OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vyšný Slavkov

Vyšný Slavkov és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Prešov, al nord del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1347.
# Panichiïta

La panichiïta és un mineral de la classe dels halurs. Rep el nom en honor d'Ugo Panichi (22 d'agost de 1872, Florència, Itàlia - 11 de març de 1966 Pavia, Itàlia), professor de mineralogia a la Universitat de Pavia i professor de física experimental a la Universitat de Siena.

## Característiques

La panichiïta és un halur de fórmula química (NH₄)₂SnCl₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2008. Cristal·litza en el sistema isomètric.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al cràter La Fossa, situat a l'illa de Vulcano, a les illes Eòlies (Sicília, Itàlia), on es troba en forma de cristalls octaèdrics incolors de fins a 0,2 mm, normalment en agregats. També ha estat descrita a la localitat de Radlin, al Voivodat de Silèsia (Polònia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Panichiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 gener 2022].
# Defoe Shipbuilding Company

La Defoe Shipbuilding Company va ser una constructora de vaixells estatunidenca petits establerta el 1905 a Bay City (Michigan). Va deixar d'operar el 1976 després de no poder renovar els seus contractes amb la Marina dels Estats Units d'Amèrica. El lloc de la primera societat és ara un dipòsit de ferralla a la vora del riu Saginaw.

## Referències

* ↑ Swanson, F. A. «Informació sobre la Defoe Shipbuilding Company» (en anglès). defoenet.com, 21-05-1964. Arxivat de l'original el 16 d’abril 2009. [Consulta: 21 novembre 2010].

## Enllaços externs

* http://defoenet.com
* Kusmierz, Marvin. «Defoe Boat and Motor Works (1905-1972) (Defoe Shipbuilding Co.) Bay City, MI» (en anglès). bay-journal.com, 01-04-2003. Arxivat de l'original el 20 de novembre 2010. [Consulta: 21 novembre 2010].
# Construccions de pedra seca III (la Pobla de Cérvoles)

Construccions de pedra seca III és una obra de la Pobla de Cérvoles (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una cabana de volta encarada cap a l'est, ha estat datada el 1914, se sap perquè l'any figura gravat a la llinda. Esta feta a base de perdres irregulars sense desbastar. La porta està centrada a la façana principal, la coberta està feta de volta de pedra. Al seu interior té un foc a terra, un armari i una menjadora pels animals així com un altell de canyís. La cabana està adossada a un marge on hi ha un cisterna que recull aigua.

## Referències

* ↑ «Construccions de pedra seca III». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2016].
# Sant Galderic d'Illa

Sant Galderic d'Illa és una antiga capella de la vila nord-catalana d'Illa, a la comuna del mateix nom, de la comarca del Rosselló.
Estava situada en el mateix centre de la vila d'Illa del Riberal, al costat mateix de Santa Maria la Rodona, al Carreró de la Rodona. Absorbida pels edificis que l'envolten, només se'n conserva visible l'arc de la porta principal.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. «Ros 118 - Sant Bartomeu d'Illa». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ «Sant Galderic d'Illa en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-13. [Consulta: 27 juliol 2016].
# Esteve Droc

Esteve Droc o Esteve II Droc va ser un abat del Monestir de Poblet durant els anys 1181 i 1185, i un escrivà experimentat.
Fra Esteve Droc fou un monjo de Poblet i escrivà experimentat, que arribà a ser un dels seus abats, el successor de l'abat Hug (1165-1181) i l'antecessor de l'abat Pere del Talladell (1185-1187).

## Referències

* ↑ Altisent, Agustí «Monestir de Poblet: Abaciologi de Santa Maria de Poblet: Esteve II Droc, 1181-1185». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 30 desembre 2019].
* ↑ Torné i Cubells, Josep «Guia de l'Arxiu del monestir de Poblet». Analecta sacra tarraconensia: Revista de ciències historicoeclesiàstiques, Núm. 71, 1998, pàg. 841-863. ISSN: 0304-4300 [Consulta: 30 desembre 2019].
* ↑ Zaragoza i Pascual, Ernest. «Poblet, Santa Maria de: Abaciologi». A: Catàleg dels monestirs catalans. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1997, p. 176–178. ISBN 978-84-7826-887-0 [Consulta: 30 desembre 2019].
* ↑ Nogués, Jordi. «Els abats de Poblet (1152-1190)». A: L'espasa i la llavor. Penguin Random House Grupo Editorial, 2019, p. 581. ISBN 978-84-17627-07-2 [Consulta: 30 desembre 2019].
# Brooks

«Brooks» té aquests significats:
* Geografia:
** Brooks (Alberta)
** Brooks (Geòrgia)
** Brooks (Kentucky)
** Brooks (Maine).
** Brooks (Minnesota)
** Brooks (Oregon)
** Twin Brooks, població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud.
* Biografies:
** Garth Brooks (1962), cantant de música country.
** Louise Brooks (1906 - 1985), actriu estatunidenca.
** Mel Brooks (Nova York, 1926), guionista, actor i director de cinema estatunidenc.
** Phil Brooks (1978), lluitador professional estatunidenc.
** Richard Brooks (Filadèlfia, 1912 - Los Angeles, 1992), guionista i director de cinema.
** Tony Brooks, pilot de Fórmula 1.
* Miscel·lània: Herb Brooks Arena, complex esportiu de la ciutat de Lake Placid (Estats Units)
# Pablo González Velázquez

Pablo González Velázquez (Andújar, 1664-Madrid, 1727) fou un escultor barroc andalús instal·lat i amb activitat a la vila de Madrid, esdevingué l'iniciador d'una dinastia d'artistes amb els seus fills.

## Biografia

Les poques dades biogràfiques que es coneixen sobre la seva vida les dona l'historiador Juan Agustín Ceán Bermúdez. Pablo va néixer a la localitat andalusa d'Andújar (Jaén) l'any 1664. No obstant això, es traslladà a Madrid i és on exerceix la seva professió i on obtingué un notable renom com a escultor. Es casà amb Ana Virete, matrimoni que tingué almenys tres fills: Luis (1715), Alejandro (1719) i Antonio (1723), tots ells destacats artistes, pel que es considera a Pablo iniciador d'una notable dinastia d'artistes madrilenys. Sembla que el 1724, probablement per les seves condicions com a escultor retratista, el rei Lluís I va voler nomenar-lo escultor de cambra, però que Pablo refusà el càrrec a causa de la seva avançada edat, si bé segons Jesús Urrea, amb tota seguretat fou la prematura mort del monarca el que truncaria aquesta carrera a palau. Moriria pocs anys després, el 1727.

## Obres

Les seves obres són llistades per Ceán Bermúdez. La gran majoria eren a Madrid:
* San Judas Tadeo de l'església de San Juan de Dios.
* San Luis Obispo, en pedra, a la portada de l'església de San Luis.
* Baix relleu de la portada de l'església de la Santa Cruz.
* Part de l'escultura del retaule major de l'església de San Felipe el Real.
* San Joaquín i Santa Ana de mida natural de l'església dels Irlandesos.
* Estàtues del retaule major del convent de Monges Calatravas.
* Escultura de la custòdia de la processó de la Minerva de l'església de San Sebastián.
Només en cita una fora de Madrid, concretament a Aranjuez:
* San Antonio de l'església d'Alpagés.
De totes elles s'han conservat l'escultura en pedra San Luis Obispo (1716), si bé avui està adossada a la façana de l'església del Carmen, així com les diverses escultures dels retaules en què va col·laborar amb altres artistes contemporanis, com José Benito Churriguera a l'església de San Felipe el Real el 1723. També han sobreviscut les estàtues San Joaquín i Santa Ana dels Irlandesos, que durant molts anys van ser atribuïdes a altres autors i foren identificades quan entraren al Museu Nacional d'Escultura, i les del convent de Monges Calatravas. No s'han conservat, en canvi, les estàtues San Judas Tadeo ni una estàtua custòdia que feu per a la processó de la Minerva de l'església de San Sebastián, ambdues de Madrid, i ni el San Antonio que tallà per a l'església d'Alpagés (Aranjuez).

## Referències

* 1 2 3 4 Ceán Bermúdez, Juan Agustín. Diccionario histórico de los más ilustres profesores de las bellas artes en España (en castellà). Madrid: Reial Acadèmica de Belles Arts de San Fernando, 1800, p. 226-227.
* 1 2 3 4 Urrea Fernández, Jesús «Una propuesta para el escultor Pablo González Velázquez». Boletín del Seminario de Estudios de Arte y Arqueología, 1977, pàg. 484-488.
# Construccions de pedra seca (Juncosa)

Construccions de pedra seca és una obra de Juncosa (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una cabana de vinya encarada cap a l'est i de petites dimensions. Està feta de grans pedres irregulars sense desbastar. Té una planta quadrada i els contraforts que subjecten la volta de pedra semblen massa petits per aguantar-la.
La porta està centrada a la façana; la llinda està feta amb una biga de fusta. Al seu interior hi ha una menjadora per animals, un armari adossat a la paret i una llar de foc.

## Referències

* 1 2 «Construccions de pedra seca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2016].
# Sant Galderic de Perpinyà (església nova)

Sant Galderic de Perpinyà, popularment Sant Galdric, (església nova) és l'actual Església parroquial d'aquest nom, de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És al sector més a llevant del terme comunal de Perpinyà, al carrer de Sant Vicenç, dins de l'HLM Lopofa, prop de la cruïlla del carrer esmentat amb les avingudes de Jean Mermoz i del General Jean Gilles.
La nova església parroquial de Sant Galderic, creada el 1963, és a prop de l'antiga capella de Sant Galderic, uns 500 metres al nord-est. És una església moderna, de construcció utilitària eclèctica.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 170. Sant Galdric». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Waffelaert, Père Francis. «Expansion urbaine et nouvelles paroisses à Perpignan, fin XIXe - XXe». A: Perpignan. L'histoire des catholiques dans la ville. Du Moyen Age à nos jours. Actes du colloque. 10-11-12 mai 2007. Perpinyà: Archives communales de Perpignan, 2008 (Perpignan. Archives. Histoire, XI). ISBN ISBN 978-2-909444-14-7.

## Referències

* ↑ L'església nova de Sant Galderic en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* Pàgina web de les esglésies de Perpinyà
# Bruce Rauner

Bruce Vincent Rauner (n. el 18 de febrer de 1957) és el 42è Governador d'Illinois i membre del Partit Republicà dels Estats Units. Rauner es va convertir en governador d'Illinois el 3 de gener de 2015.

## Referències

* ↑ (en inglés) Bruce Rauner ousts Illinois Gov. Pat Quinn, Politico, Consulta: 3-01-2015.
# Pablo Gómez Ortiz de Guzmán

Pablo Gómez Ortiz de Guzmán (Vitòria, 21 de maig de 1970) és un exfutbolista i entrenador basc, que jugava com a migcampista organitzador.

## Trajectòria

Després de passar per la UE Lleida, la temporada 92/93 debuta en primera divisió amb el Rayo Vallecano, on seria titular les dues temporades que hi romandria. La temporada 94/95 juga amb el Reial Valladolid i a l'any següent recala al Deportivo Alavés, l'equip on romandria la major part de la seua carrera.
Amb el club basc va militar des de la temporada 95/96 fins a 03/04 (tret de la temporada 96/97 al Llevant UE). Va ser una de les peces clau en l'època daurada del club, en la qual hi van pujar a primera divisió, es van classificar per a competicions europees i fins i tot van arribar a la final de la Copa de la UEFA. Posteriorment, l'Alavés perdria la categoria i baixaria a Segona. En tot aquest interval, Pablo va disputar 266 partits i va marcar 28 gols amb la samarreta blanc-i-blava.
Abans de penjar les botes, va jugar la campanya 04/05 amb el Ciudad de Murcia. Una vegada retirat, el vitorià ha seguit vinculat al món del futbol com a entrenador de les categories inferiors del Deportivo Alavés, inclòs el juvenil i el primer filial.
# Diaphus similis

Diaphus similis és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes.

## Morfologia

* Les femelles poden assolir 7,22 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 631 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S., 1890. Additions to the fauna of San Diego. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 3. 1-24.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Wisner, R.L., 1974. Descriptions of five new species of myctophid fishes from the Pacific, Indian, and Atlantic Oceans. Occas. Pap. Cal. Acad. Sci. 110:1-37.
* ↑ Paxton, J.R., R.J. Lavenberg i C. Sommer, 1995. Myctophidae. Linternillas. p. 1315-1321. A W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma, Itàlia.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hulley, P.A., 1984. Myctophidae. p. 429-483. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.). Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París, França. Vol. 1.
* Hulley, P.A., 1990. Myctophidae. p. 398-467. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI; París; i UNESCO, París. Vol. 1.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Paxton, J.R., 1979. Nominal genera and species of lanternfishes (Family Myctophidae). Contrib. Sci. Natur. Hist. Mus. Los Angeles County, 322:1-28.
* Paxton, J.R. i P.A. Hulley, 1999. Myctophidae. Lanternfishes. p. 1957-1964. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Contras

Els Contras o la Contra (escurçament de contrarevolucionaris o contrarevolució) és el nom donat als diferents grups insurgents oposats al govern del Front Sandinista d'Alliberament Nacional (FSLN), al poder a Nicaragua des de la derogació, el juliol de 1979, del govern del dictador Anastasio Somoza Debayle. Encara que el moviment de la Contra agrupava diferents organitzacions amb objectius diversos i poca unitat ideològica, la Força Democràtica de Nicaragua, FDN, era la seva facció més important. El 1987 pràcticament totes les branques que formaven la contrarevolució es van unir, almenys nominalment, en la Resistència Nicaragüenca. No formen pas un grup monolític, sinó una combinació de tres elements diferents de la societat nicaragüenca. El seu líder principal era el coronel Enrique Bermúdez.
El paper dels Estats Units en l'existència dels Contras va ser provat per la Cort Internacional de Justícia el 1984 que va revelar que el govern dels Estats Units sota la presidència de Ronald Reagan entrenava, armava, finançava i proveïa els Contras, principalment a través de la CIA. Precisament, l'escàndol Iran-Contra es va desencadenar pel fet que els EUA venien armes a l'Iran per finançar els Contras.

## Bibliografia

* Inouye, Daniel K; Hamilton, Lee H; et alii. «Chapter 1 Introduction: Background on U.S.-Nicaragua Relations». A: Report of the congressional committees investigating the Iran- Contra Affair : with supplemental, minority, and additional views (en anglès). Senate Report No. 216. Washington: United States Government Printing Office, novembre del 1987, p. 726 (Col·lecció: US Government Documents).

## Referències

* ↑ Report of the congressional committees, 1987, p. 29.
* ↑ «Case concerning the military and paramilitary activities in and against Nicaragua (Nicaragua v. United States of America)» (Merits) Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.,(anglès) Summaries of Judgments, Advisory Opinions and Orders of the International Court of Justice, 27 de juny del 1986, pàgines 160-171
* ↑ «The Iran-Contra Affair 20 Years On» (en anglès). The National Security Archive. The George Washington University, 24-11-2006. [Consulta: 28 juliol 2015].
Viccionari
# Saltillo (ciutat de Coahuila)

Saltillo és la capital de l'estat mexicà de Coahuila de Zaragoza. És situada al sud-est de l'estat, a 90 km a l'oest de Monterrey i a 400 km al sud de la frontera amb els Estats Units. El 2005 tenia 663.667 habitants i l'àrea metropolitana de la ciutat, que s'estenia a altres municipis, té una població total de 752.529.
Saltillo va ser fundada el 1577 per colonitzadors espanyols; és la ciutat més antiga del nord de Mèxic. El 1824 va ser designada com a capital de l'estat de Coahuila i Texas; i el 1833 de Coahuila després que Texas se n'escindís. La ciutat es va començar a desenvolupar econòmicament el segle xx i avui dia és una de les ciutats més riques del nord. Les principals indústries de la ciutat són la d'electrodomèstics i la de l'automòbil; a Saltillo es troben les plantes de Daimler Chrysler i de General Motors d'Amèrica del Nord.

## Vegeu també

* Lobos de la Universidad Autónoma de Coahuila
# Església Mariavita

L'Església Mariavita és una església cristiana independent que es va separar de l'Església Catòlica Romana de Polònia al començament del segle xx. Inicialment va sorgir com a moviment intern per reformar el clergat polonès, però després d'un conflicte amb els bisbes polonesos, se'n va separar i va formar una denominació independent. En l'actualitat les denominacions mariavites tenen 28.000 seguidors a Polònia i 5.000 a França. L'Església Mariavita no té cap connexió amb el protestantisme.
L'Església Mariavita és un dels pocs moviments religiosos que es van desenvolupar a Polònia o entre les comunitats poloneses a l'estranger molt després de la Reforma Protestant. Els altres moviments són l'Església Catòlica Nacional Polonesa que es va fundar als Estats Units.
# Landelino Lavilla Alsina

Landelino Lavilla Alsina (Lleida, 6 d'agost de 1934 - Madrid, 13 d'abril de 2020) fou un polític i jurista espanyol, que fou Ministre de Justícia entre 1977 i 1979, i posteriorment President del Congrés dels Diputats entre 1979 i 1982. Va morir després d'una llarga malaltia el 13 d'abril de 2020.

## Biografia

Nascut a la ciutat de Lleida, estudià dret a Saragossa, estudis que va finalitzar a la Universitat Central de Madrid. L'any 1958 inicià la seva tasca professional al Tribunal de Comptes, i el 1959 va esdevenir lletrat del Consell d'Estat mitjançant oposicions públiques.
Durant la transició entrà en política com a membre de la Unió de Centre Democràtic (UCD), i va entrar l'any 1979 en la formació de govern d'Adolfo Suárez com a Ministre de Justícia, càrrec que va desenvolupar fins al final de la Legislatura Constituent i durant el qual impulsà la reforma del Codi Penal espanyol i va impulsar la Llei sobre l'amnistia. Fou escollit diputat al Congrés per la província de Jaén en les eleccions generals de 1979, i es va convertir en President del Congrés dels Diputats sota la presidència d'Adolfo Suárez, càrrec en el qual fou confirmat per part de Leopoldo Calvo-Sotelo al seu ascens a la presidència de la UCD el 1981.
Després de la retirada política de Suárez, el 1982 encapçalà la llista electoral de la coalició centrista a les eleccions generals de 1982 per la província de Madrid. Després del fracàs electoral i la dissolució d'aquest partit, Lavilla va renunciar al seu escó (substituït per Calvo-Sotelo) i va passar a formar part del Consell d'Estat.
El 1996 va aspirar a la presidència del Consell General del Poder Judicial, però el seu nomenament no es va consumar. En 2006 va ingressar en la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. Era membre de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació, de la que en fou president de 2003 a 2012.

## Referències

* ↑ «Mor l'expresident del Congrés i exministre d'UCD Landelino Lavilla». ElTemps.cat, 13-04-2020. [Consulta: 14 abril 2020].
* ↑ «Presidents de la RAJYL». Arxivat de l'original el 2015-11-17. [Consulta: 14 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Informació de Landelino Lavilla al Congrés dels Diputats (castellà)
* Biografia de Landelino Lavilla (castellà)
# Willi Multhaup

Willi Multhaup (19 de juliol de 1903 - 18 de desembre de 1982) va ser un entrenador i futbolista alemany que va portar el Borussia Dortmund a la victòria a la Recopa de la UEFA el 1966.

## Carrera

Multhaup va guanyar la Bundesliga 1964–65 amb el Werder Bremen. Va guanyar la Recopa d'Europa amb el Borussia Dortmund l'any següent. Poc després va guanyar la DFB-Pokal 1967–68 amb el 1. FC Köln.

## Vida personal

El fill de Multhaup, Hennes, és un periodista esportiu que treballa per a Axel Springer SE.

## Palmarès

Werder Bremen
* Bundesliga: 1964–65
Borussia Dortmund
* Recopa de la UEFA: 1966
1. FC Köln
* DFB-Pokal: 1967–68

## Referències

* ↑ Willi Multhaup a worldfootball.net
* 1 2 «Hennes Multhaup zum 75. Geburtstag – Ein Graf an der Linse» (en alemany). Verband Deutscher Sportjournalisten, 13-10-2017.

## Enllaços externs

* Willi Multhaup a fussballdaten.de (en alemany)