OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Merkourios Angeliades

Merkourios Angeliades, també conegut com a Mike Angeliades, (20 de novembre de 1941, Simi, Grècia) és un empresari grec. Té una esposa i quatre filles i fundà l'Església Ortodoxa Grega Arcàngel Miquel de Roslyn a Nova York.
El 1960 va arribar als Estats Units d'Amèrica. El 1965 fundà ANT Construction, una empresa constructora. El 1969 cofundà Magnetic Construction Corp. El 1991 fundà M.A. Angeliades Inc., una empresa de contractació per a construccions amb seu al barri de Queens a Nova York per Merkourios Angeliades, aleshores president de l'empresa.
El 2001 M.A. Angeliades Inc. va perdre un plet contra una empresa vidriera (Jaidan Industries) a la qual es negava pagar després d'haver acordat que li fabricaria vidres.
Angeliades, sa filla Irena Angeliades, vice-presidenta de l'empresa i l'executiu Dimitri Malakidis van ser acusats el 2009 de crims (furt major, falsificació de registres de negocis i suborn) i declarats culpables el 2010 per pagar a tres-cents treballadors menys que allò que devien pel treball d'hores extra sumant un total de 600.000 dòlars americans. Després dels fets criminals l'empresa va ser sancionat i li era prohibit participar en projectes públics fins al 2015 per sanció de l'Autoritat Escolar de Construccions de Nova York.
El 2013 guanyà el premi de Distingit Hel·lènic de l'any a la 76 Gala Anual de Beca «Celebrant la Excel·lència a la Ciència».
El 2015 l'empresa M.A. Angeliades sota la seua direcció adquirí una propietat, situada a l'illa de Rodes, amb l'estatut d'entitat de propòsit especial.
Diversos anys ha donat a polítics del Partit Demòcrata dels Estats Units.

## Referències

* 1 2 «The Hellenic Medical Society Honors Mike Angeliades». Neo Magazine, 10-01-2013 [Consulta: 20 gener 2017].
* 1 2 «Merkourios Angeliades». ellines.com. [Consulta: 20 gener 2017].
* 1 2 «Merkourios Angeliades». Bloomberg. [Consulta: 20 gener 2017].
* 1 2 3 Eligon, John «M.T.A. Contractor Pleads Guilty to Underpaying Workers». New York Times, 01-07-2010 [Consulta: 20 gener 2017].
* ↑ «2 No. 152 In the Matter of Jaidan Industries, Inc., Appellant, v. M.A. Angeliades, Inc., Respondent.». Cart Suprema. [Consulta: 20 gener 2017].
* 1 2 «2010 Press Releases». Oficina de l'Advocat del Districte del Bronx, 2011 [Consulta: 20 gener 2017]. Arxivat 22 de novembre 2016 a Wayback Machine.
* ↑ Martinez, Jose «Executives at contracting firm that does 100s of millions in city business stiffed workers $600K: DA». NY Daily News, 04-06-2009 [Consulta: 20 gener 2017].
* ↑ «Shocking disclosures… Marriott supervisory firm disqualified in US». Kaieteur News, 07-03-2013.
* ↑ Valero, Óscar; Blanco, Adrián; Grasso, Daniele «El mapa del expolio de Grecia, un país en venta». El Confidencial, 22-08-2015 [Consulta: 20 gener 2017].
* ↑ Hellenic Republic Asset Development Fund. Asset Development Plan, 2015, p. 7.
* ↑ Federal Election Commission. «Cerca per Angeliades, Merkourios». Campaign Finance Disclosure Portal. Arxivat de l'original el 2 de desembre 2016. [Consulta: 20 gener 2017].
# Meix Vell

Meix Vell és una masia situada al poble de Lladurs, al municipi del mateix nom, al Solsonès, documentada des del segle xiv.

## Enllaços externs

   * Fototeca del Solsonès: Article referit a aquesta masia

## Referències

* ↑ Bach, Antoni. Masies del Solsonès. Consell Comarcal del Solsonès, abril 1995. D.L.: L-418/95.
# Men of Tomorrow (pel·lícula de 1932)

Men of Tomorrow és una pel·lícula britànica de drama dirigida per Zoltan Korda i Leontine Sagan, produïda per Alexander Korda i escrita per Anthony Gibbs i Arthur Wimperis. El film és protagonitzat per Maurice Braddell, Joan Gardner i Emlyn Williams. A més, Robert Donat hi fa el seu debut cinematogràfic com a actor.

## Argument

Aquesta és la història d'un estudiant de la Universitat d'Oxford els anys posteriors a la seva graduació. Allen Shepherd (Braddell) s'ha converit en un novel·lista d'èxit i s'ha casat amb Jane Anderson (Gardner). Ferm defensor dels rols sexuals tradicionals, Shepherd deixa a la Jane quan accepta una plaça de professora a Oxford. Més tard, però, canvia d'opinió i la parella es torna a unir.
Robert Donat i Merle Oberon van obtenir el sou més alt, quan Men of Tomorrow es va distribuir als Estats Units el 1935.

## Repartiment

* Maurice Braddell com a Allan Shepherd
* Joan Gardner com a Jane Anderson
* Emlyn Williams com a Horners
* Robert Donat com a Julian Angell
* Merle Oberon com Ysobel d'Aunay
* John Traynor com a Mr. Waters
* Esther Kiss com a Maggie
* Annie Esmond com a Sra. Oliphant
* Charles Carson com a Proctor Senior

## Estat actual

Actualment, el film es troba desaparegut de l'Arxiu Nacional BFI, i està llistat com un dels 75 films més buscats segons el British Film Institute.

## Referències

* 1 2 «Men of Tomorrow | BFI Most Wanted BFI National Archive | BFI», 03-08-2012. Arxivat de l'original el 2012-08-03. [Consulta: 20 novembre 2023].
* ↑ «Men of Tomorrow», 20-03-1933. [Consulta: 20 novembre 2023].
# John Nevil Maskelyne

John Nevil Maskelyne (1839-1917) va ser un il·lusionista i inventor britànic.
És conegut sobretot per la marca de màquines d'escriure Maskelyne que, a les acaballes del segle xix, va innovar i presentar els primers models de màquines d'escriure amb un espaiat proporcional a la mida del caràcter, característica que només va reintroduir l'empresa IBM l'any 1941.
És avi de l'il·lusionista Jasper Maskelyne.

## Vegeu també

* Il·lusionisme
* Jasper Maskelyne, famós il·lusionista del segle xx.
* Màquina d'escriure
# Mi último hombre

Mi último hombre és una pel·lícula xilena de l'any 1996, del gènere thriller.

## Sinopsi

Florència és una periodista que s'ha fet cèlebre amb els seus reportatges. Una parella de guerrillers pren el control d'una estació de radi, on un home és assassinat. Florència els ha gravat. No obstant això, la periodista —que està casada amb Álvaro, un important membre del govern— se sent perdudament atreta per Pedro, un dels guerrillers. Pedro al seu torn té un compromís amb Luisa, la seva companya d'armes. D'altra banda, Álvaro manté un affaire amb Carmen, la millor amiga de Florència.

## Crèdits

* Cinematografia: Gastón Rocca
* Edició: Rodolfo Wedeles i Fernando Guarniniello

## Repartiment

* Claudia Di Girólamo com Florencia.
* Willy Semler com Pedro.
* Liliana García com Luisa.
* Francisco Reyes com Álvaro.
* Boris Quercia com Rodrigo.
* Adriana Vacarezza com Carmen.
* Alejandro Castillo com Javier.
* Rodolfo Pulgar com Roberto.
* Álvaro Escobar como Ignacio.
* Patricio Bunster com "Vell del Sac".
* Amparo Noguera com Rosalía, gitana.
* Eduardo Osorio com Patricio.
* Arnaldo Berríos com Ministre.

## Referències

* 1 2 Mi último hombre Información y reparto de la película en Internet Movie Database. Consultado el 21 de febrero de 2018.
* ↑ “Mi Último Hombre” (1996) de Tatiana Gaviola Revista Séptimo Arte. Consultado el 20 de febrero de 2018.

## Enllaços externs

* arteycultura.sagrado.edu
# Menahem (messies)

Menahem líder de la Primera guerra jueva (66-70 dC). El seu grup guerriller va ocupar la fortalesa de Masada. Menahem va ser assassinat a Jerusalem pels zelotes del grup d'Eleazar, fill de Simó, un sacerdot. Probablement va ser assassinat pel fet que els zelotes radicals no podien admetre una figura monàrquica que ocupés el lloc, reservat només a Déu.

## Vegeu també

* Messies

## Bibliografia

* Flavi Josep Guerra 2,445-449.
# Joseph Wirth

Karl Joseph Wirth (6 de setembre de 1879 - 3 de gener de 1956) va ser un polític alemany del Partit del Centre Catòlic que va exercir durant un any i sis mesos com a canceller d'Alemanya, del 1921 al 1922, com a ministre de Finances del 1920 al 1921, com a ministre d'Afers Exteriors en funcions del 1921 al 1922 i de nou el 1922, com a ministre dels territoris ocupats del 1929 al 1930 i com a ministre de l'Interior del Reich del 1930 al 1931. Durant la postguerra, va participar des de 1952 fins a la seva mort el 1956 en el Partit de l'Aliança dels Alemanys, partit neutralista controlat pels comunistes soviètics i d'Alemanya Oriental.

## Referències

* ↑ «Biografie Joseph Wirth» (HTML) (en alemany). Deutsches Historisches Museum. Arxivat de l'original el 2014-07-11. [Consulta: 18 abril 2021].
# José María Espinasa

José María Espinasa és un professor, periodista, escriptor i editor mexicà. Va estudiar cinema i literatura a la Universidad Nacional Autónoma de México. Ha publicat diversos llibres de poemes, entre d'altres, Son de cartón (1979), Cuerpos (1988), Piélago (1990), El gesto disperso (1994) i Escritos en un muro de aire (2005); com també els assaigs Hacia el otro (1988), Cartografías (1989), El tiempo escrito (1995) o Temor de Borges (2003).
Com a periodista ha treballat en nombroses publicacions mexicanes. Va ser cap de redacció de La Jornada semanal del 1990 al 1995 i va fundar i dirigir el suplement Ovaciones en la cultura (1999-2000). També ha dirigit les revistes La orquesta, Casa del tiempo i Nitrato de plata. Com a assessor de relacions culturals, va formar part del Sistema Nacional de Creadors del Consell Nacional per a la Cultura i les Arts del 1994 al 2001.
Veu crítica fonamental de la literatura mexicana, és coordinador de producció editorial a El Colegio de México i director d'Ediciones Sin Nombre. El seu llibre més recent és l'assaig Ramon Xirau, por los jardines del tiempo (2006)

## Referències

* ↑ «José María Espinasa». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# José Luis Zalazar Rodríguez

José Luis Zalazar Rodríguez (Montevideo, Uruguai, 26 de novembre de 1963), exfutbolista uruguaià. Jugava de migcampista i el seu primer equip va ser el Nacional de Montevideo de l'Uruguai.

## Biografia

Va començar la seva trajectòria en el Nacional de Montevideo de Montevideo (1982-1986), debutant als 15 anys. L'any 1986 va marxar a jugar a Mèxic amb els Tecos de la Universitat Autònoma de Guadalajara i assoliria ser màxim golejador en la temporada 1986-87.
La temporada 1987-1988 va recalar en el futbol espanyol, en el Cadis, on va aconseguir 6 gols en 33 partits. La següent campanya retornaria a Mèxic.
Torna a Espanya, per a militar en el RCD Espanyol (1989-1990). Després d'una temporada no gaire reeixida en el conjunt perico, arriba a l'Albacete Balompié (1990-1991), on viu la seva època daurada aconseguint l'ascens, amb 38 partits i 15 gols. En el partit davant el Salamanca, va aconseguir els dos gols que van dur a l'Albacete a 1a Divisió. Les seves següents campanyes en el formatge mecànic es van saldar amb: 1991-1992, 38 partits i 13 gols; 1992-1993, 36 partits i 12 gols; 1993-1994, 31 partits i 8 gols; 1994-1995, 37 partits i 13 gols, 1995-1996, 38 partits i 9 gols. D'aquesta manera Zalazar va esdevenir el jugador que més partits ha disputat (180) i que més gols ha marcat (57) amb l'Albacete.
A la temporada 96-97 fitxaria pel Racing de Santander, on acabaria aquesta etapa europea. Retorna a jugar per 2 temporades al seu país natal, Uruguai, primer amb el CA Bella Vista i després amb el Nacional de Montevideo.
El 1998 retorna a Espanya, on es retiraria del futbol professional amb l'Albacete el 1999, tot i que signaria alguna temporada més pel Quintanar de la 3a Divisió castellanomanxega.
Zalazar ha estat internacional amb la selecció del seu país en més de 40 ocasions, debutant el 13 de juny de 1984 amb la selecció absoluta. Va jugar la Copa Mundial de Futbol de 1986 en Mèxic.

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Informació de la selecció nacional Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. (castellà)
# Johnius trewavasae

Johnius trewavasae és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i bentopelàgic que viu fins als 40 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: Taiwan, Hong Kong, Shanghai i Singapur.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Sasaki, K., 2001. Sciaenidae. Croakers (drums). p.3117-3174. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Volum 5. Bony fishes part 3 (Menidae to Pomacentridae). Roma, FAO. pp. 2791-3380.
* ↑ Fowler, H.W., 1933. Contributions to the biology of the Philippine Archipelago and adjacent regions. U.S. Natn. Mus., Bull. 100, 12, vi + 465 p.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.
* ↑ Sasaki, K., 1992.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Escala de ganxo

Una escala de ganxo o escala de garfi (en anglés: pompier ladder; del francès pompier, que significa bomber) és un tipus d'escala que es pot fixar a l'ampit d'una finestra o a una cornisa similar mitjançant l'ús d'un ganxo que s'allarga amb serres a la part inferior. L'escala enganxada queda penjada verticalment sobre la cara de l'edifici.

## Història

L'escala es va desenvolupar per accedir als edificis a través de carrerons tancats, pous de llum i patis als quals no es podia agafar cap altre tipus d'escala. Es podrien utilitzar un parell d'homes i dues escales per escalar un edifici a altures considerables, pujant de pis en pis i balancejant l'escala cap enrere i llançant-la cap al pis següent.
El disseny francès original era una escala de biga única amb parells de graons projectats cap a l'exterior a banda i banda de la biga. La versió britànica era una escala de mà convencional amb 2 barres paral·leles d'uns 4 m de llarg i separades 25 cm. Les escales de ganxo es poden utilitzar per escalar de pis en pis en edificis de diverses plantes mitjançant finestres exteriors. Les escales s'enganxen a la cornisa de la finestra per un “coll de cigne” que sobresurt des de la part superior. Les longituds varien de 3 a 5 metres.

## Vegeu també

* Escala de mà
* Escala colissa
* Escala de biblioteca

## Referències

* ↑ Diccionari de bombers. Barcelona: Termcat. Generalitat de Catalunya, novembre 1995. ISBN 84-393-3689-6.
* ↑ «Rescat al monument a Colom». Ajuntament de Barcelona, 28-08-2018.
* ↑ "www.langlovagok.hu Fire Fighting
* ↑ "Essentials of Fire Fighting and Fire Department Operations 5th Edition", 2008, p.479, International Fire Service Training Association

## Enllaços externs

* Bombers que competeixen a l'esdeveniment "Pompier ladder"
* Un vídeo de Pompier ladder en ple ús
# Clara Campoamor, la dona oblidada

Clara Campoamor, la dona oblidada (originalment en castellà: Clara Campoamor, la mujer olvidada) és un telefilm biopic de 2011 dirigit per Laura Mañá, protagonitzat per Elvira Mínguez i coproduït per TVE i TV3. Es basa en el llibre La mujer olvidada d'Isaías Lafuente sobre la vida de Clara Campoamor. Ha estat doblada al català.

## Argument

L'any 1931, les dones eren elegibles, però, en canvi, no podien votar. Clara Campoamor i Victoria Kent van ser les primeres dones diputades que van trepitjar les Corts i un dels seus objectius va ser lluitar pels drets de les dones. Campoamor era molt conscient que això passava per una primera i gran conquesta: el vot femení. Però la seva lluita no va ser fàcil.

## Repartiment

* Elvira Mínguez: Clara Campoamor
* Antonio de la Torre: Antonio García
* Mónica López: Victoria Kent
* Joan Carreras: José Álvarez-Buylla
* Pep Cruz: Prieto
* Toni Sevilla: Rico
* Joan Massotkleiner: Niceto Alcalá-Zamora
* Manel Barceló: Manuel Cordero
* Fermí Reixach: Alejandro Lerroux
* Mingo Ràfols: Manuel Azaña
* Mar Ulldemolins: Justina
* Roger Casamajor: Ignacio
* Sara Espígul: Lola
* Montserrat Carulla: Doña Pilar
* Jordi Sànchez: José María Gil-Robles
* Xavier Amatller: Lluís Companys:
* Pep Sais: Manuel Hilario Ayuso Iglesias
* Óscar Rabadán: Roberto Nóvoa Santos

## Producció

La pel·lícula va ser escrita per Yolanda García Serrano i Rafa Russo, i va estar produïda per Miriam Porté, i va comptar també amb RTVE, TV3 i Distinto Films. Les escenes congressuals i els debats parlamentaris que ficciona la pel·lícula van ser gravats al Parlament de Catalunya, ja que el Congrés dels Diputats a Madrid va rebutjar ser la localització.

## Nominacions

* 2011: Prix Europa - Nominada a Millor ficció de televisió
* 2012: Premis Gaudí - Nominada a Millor pel·lícula per a televisió

## Referències

* ↑ «Clara Campoamor, la dona oblidada». Catalanfilms.cat. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «Clara Campoamor, la dona oblidada». Ésadir.cat. [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ «Clara Campoamor. La mujer olvidada | Barcelona Film Commission». bcncatfilmcommission.com. [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ Piñol, Agnès «Clara Campoamor no pisa las Cortes». elpais.com, 05-11-2010 [Consulta: 1r juny 2020].
# Resolució 1745 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1745 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 22 de febrer de 2007 després de la crida del Secretari General a «enviar un senyal important de la voluntat del Consell de Seguretat de mantenir el seu compromís amb Timor Oriental». Després de reafirmar les resolucions anteriors a Timor Oriental, en particular les resolucions 1599 (2005), 1677 (2006), 1690 (2006) i 1703 (2006), el Consell va ampliar el mandat de la Missió Integrada de les Nacions Unides a Timor Oriental (UNMIT) fins al 26 de febrer de 2008.

## Detalls

Amb les eleccions presidencials de Timor Oriental a menys de dos mesos, el Consell de Seguretat va ampliar el mandat de la UNMIT fins a febrer de 2008, i va aprovar un reforçament temporal de la policia de la Missió amb una unitat addicional de fins a 140 oficials per complementar la capacitat d'execució de la llei vigent, especialment durant el període pre i postelectoral.
Reiterant la seva opinió que les pròximes eleccions serien un pas important en el procés d'enfortiment de la democràcia, el Consell demana a totes les parts de Timor Oriental que s'adhereixin als principis de no-violència i als processos democràtics i legals per garantir que les pròximes eleccions tinguin un impacte unificador i contribueixin a unificar la població de Timor Oriental, i encoratja a totes les parts de Timor a assegurar que es duguin a terme eleccions lliures, justes i pacífiques i que el calendari desenvolupat per la Comissió Nacional d'Eleccions sigui respectat.
Expressant la seva preocupació per la situació de seguretat, política, social i humanitària encara fràgil i volàtil de Timor Oriental, i acollint amb satisfacció els esforços inicials realitzats en el sector de la seguretat, el Consell va demanar a tots els partits timoresos, en particular als líders polítics del país, que continuessin treballant junts en un esperit de cooperació i compromís per consolidar els progressos realitzats a Timor Oriental en els últims anys i permetre que el país passi a un futur més pacífic i més pròsper.

## Referències

* ↑ «SECURITY COUNCIL EXTENDS TIMOR-LESTE MISSION UNTIL 26 FEBRUARY 2008 UNANIMOUSLY ADOPTING RESOLUTION 1745 (2007)». United Nations, 22-02-2007.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1701 a la 1800 (2007 - 2008)
* Operació Astute
* Crisi timoresa de 2006

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Cultura de Sanagasta

La cultura de Sanagasta, cultura sanagastenya o cultura d'Angualasto va tenir el seu centre en territori de l'actual província de La Rioja (Argentina) i va estendre la seva influència fins a la província de San Juan. El seu desenvolupament va començar cap a l'any 1000.
Juntament amb les denominades cultura de Belén i cultura de Santa Maria representen un període protohistòric, és a dir, més proper a l'època en què van arribar els conqueridors espanyols, i corresponen a la zona que van habitar els diaguites històrics.
Aquests pobles eren agricultors i recol·lectors. Caçaven guanacs i nyandús amb fletxes i llaç amb boles, i criaven llames. Els habitatges eren de tipus semi-aglomerat lax. Construïen graners i corrals de quincha i forns semi-subterránis.
La ceràmica es caracteritza per les guardes geomètriques en negre sobre un fons opac vermellós, en urnes globulars de coll bastant estret. Els motius són amb forma d'escaquer en panells.
Van treballar també metalls, principalment el coure amb el qual van fer pectorals i cèrcols.
La cistelleria era en forma d'espiral i feien el teixit amb fibres vegetals o llana de camèlids, amb la qual confeccionaven tot tipus de peça de vestir, com ponxos, mantes, casquets, cinturons, etc.

## Referències

* ↑ «Los Morrillos. Recursos culturales» (en castellà). Patrimonio Natural (Argentina). Arxivat de l'original el 2011-10-14. [Consulta: 1r gener 2020].

## Vegeu també

* Cultures agroterrisseres a l'Argentina
* Història precolombina de l'Argentina
# Sòstrat d'Alexandria

Sòstrat d'Alexandria (en llatí Sostratus, en grec Σώστρατος) fou un cirurgià nascut a Alexandria.
Es creu que va viure vers el segle III aC segons es dedueix d'alguns que podrien ser els seus contemporanis. Fou un dels primers que va donar importància als embenatges, segons diu Galè. Va escriure probablement algunes obres zoològiques que són mencionades per diversos autors antics i que no es conserven. És esmentat amb elogi per Appuleu Cels.

## Referències

* ↑ 4.Sostratus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 886
# Sòstenes de Macedònia

Sòstenes (en llatí Sosthenes, en grec antic Σωσθένης) fou un general macedoni de naixement noble però sense relació directa amb la família reial que va obtnir la direcció del país en el període confús que va seguir a la invasió dels gals. Era de la Dinastia antigònida.
A la mort de Ptolemeu Ceraune l'any 279 aC el seu germà Meleagre de Macedònia es va proclamar rei però les tropes el van fer renunciar als dos mesos i van proclamar Antípater II Etèsies que era nebot de Cassandre de Macedònia. Aquest sembla que va demostrar la seva incapacitat per fer front a l'amenaça que suposava la invasió dels gals dirigits per Brennus i Sòstenes, que era el cap de l'exèrcit, el va enderrocar i va ocupar el seu lloc però sense agafar el títol reial (es titulà només cap de l'exèrcit).
Va poder derrotar a la divisió de gals dirigida per Bolgios i va netejar de bàrbars Macedònia, però Brennus el va derrotar i el va obligar a retirar-se darrere els murs de les ciutats. Brennus no es va aturar i va seguir cap al sud, cap a Grècia. Sòstenes va conservar el poder durant uns dos anys. El 277 aC segurament va entregar (o va haver d'entregar) el poder a Antígon II Gònates fill de Demetri Poliorcetes, segons diu Porfiri, però els esdeveniments d'aquells anys són confusos. Se l'inclou entre els reis de Macedònia, però probablement mai va arribar a assolir títol reial.

## Referències

* ↑ Sosthenes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 885-886
# Felipe Rosas Sánchez

Felipe Rosas Sánchez (5 de febrer de 1910 - 17 de juny de 1986) fou un futbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1930.

## Referències

* ↑ Felipe Rosas' profile at worldfootball.net
* ↑ Felipe Rosas Sánchez Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.