiu turístic de primer ordre, per la seva situació geogràfica, les Gorges de Carançà són destí de nombroses rutes turístiques, moltes d'elles amb origen o destí a la Vall de Núria, en rutes transpirinenques.

## Referències

* ↑ Les Gorges de Carançà en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Segons el DCVB i els documents de Julià Bernat Alart i Enric Guiter https://ddd.uab.cat/record/85914 Algunes bases preromàniques en la toponímia del Pirineu mediterrani
* ↑ Becat, 2015.
* ↑ Ruta de Senderisme i teca
* ↑ Les Gorges de Carançà a Pas a pas

## Bibliografia

* Becat, Joan. «175 - Toès i Entrevalls». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Carançà». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1995 (Onomasticon Cataloniae, III Bi - C). ISBN 84-7256-902-0.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Toès». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.