OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Penjant

Un penjant és el motiu ornamental en forma de floró penjant que està col·locat a la intersecció dels nervis de la clau d'una volta, a la dovella central d'un arc o qualsevol altre element arquitectònic.
En l'arquitectura gòtica, aquests motius sovint estan tallats de manera complexa amb fullatge, motius heràldics o altres decoracions. Molts presenten animals, ocells o figures o cares humans, de vegades realistes, però sovint grotesques: l'home verd és un tema freqüent.
* Capella de Saint-Denis en la Catedral de Senlis
* Església de Santa María de la Oliva (Villaviciosa)
* Catedral de Lugo
Els més comuns són els empleats als centres de les voltes a l'arquitectura gòtica flamígera.
Als sostres d'estil mudèjar, normalment es compon d'un adorn penjant en forma de pinya, com per exemple, al Palau dels Reis Catòlics de l'Aljafería de Saragossa.
* Façana de la capella de Sant Jordi, dins del Palau de la Generalitat de Catalunya
* Arcs amb penjants del pati del claustre del Convent de Sant Domènec de Vic
* Església de Santiago del Burgo (Zamora)
És la solució practicada durant el renaixement i també s'empra durant el barroc, on els arcs es presenten sostinguts per columnes alternes, el penjant està col·locat entre els arcs suspesos sense suport de columna, com s'aprecien al claustre del Convent de Sant Domènec de Vic.
* Múltiples penjants de la Catedral de Norvich, Regne Unit
* Penjants de la catedral de Barcelona
* Penjant mostrant el vel de la Verònica a l'abadia de Cadonh, França
La catedral romànica de Norwich a Norfolk (Regne Unit), té el major nombre de caps de pedra tallada pintada del món; una extensa i variada col·lecció de més de mil peces individuals. Molts d'aquests caps decorats encara porten els daurats i els pigments originals del moment de la seva creació.

## Orfebreria

En orfebreria, un pejant és tot adorn que penja joies amb efecte decoratiu, com a les corones votives visigòtiques, com a exemple la del rei Recesvint que pengen unes lletres amb la llegenda Reccesvinthus rex offeret.
* Corona votiva del rei Recesvint. Museu Arqueològic Nacional d'Espanya
A l'orfebreria aràbiga andalusa es troben penjants o penjolls dels segles xiii al xiv que servien per penjar els adorns a la crinera dels cavalls.

## Referències

* ↑ Ching, 1995, p. 263.
* ↑ John i Cave, 1948, p. 1-5, 67-69.

## Bibliografia

* Ching, Francis D. K. A Visual Dictionary of Architecture (en anglès). Nova York: John Wiley & Sons, Inc., 1995. ISBN 978-0-471-28451-3.
* Fatás, G; Borrás, G.M. Diccionario de Términos de Arte (en castellà). Madrid, Ediciones del Prado, 1993. ISBN 84-7838-388-3.
* John, Charles; Cave, Philip. Roof Bosses in Medieval Churches: An Aspect of Gothic Sculpture (en anglès), 1948.
* Morales Gómez, Adoración. Diccionario Visual de Términos Arquitectónicos (en castellà). Madrid, Ediciones Cátedra, 2009. ISBN 978-84-376-3506-5.

## Vegeu també

* Clau de volta
* Pendant
* Volta penjant
# Reißt euch los, bedrängte Sinnen, BWV 224

Reisst euch los, bekränkte Sinnen, BWV 224 és un fragment d'una cantata de Johann Sebastian Bach, d'autor desconegut, probablement de l'època de Leipzig. En el catàleg de Bach correspon a 224/Anh. I 19.

## Referències

* ↑ Daniel S. Vega Cernuda. “Bach. Repertorio completo de la música vocal”. Cátedra, Barcelona, 2004

## Bibliografia

* Daniel S. Vega Cernuda. “Bach. Repertorio completo de la música vocal”. Cátedra, Barcelona, 2004.
* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
* J.S. Bach Home Page Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Zarétxnoie (Vladímir)

* Per a altres significats, vegeu «Zarétxnoie».
Zarétxnoie (en rus: Заречное) és un poble de l'óblast de Vladímir, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 1.165 habitants. Pertany al districte municipal de Sóbinka.

## Referències

* ↑ Серёгин А. П. Флора Владимирской области: конспект и атлас. — Тула: Гриф и К, 2012. — 620 с.
* ↑ «В.Г. Добронравов. Историко-статистическое описание церквей и приходов Владимирской епархии: Вып. 4: Меленковский, Муромский, Покровский и Судогодский уезды. - 1897». Arxivat de l'original el 2018-05-09.
# Creu de terme (Bellaguarda)

La Creu de terme és una obra del municipi de Bellaguarda (Garrigues) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

A la plaça, al costat esquerre de l'església, hi ha aquesta creu de terme, feta de pedra local massissa. S'aixeca damunt de dos graons quadrats. Té una petita base hexagonal que sosté el fust també de sis cares llis i amb un capitell superior quadrangular. Aquest té les seves cares bombades i amb decoració de tipus vegetal amb fulles i bolets.
El remat del capitell és una base sobreposada de perfil convex amb motius esculpits sobre la qual enllaça directament la creu. Aquesta és llatina, amb els braços acabats en formes de flor de lis, unides formant un quadrat. Al centre del creuer hi ha l'anagrama de la pau.

## Història

El lloc que ara ocupa la plaça abans de la guerra civil (1936- 1939) era plena de cases; hom suposa que a conseqüència de la guerra aleshores es destruïren. És ja un cop finalitzat el període bèl·lic, que es neteja la zona i s'hi col·loca la creu.

## Referències

* 1 2 3 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
# Sines

Sines és una ciutat portuguesa del districte de Setúbal, la regió d'Alentejo i subregión de l'Alentejo Litoral, amb prop de 18.298 habitants (2015 INE). On troba el més gran i la primera zona portuària de Portugal i la principal ciutat de la logística portuària i industrial a Portugal i el lloc de naixement de Vasco da Gama. És la seu d'un municipi amb 203,30 km² d'àrea i 18.598 habitants (2015 INE), dividit en dues parròquies.
El municipi limita al nord i a l'est amb el municipi de Santiago do Cacém, al sud i a l'oest amb Odemira té costa sobre l'oceà Atlàntic.
El litoral de la ciutat, al sud de San Torpes, és part del Parc Natural del Sud-oest Alentejano i Costa Vicentina.

## Població de Sines

Població del concelho de Sines (1801 – 2004) :
| 1801 | 1849 | 1900 | 1930 | 1960 | 1981 | 1991 | 2001 | 2004 |
| 1.766 | 2.632 | Integrat a Santiago do Cacém | 7.666 | 8.866 | 12.075 | 12.347 | 13.577 | 13.613 |

## Freguesies

* Porto Covo
* Sines

## Personatges Il·lustres

* Vasco da Gama, navegant
* João Daniel de Sines
* Cláudia de Campos - escriptora
* Emmerico Nunes - Uno de los pioners del còmic a Portugal, escriví a Sines.
* Arlete Argente Guerreiro - Poetessa.
* João Martins - jugador de futbol del Sporting Clube de Portugal
* Al Berto - poeta.

## Enllaços externs

* Web de la Càmara Municipal de Sines
Viccionari
# Juan Vicente Herrera Campo

Juan Vicente Herrera Campo (Burgos, Espanya, 23 de gener de 1956), és un polític espanyol, president de la Junta de Castella i Lleó i procurador a les Corts de Castella i Lleó del Grup Parlamentari del Partit Popular per la província de Burgos des de la IV legislatura.
Va cursar els estudis de Llicenciat en Dret a la Universitat de Navarra i actualment és col·legiat dels col·legis professionals d'advocats de Burgos i Madrid. Ha estat Secretari General de la Conselleria d'Economia i Hisenda de la Junta de Castella i Lleó des de l'any 1992 fins al final de la III Legislatura i portaveu del Grup Parlamentari Popular a les Corts de Castella i Lleó des de l'any 1995 fins a febrer de 2001. Quan el llavors president de la Junta, Juan José Lucas, va ser nomenat ministre de Presidència Juan Vicente Herrera va ser escollit màxim responsable del Govern regional. Va ser president provincial del Partit Popular a Burgos des de 1993 fins a 2001 i president del Partit Popular de Castella i Lleó des d'octubre de 2002, càrrec per al qual va ser reelegit en el IX Congrés Regional. En 2003 va guanyar per majoria absoluta les eleccions autonòmiques, encapçalant la llista de la província de Burgos. Ja, més tard, en l'any 2007, va revalidar la majoria absoluta amb els mateixos escons que va tenir en 2003.
És un gran amant del Camí de Santiago, sol aprofitar les seves vacances per a recórrer alguna de les seves etapes. Entre les seves aficions taurines destaca la seva passió pel torero Antoñete.

## Enllaços externs

* Juan Vicente Herrera Campo a El País
* Juan Vicente Herrera Campo a ABC
# Concili

Un concili és una reunió de representants religiosos, habitualment bisbes cristians catòlics o ortodoxos, per a debatre sobre qüestions de doctrina o disciplina eclesiàstica. Es considera que la primera reunió d'aquestes característiques fou el Concili de Jerusalem que narren els Fets dels Apòstols. No obstant, el primer concili considerat ecumènic fou el de Nicea del 325, i en el cas de l'Església Catòlica, l'últim que s'ha celebrat, amb el número 21, fou el Concili Vaticà II de 1962 a 1965.

## Tipus

Es diferencien dos tipus de concilis, els ecumènics o generals, convocats per a tota l'Església, i els provincials o particulars, per a un àmbit determinat.
Els concilis ecumènics o generals foren definits Concili IV de Laterà de 1215, ja que fins aquell moment no es diferenciaven els concilis. Fou Sant Ramon de Penyafort qui clarificà la nomenclatura ideant la classificació que s'ha utilitzat fins a l'actualitat, quan formulà que hi havia concilis universals, provincials i episcopals. Al segle xii als concilis estaven representats la majoria dels bisbes de totes les esglésies de la cristiandat llatina, convocats pel Papa, però amb una pobra representació oriental, malgrat que legislaven pel conjunt de l'Església. En aquest moment a Orient s'anomenaven ecumènics mentre que a Occident rebien el nom de generals o universals.
Els concilis particulars o provincials els convoca un arquebisbe d'acord amb la Conferència episcopal per a tractar assumptes propis de la província eclesiàstica. Aquestes trobades no tenen una periodicitat definida des que el Codi de Dret Canònic del 1983 va suprimir l'obligatorietat de cada província eclesiàstica de celebrar un concili cada 20 anys.

## Vegeu també

* Sínode

## Referències

* ↑ «Concili». Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans. IEC. [Consulta: 5 febrer 2015].
* ↑ «Concilios Ecuménicos». Catholic.net. Catholic. [Consulta: 5 febrer 2015].
* ↑ Sabanés i Fernández, 2009, p. 33.
* ↑ Sabanés i Fernández, 2009, p. 34.
* ↑ Orlandis, 2004, p. 205.

## Bibliografia

* Orlandis, José «Consideraciones históricas sobre la disciplina de los concilios provinciales». Cuadernos de Historia del Derecho, ISSN 1133-7613, 2004, pàg. 203-210 [Consulta: 5 febrer 2015].
* Sabanés i Fernández, Roser. Els concilis ilerdenses de la Província Eclesiàstica Tarraconense a l'Edat Mitjana. Barcelona: Fundació Noguera/Pagès Editors, 2009. ISBN 978-84-9779-843-3 [Consulta: 5 febrer 2015]. Arxivat 5 de febrer 2015 a Wayback Machine.
Viccionari
# Ramón Sánchez Pizjuán

Ramón Sánchez-Pizjuán Muñoz (Sevilla, 21 de desembre de 1900 - 28 d'octubre de 1956) va ser un advocat sevillà, conegut per ser president de l'equip de futbol Sevilla Fútbol Club durant 17 anys, en 2 etapes diferents: 1932 - 1941, 1948-1956.

## Biografia

En 1923, a l'edat de 23 anys, el president Manuel Blasco Garzón el nomena directiu amb el càrrec de secretari, va seguir en el mateix lloc amb Juan Domínguez y Pérez de Vargas (Baró de Gracia Real) substituint-lo en la presidència el 16 de febrer de 1932, ocupant el càrrec de president fins a la seva marxa a la Federació Espanyola de Futbol amb el càrrec de vicepresident de Javier Barroso Sánchez-Guerra el 5 de desembre de 1941. Havia estat membre del Partit Liberal.
Quan esclata la Guerra Civil espanyola dedica el seu esforç a preservar a tota la plantilla per evitar que vagin al front, amb l'ajuda d'Antonio Sánchez Ramos i l'entrenador Pepe Brand munten la coneguda com a davantera "Stuka" amb López, Pepillo, Campanal, Raimundo i Berrocal. Durant la guerra el Sevilla juga més de 80 partits per tota la zona nacional, la majoria d'aquests partits eren benèfics, en pros dels soldats, nens orfe per la guerra, menjadors populars, etc. El 1935 i el 1939 el Sevilla guanya la Copa d'Espanya i la temporada 1939-1940 queda segon a la Lliga.
Quan deixa la Federació Espanyola torna a la presidència del Sevilla. El 1948 torna a guanyar la Copa. La temporada 1950-1951 va quedar novament segon a la Lliga i la temporada 1953-1954 quedà segon a la Copa. Projecta la construcció d'un nou estadi per al Sevilla FC en terres que van comprar el 1937, però van morir abans de l'inici de la construcció. L'estadi, que es va iniciar poc després de la seva mort, sota la presidència de Ramón de Carranza Gómez de Pablo i va ser batejat amb el seu nom: Estadi Ramón Sánchez Pizjuán.

## Vegeu també

* Estadi Ramón Sánchez Pizjuán
* Presidents del Sevilla FC

## Enllaços externs

* Sevillanos ilustres Arxivat 2019-09-15 a Wayback Machine.
# Peniocereus

Peniocereus és un gènere de cactus, que comprèn 18 espècies. es troben en el sud-oest dels Estats Units i Mèxic. Tenen grans tubercles subterranis, fins i discrets. El seu nom prové del prefix penio- (del llatí penis, que significa ‘cua’) i Cereus, el gran gènere del qual es va separar.

## Taxonomia

Les espècies inclouen:
* Peniocereus castellae
* Peniocereus cuixmalensis
* Peniocereus fosterianus
* Peniocereus greggii
* Peniocereus hirschtianus
* Peniocereus johnstonii
* Peniocereus lazaro-cardenasii
* Peniocereus macdougallii
* Peniocereus maculatus
* Peniocereus marianus
* Peniocereus oaxacensis
* Peniocereus occidentalis
* Peniocereus rosei
* Peniocereus serpentinus
* Peniocereus striatus
* Peniocereus tepalcatepecanus
* Peniocereus viperinus
* Peniocereus zopilotensis

## Referències

* ↑ A. Michael Powell; James F. Weedin Cacti of the Trans-Pecos & Adjacent Areas. Texas Tech University Press, 2004, p. 193. ISBN 978-0-89672-531-7.
* ↑ «The Plant List: A Working List of All Plant Species».
# Zarétxnaia

«Zarétxnaia» té aquests significats:
* Zarétxnaia (Penza), localitat de l'óblast de Penza, a Rússia
* Zarétxnaia (Sverdlovsk), localitat de l'óblast de Sverdlovsk, a Rússia
# Creu de terme (Bellcaire d'Urgell)

Creu de terme és una obra gòtica de Bellcaire d'Urgell (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de pedra de gran dimensions, una mica mutilada. Al capitell circular i sota fornícula hi ha les figures dels apòstols.

## Història

Aquesta creu actualment es troba col·locada a la plaça dels Mestres, al carrer de Pompeu Fabra. En un principi es trobava situada al nucli antic del poble, en un extrem de la Plaça del poble. La creu, igual que les altres d'aquest moment, tenia un sentit delimitador, era el portal del poble.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2017].
# Sxeglov

Sxeglov (en rus: Щеглов) és un poble (un khútor) de l'óblast de Rostov, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 710 habitants, pertany al districte de Dubóvskoie.

## Referències

* ↑ «Архивированная копия». Arxivat de l'original el 2014-12-03. [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ эркн
# Cultura de Fontboïssa

La cultura de Fontboïssa és una cultura calcolítica, establerta al Llenguadoc. El seu nom prové del poblat prehistòric de Fontboïssa descobert a la ciutat de Vilavièlha, al departament occità de Gard.

## Cronologia

Fontboïssa és posterior a la cultura de Verasan en el Llenguadoc occidental i a la cultura de Ferrières (neolític final) en el Llenguadoc oriental. La cultura de Fontboïssa està datada entre el 2.300 i el 1.800 a. C. i ocupa una fase cultural compresa entre el neolític final i el calcolític.

## Característiques

L'àrea d'extensió de la cultura de Fontboïssa està circumscrita a la garriga llenguadociana fins al Roine. Es desenvolupa al voltant de llogarets o pobles composts per entre 10 i 50 habitatges. Els edificis són generalment de forma oval, sense cantons vius, amb els extrems amb absis, però també hi ha cabanes de planta circular o rectangular. Les cases més llargues arriben a 22 m de longitud, com en el jaciment de Cambús a Viòus en la Val. L'espai habitable va des de 5 m2 fins a 50 m². Les parets són de pedra seca (0,60 m a 2 m d'ample) i suporten una estructura de fusta. La coberta podria ser de branques, pissarra o fins i tot de pedres seques corbades fent arc, depenent de la zona a cobrir. Al jaciment de Bossargues, a Argelièrs, hi ha un curiós clos trapezoïdal envoltat de petites cabanes circulars, la destinació del qual es desconeix.
La densitat d'ocupació del territori és bastant forta (de 20 a 25 poblats per cada 100 km²). Els poblats es construïren indistintament a altures, vessants de muntanya o planes, però cada poblat té diversos terrenys de característiques físiques diferenciades (muntanya, altiplà, conca, pla) que corresponen a un tipus d'activitats agrícoles específiques. Encara que els fontboïssans van ser dels primers en el territori de la França actual a practicar la metal·lúrgia artesanal del coure, eren sobretot camperols.

## Referències

* ↑ Village préhistorique de Fontbouisse, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
# Ramón Solís Llorente

Ramón Solís Llorente, (Cadis, 1 de març de 1923 – Madrid, 25 de gener de 1978) fou un escriptor i novel·lista espanyol.
Inicia els seus estudis elementals en el Col·legi del Pilar de Madrid. Continua els seus estudis en el Col·legi San Felipe Neri de Cadis. En 1944 abandona els seus estudis de marí i inicia els de enginyer de forest, que, més tard, simultanieja amb els de Ciències Polítiques i Econòmiques. En 1949 acaba la carrera de ciències polítiques i econòmiques i és nomenat corresponsal a Madrid del setmanari La Voz del Sur.
Un any més tard publica la seva primera novel·la La bella sirena. En 1956 presenta la seva novel·la Los que no tienen paz al premi Planeta i queda finalista. Aquesta novel·la va ser portada al teatre pel seu paisà José María Pemán amb el títol Los monos gritan al amanecer.
Les seves qualitats d'historiador es revelen en El Cádiz de las Cortes que va obtenir el premi Fastenrath de la Reial Acadèmia Espanyola en 1960. És escollit membre de la Reial Acadèmia de la Història. En 1961 és regidor de l'Ajuntament de Cadis. A l'any següent torna a Madrid. Publica més novel·les, Ajena crece la hierba, Un siglo llama a la puerta, El canto de la gallina, El alijo, La eliminatoria, El dueño del miedo, i Mónica, corazón dormido, portada al cinema pel director José Antonio Nieves Conde amb el títol de Más allá del deseo. Publica també alguns assaigs, Coros y Chirigotas, La guerra de la Independencia Española. En 1968 és nomenat director de la revista La Estafeta Literaria i en 1970 obté el Premi Nacional de Literatura “Miguel de Cervantes”. Va ser secretari general de l'Ateneu de Madrid en 1962.
Autor de "Flamenco y literatura", per la Càtedra de Flamencologia de Jerez
Casat en 1953 amb Rosario Jiménez-Alfaro, van tenir quatre fills.

## Obres

* La bella sirena (1952).
* Un siglo llama a la puerta (1963).
* El canto de la gallina (1965).
* Mientras duerme la ciudad (1968).
* El mar y un soplo de viento (1969).
* La eliminatoria (1970).
* El dueño del miedo (1971).
* Los que no tienen paz.
* Ajena crece la hierba.
* Historia del periodismo gaditano.

## Referències

* ↑ Ramón Solís Llorente, epdlp.com
* ↑ Ramón Solís, flamenc i literatura
# Raixaida

Els raixaida són una població àrab nòmada musulmana del Sudan i Eritrea. Al segle xix es van instal·lar a la costa entre Suakin i Alik, però durant el domini del mahdí van ser obligats a fugir més al sud. El 1986 es calcula que eren uns 40.000 a Sudan i la meitat a Eritrea. la seva activitat principal és la ramaderia de cabres.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, VIII, 452
# Wichard von Alvensleben

Wichard von Alvensleben (Stendal, Saxònia-Anhalt, 19 de maig del 1902 - Ascheberg, Rin del Nord-Westfàlia, 14 d'agost del 1982) fou un enginyer agrònom alemany que serví com a oficial de la Wehrmacht. Era cavaller de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem. L'abril del 1945 decidí alliberar un grup de 139 presoners d'alt nivell que es trobaven custodiats per les SS al Tirol.

## Biografia

Wichard von Alvensleben nasqué al Regne de Saxònia en el si d'una família aristocràtica, i era cavaller de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem, cosa que el predisposava a participar en obres filantròpiques i caritatives. Havent estudiat Agricultura i Dret, abans de la Segona Guerra Mundial treballà a les finques de la seva primera esposa i en altres que anà adquirint. El 1939 entrà al servei de la Wehrmacht com a capità i fou destinat a Polònia, França, Rússia (on fou ferit el 1941, i condecorat), Àfrica i Itàlia. La seva esposa es suïcidà el 29 de gener del 1945 davant l'arrivada de l'Exèrcit Roig.
A finals d'abril del 1945, els darrers dies de la guerra, un grup de 139 presoners d'alt estànding foren traslladats al Tirol sota la custòdia de les SS. Una delegació dels presoners, entre els quals hi havia un bon nombre d'alemanys (68, incloent-hi els austríacs), contactà amb comandaments de l'exèrcit alemany, identificant-se i posant de manifest que es temien que podien ser executats en vistes a un final de la guerra desfavorable al Reich. Aleshores, una unitat militar a les ordres del capità von Alvensleben es desplaçà per protegir els presoners. Superats en nombre, els guàrdies de les SS es retiraren tot abandonant els presoners i, davant d'això, von Alvensleben decidí alliberar-los. La majoria es refugiaren al Tirol del Sud fins a l'arribada de les tropes americanes.
Von Alvensleben fou fet presoner i alliberat la tardor del 1945. Després de la guerra es tornà a casar, de manera que tornà a disposar de finques agrícoles per treballar-hi, i participà en una organització benèfica luterana. Morí als 80 anys.

## Referències

* ↑ Die Befreiung der Sonder- und Sippenhäftlinge in Südtirol (alemany)

## Bibliografia

* Jäckel, Hartmut, Menschen in Berlin, Stuttgart - Múnic, 2001, pàg. 46-48.
* Richardi, Hans-Günter, SS-Geiseln in der Alpenfestung, Bozen, 2005.

## Enllaços externs

* Alliberament dels presoners al Tirol (alemany)
# Creu de terme (Calonge i Sant Antoni)

La Creu de terme és una obra romànica de Calonge i Sant Antoni (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

De l'antiga creu de terme localitzada al Camp d'en Blanch només es conserva la creu pròpiament dita. Es tracta d'una creu llatina de tipologia patada, força habitual dins el període romànic. És de planxa de ferro forjat i del braç inferior li surt una mena d'espigó que l'enllaçava a la resta del conjunt. A l'extrem superior del braç vertical hi ha inscrita una data: 1388. Actualment es conserva al museu parroquial de la població ubicat al pis superior de l'església de St. Martí.

## Referències

* ↑ «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 gener 2019].
# Sphyraena putnamae

Sphyraena putnamae és un peix teleosti de la família dels esfirènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Pot arribar als 90 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les costes del Mar Roig i de l'Àfrica oriental fins a Nova Caledònia, Vanuatu, sud del Japó, Fidji i Tuvalu.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)