OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Standartenführer

Standartenführer, literalment "líder de regiment", va ser un rang paramilitar del Partit Nazi que es va utilitzar en les SA i posteriorment va tenir caràcter de rang militar a les SS. Va ser inicialment usat com un títol el 1925, però el 1928 el rang es va convertir en un dels primers dins de les files nazis i va ser atorgat als oficials de les SA i SS que comandaven unitats anomenades standart que eren formacions de la mida d'un regiment amb entre tres-cents i cinc-cents homes. El 1929 el rang de Standartenführer es va dividir en dues classes conegudes com a Standartenführer (I) i Standartenführer (II). Aquest concepte va ser abandonat el 1930, quan tant les SS com les SA van ampliar els seus sistemes de rang incrementant els llocs d'oficial i, per tant un sol rang de Standartenführer va ser suficient.
El 1933, quan Adolf Hitler va assumir el poder a Alemanya, el rang de Standartenführer es va establir com el rang del major oficial de camp, un rang menor que el de Oberführer, que es considerava el primer rang general de les SS i SA, però superior de Obersturmbannführer. Cap als començaments de la Segona Guerra Mundial, el rang de Standartenführer estava àmpliament difós com rang en les SS i SA. En les Waffen-SS, el rang va ser considerat com l'equivalent d'un Oberst (coronel).
La insígnia de Standartenführer consistia en un sol full de roure que es portava en els dos colls de les jaquetes, també en la gorra tenien una calavera. Standartenführer va ser el primer dels rangs de les files de les SS i SA a desplegar insígnies de rang en ambdós colls, sense mostrar la insígnia de la unitat. Els Standartenführer de les Waffen-SS també portaven a l'espatlla al costat de la insígnia de Oberst, un full de roure.

## Enllaços externs

* INSIGNES DE GRADES DES OFFICIERS
# Fuentelisendo

Fuentelisendo és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de Ribera del Duero.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1842 | 1857 | 1860 | 1877 | 1887 | 1897 | 1900 | 1910 |
| 393 | 587 | 606 | 566 | 581 | 535 | 514 | 485 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 |
| 471 | 511 | 510 | 552 | 413 | 285 | 172 | 141 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 |
| 118 | 115 | 125 | 118 | 111 | 106 | 98 | 101 |
# Arnau de Besiers

Arnau fou un comte carolingi que hauria exercit el càrrec a Besiers després d'Erlí (esmentat el 812) i abans de la seva mort vers el 820 o 821.
Se l'esmenta en una carta o diploma de Lluís el Pietós datada el mes d'agost del novè any del seu imperi (822). Es diu que Arnau havia fet donació a Benet d'Aniana i al monestir d'Aniana del lloc de Cencian i d'altres béns a la diòcesi de Besiers que havien estat abans dominis de la corona i a la mort d'Arnau (vers 821) havien estat recuperats per la corona per mitjà dels seus enviats. Però Benet d'Aniana va recórrer a l'emperador que l'agost del 822 va confirmar al monestir d'Aniana en la possessió de les terres.

## Referències

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Ertlita

L'ertlita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la turmalina.

## Característiques

L'ertlita és un ciclosilicat de fórmula química NaAl₃Al₆(Si₄B₂O₁₈)(BO₃)₃(OH)₃O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de maig de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Museu Suec d'Història Natural, situat a Estocolm (Suècia), amb el número de col·lecció: GEO-NRM 20180012, al Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 76302, i a les col·leccions mineralògiques del Museu de Moràvia, a Brno (República Txeca), amb els números de catàleg: B12566 i B12567.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «09.CK - Ciclosilicats, amb enllaços senzills de 6 [Si₆O₁₈]₁₂, amb anions complexos aïllats».

## Formació i jaciments

Va ser descoberta en una pegmatita granítica a la vall de Sahatany, al districte d'Antsirabe II (Vakinankaratra, Madagascar). Aquest indret és l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Ertlite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2024].
* 1 2 3 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 79». European Journal of Mineralogy, 36, 3, 25-06-2024, pàg. 525–528. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-525-2024 [Consulta: 11 juliol 2024].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - [Si6O1812- 6-membered single rings, with insular complex anions]». Mindat. [Consulta: 11 juliol 2024].
# Ascoli

«Ascoli» té aquests significats:
* Toponímia:
** Ascoli Piceno, ciutat de la regió de les Marques, capital de la província d'Ascoli Piceno
** Bisbat d'Ascoli Piceno, seu de l'Església catòlica, sufragània de l'arquebisbat de Fermo
** Província d'Ascoli Piceno, província que forma part de la regió de les Marques dins Itàlia
* Biografies:
** Graziadio Isaia Ascoli (Gorizia, 1829 – Milà, 1907), filòleg i lingüista italià d'origen furlà
** Marta Ascoli (Trieste, 1926-2014), escriptora italiana filla de pare jueu, supervivent de l'Holocaust, testimoni de la Xoà italiana i autora d'un llibre de memòries que descriu la seva experiència com a deportada al camps de concentració d'Auschwitz
* Miscel·lània:
** Ascoli Calcio 1898, club de futbol a la ciutat italiana d'Ascoli Piceno, a les Marques fundat en 1898
** Batalla d'Ascoli (1392), combat de la guerra civil pel Regne de Nàpols entre Lluís II de Provença i el seu cosí Ladislau I de Nàpols
** Bronze d'Ascoli, inscripció de l'antiga Roma sobre una placa de bronze descoberta a Roma el 1908 que es conserva als Museus Capitolins
# Talovka (Krasnoiarsk)

* Per a altres significats, vegeu «Talovka».
Talovka (en rus: Таловка) és un poble del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 822 habitants. Pertany al districte municipal de Bolxaia Murtà.

## Referències

* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2014-07-13. [Consulta: 7 juny 2019].
* ↑ «Айтатский сельсовет». Официальный сайт Администрации Большемуртинского района. Arxivat de l'original el 2019-06-11. [Consulta: 7 juny 2019].
# Baldwin (Nova York)

«Baldwin» té aquests significats:
* Baldwin (comtat de Chemung)
* Baldwin (comtat de Nassau)
# Areu I

Areu I (en grec antic: Ἄρευς; en llatí: Areus) fou rei d'Esparta, successor del seu avi Cleòmenes II, de la línia dels Euristènides a partir de l'any 309 aC, per la mort del seu pare Acròtat. Va regnar 44 anys, segons Diodor de Sicília.
El 280 aC es va formar una lliga d'estats grecs encapçalada per Esparta i protegida pel seu aliat Ptolemeu Ceraune per alliberar-se del domini d'Antígon II Gònates. Les hostilitats les va iniciar Àreu que va obtenir un decret de la Lliga Amfictiònica contra els etolis (aliats d'Antígon II) per haver cultivat la sagrada terra de Cirra, va atacar aquesta ciutat inesperadament, i la va saquejar i cremar. Els etolis es van refugiar a les muntanyes i reunits uns 500 van atacar als espartans, que pensant que els enemics eren molts més, es van desbandar i van perdre 9000 homes. Els intents d'Esparta de seguir la guerra no van tenir suport d'altres estats, que temien que Esparta volgués imposar la seva supremacia a tota Grècia.
Àreu va fer una expedició a Creta i mentre era absent, Pirros de l'Epir va atacar Esparta l'any 272 aC. Va retornar ràpidament i es va aliar a Argos. Pirros es va retirar d'Esparta i va atacar Argos, segons diu Pausànies.
El 267 aC Àreu es va unir a Ptolemeu II Filadelf en un intent de salvar Atenes d'Antígon Gònates que no va reeixir. Va morir en batalla contra els macedonis a Corint el 265 aC en l'anomenada guerra de Cremònides, i el va succeir el seu fill Acròtat o Acrotatos d'Esparta.

## Referències

* ↑ Areus I a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 279
# Ertel

Ertel (en rus: Эртель) és un poble (un khútor) de l'óblast de Vorónej, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 18 habitants.

## Referències

* ↑ Село Бобяково на карте
* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Воронежской области
* ↑ Расстояние от Анны до Бобякова
# Telmatoscopus latipennis

Telmatoscopus latipennis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Europa: Itàlia.

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ PESI (anglès)
* ↑ Fauna Europaea Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1984. Nomenclatorical changes of some higher taxa of palaearctic Psychodinae (Diptera, Psychodidae). Acta Faunistica Entomologica Musei Nationalis Pragae. 17:155-170.
* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
* BioLib (anglès)
# Stefano Moretti

Stefano Moretti va ser un músic, cantant i professor de música a l'illa de Corfú.
Moretti era maestro al cembalo d'un grup dins de Nàpols. El grup havia actuat durant el 1790 a San Giacomo. Es considera important per a l'ascendència de la música jònica a través de la seva instrucció sobre l'autor de la melodia per a l'himne grec Nikólaos Màntzaros.

## Referències

* ↑ maps.google.cat Consultat 2011-12-02
* ↑ vatican.va website Consultat 2011-12-02
* ↑ Adriatic and Ionian Initiative webpage showing history of the AII Consultat 2011-12-02
* ↑ Kardamis, Konstantine «Nobile Teatro di San Giacomo di Corfù: an overview of its significance for the Greek ottocento». XI Convegno Annuale di Società Italiana di Musicologia, 2004, pàg. 4.
* ↑ Ekaterini Romanou (Serbia) Abstract (page 46) Consultat 2011-12-02
* ↑ dolmetsch.com website showing definition of maestro al cembalo Consultat 2011-12-02
# Baltasar Bibiloni i Llabrés

Baltasar Bibiloni i Llabrés (Binissalem, 6 de juny de 1936) Compositor, pedagog i director de cors mallorquí.
Estudià magisteri a l'Escola Normal de Magisteri de València i música aconseguint el títol de professor superior de pedagogia musical i de piano al Conservatori Superior de Música de València. Va ampliar estudis de cant coral a Lleida i a Vaison-la-Romaine, i de pedagogia musical a Bilbao, Valladolid, Madrid i Kecskemét (Hongria). Fou professor de música de l'Escola de Magisteri Alberta Giménez, I Montision de Palma. El 1976 s'incorporà com a professor a l'Escola Normal de Magisteri de Palma i el 1986 fou nomenat director de l'Escola Universitària de Formació del Professorat d'aquesta ciutat. Posteriorment ocupà el càrrec de vicedegà de la Facultat d'Educació de la Universitat de les Illes Balears.
Ha estat impulsor de diverses iniciatives per a la promoció de l'educació musical i un gran dinamitzador del cant coral a Mallorca on ha fundat i dirigit diverses com ara la Coral de Sineu (1972-78), la coral L'Aubada de Col·legi Montesion de Palma (1974-1978), el Cor Cantilena (1991-93) i l'Escolania dels Blauets de Lluc, (1993-2001).
Com a compositor de música coral destaquen: Cinc cançons mallorquines (1980), 20 cançons tradicionals per a cor de veus blanques i piano (1996), Set poemes de Llorenç Moyà (1997), Cantata de la Fosca i de la Llum (1999), dedicada al Cor Montserrat de Terrassa, i Transatlàntida (2001), cantata per a cor infantil i orquestra, encarregada i estrenada pel Secretariat de Corals Infantils de Catalunya en el seu trenta-cinquè aniversari.

## Enllaços externs

* Entrevista a Baltasar Bibiloni Arxivat 2011-09-05 a Wayback Machine.
# Arnefrid de Friül

Arnefrid (? - Nimis, 663) fou un duc llombard de Friül, fill i successor del duc Llop.
Quan el seu pare va morir en batalla davant els àvars que havien envaït el ducat de Friül a petició del rei llombard Grimuald (qui havia volgut castigar així la rebel·lió del duc), Arnefrid va reclamar per a si el tron ducal. Grimuald, però, estava encara en el ducat amb el seu exèrcit, de manera que Arnefrid, per por, va buscar refugi a prop dels eslaus veïns, a Carnutum. D'aquí va retornar al capdavant de grups eslaus aliats, cap a Itàlia, amb la intenció de recuperar el ducat, però, van ser els mateixos llombards de Friül els que el van aturar i matar prop del castell de Nimis, no lluny de Cividale (663). En el seu lloc, Grimuald va instal·lar com a duc a Vectari (Wechtar).

## Referències

* Pau el Diaca. Historia Langobardorum. Trad. William Dudley Foulke. University of Pennsylvania: 1907.
* Hodgkin, Thomas. Italy and her Invaders. Clarendon Press: 1895.
* Oman, Charles. The Dark Ages 476–918. Rivingtons: Londres, 1914.
# Josep Costa Ramon

Josep Costa Ramon (Eivissa 1907 - 1986) fou un advocat i periodista eivissenc, germà d'Antoni Costa Ramon. Estudià dret a Múrcia i a Madrid i durant un temps fou membre del grup maçònic Sol Naixent d'Eivissa. Per aquest motiu després de la guerra civil espanyola fou jutjat pel Tribunal Repressor de la Maçoneria i del Comunisme.
Treballà com a advocat a Eivissa i fou un gran estudiós del dret foral eivissenc, publicats a la revista Ibiza el 1946-1950. Fou un dels fundadors de l'Institut d'Estudis Eivissencs. També col·laborà als diaris La Voz de Ibiza, El Liberal de Múrcia, El Heraldo de Madrid i El Liberal de Madrid.

## Obres

* Derecho foral ibicenco (1950)

## Bibliografia

* Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Costa Ramon, Josep
# Església romànica de Santa Maria d'Artés

* No s'ha de confondre amb Santa Maria d'Artés.
L'Església romànica de Santa Maria d'Artés és un edifici del municipi d'Artés (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les restes de l'església romànica de Sta. Maria d'Artés, concretament l'àbsis i un fragment de nau. L'església romànica del segle xii fou modificada al S. XV i XVI i part de la nau que avui es conserva fou destinada posteriorment com una de les parets de l'habitatge veí.
L'absis és l'element més interessant car conserva una gran originalitat en la seva planta poligonal de cinc cares, relacionada amb formes tardoromàniques o gòtiques. L'absis és decorat amb un fris que deuria recórrer tot el seu perímetre i que reproduïa senzilles formes vegetals; al bell mig del mur hi ha una finestra de doble esqueixada. El conjunt és coronat per un fris d'arcuacions cegues amb temes escultòrics senzills que avui són tapats per les construccions annexes.

## Història

L'església de Sta. Maria d'Artés era l'església del Castell i alhora la parroquial del lloc; els comtes de Barcelona van cedir el domini d'aquest lloc a la Seu Episcopal de Vic. Entre els anys 889 i 890 el rei Odó de França va concedir al bisbe de Vic tot el domini sobre la Vall d'Artés confirmen l'antiga donació comtal. L'església és esmentada ja l'any 972 i era coneguda amb el nom de Sta. Maria del Puig d'Artés ja al segle xiii. El primer temple fou substituït per una nova obra al segle xii (de la qual es conserva l'absis) que posteriorment fou modificada als segles XV i XVI.

## Referències

* 1 2 3 «Església romànica de Santa Maria d'Artés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
* ↑ «Església romànica de Santa Maria d'Artés – Artés / Bages». Catalunya Medieval. [Consulta: 15 desembre 2015].
# Assads

Assads (àrab أصادص) és una comuna rural de la província de Taroudant de la regió de Souss-Massa. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 4.650 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Telmatoscopus latipenis

Telmatoscopus latipenis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Nord-amèrica: Wisconsin (els Estats Units).

## Referències

* ↑ Eaton, A. E., 1904. New Genera of European Psychodidae. Entomologist's Monthly Magazine. 40:55-59.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Quate, L. W., 1960. New species and records of Nearctic Psychodidae (Diptera). The Pan-Pacific Entomologist 36:143–149.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Flyfishing Entomology - North American Aquatic True Flies (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Ježek, J., 1989. Contribution to the taxonomy of the genus Telmatoscopus Eat. (Diptera, Psychodidae). Acta Musei Nationalis Pragae. 44B:75-104.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Stefano Maria Cingolani

Stefano Maria Cingolani (Roma, 7 de desembre de 1956) és un historiador medievalista italià instal·lat a Catalunya, doctor en filologia romànica a la Universitat La Sapienza de Roma. Entre el 1989 i el 2000 va ser investigador a la Universitat de Roma II Tor Vergata, ensenyant filologia romànica, llatí medieval i literatura catalana medieval. A Catalunya ha exercit de professor visitant de literatura medieval catalana a la Universitat de Barcelona entre el 1995 i 1999 i el 2000 de professor visitant de literatura italiana medieval a la Universitat Pompeu Fabra. També col·labora amb la UOC per on ha escrit algun material. S'ha especialitzat, entre altres temes, en la literatura catalana i en historiografia catalana dels segles x al xiv. És un especialista en l'època i vida del rei Pere III del qual ha publicat un epistolari amb documents inèdits. És un historiador preocupat també per la divulgació, per això ha participat en obres de divulgació històrica col·lectives com Pseudohistòria contra Catalunya d'editorial (Eumo). El 2006 va fer una edició crítica de Lo somni, de Bernat Metge (Editorial Barcino).
Fill de Pier Luigi, un empleat de banca i Alessandra Fraschetti, mestressa de casa. Es va doctorar el 1987 tenint com a professors principals: Gustav Vinay (literatura llatina medieval), Armando Petrucci (paleografia) o Aurelio Roncaglia (filologia romànica). No encaixa en cap tendència històrica ni se li coneix cap militància política, ell no es reconeix en cap tendència, més que la denúncia de l'ús que en fa la política de la història, sent d'esperit lliure tot mantenint un estil molt personal i àcid en les seves intervencions en públic. El 1988 arran de la recepció d'una beca de l'Institut d'Estudis Catalans comença a venir a Catalunya regularment. Anirà enllaçant beques i anades i vingudes fins al 1995, quan ja s'establí a Barcelona.

## Obres

* Joan Roís de Corella. La importància de dir-se honest (1997) premi Joan Fuster d'assaig
* Le storie dei longobardi: dall'origine a Paolo Diacono
* Bernat Desclot i les dues redaccions de la crònica (2006)
* La memòria dels reis. Les quatre grans cròniques (2006)
* Historiografia, propaganda i comunicació (2006)
* Jaume I. Història i mite (2007)
* Pere el Gran. Vida, actes i paraula (2010)
* Ramon Muntaner de Perelada. Vida, viatges i relats. (2015)
* Gestes dels comtes de Barcelona i reis d'Aragó (2019)
* L'infant Pere i la comtessa Joana de Foix (2019)
* Epistolari. Pere III el Cerimoniós (2020)
* Sant Jordi. Una llegenda mil·lenària (2020)

## Referències

* ↑ «Cingolani, Stefano Maria». [Consulta: 27 març 2020].
* 1 2 «Stefano Maria Cingolani». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La tradició èpica a l'edat mitjana europea» (en anglès). [Consulta: 27 març 2020].
* ↑ «Entrevista a Stefano Cingolani» (en anglès). [Consulta: 27 març 2020].
* ↑ «Stefano M. Cingolani: 'L’Institut Nova Història castellanitza la història'». [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ Palau, Maria. «"La pseudohistòria transforma el relat de qui ets i d'on vens"». [Consulta: 27 març 2020].
* ↑ «Stefano M. Cingolani». [Consulta: 27 març 2020].
# Fullet

Un fullet o prospecte és un imprès de petites dimensions que es fan servir per donar a conèixer o propagandar una entitat, un servei, una activitat, etc.
Habitualment es fa arribar als interessats per mitjà de punts d'informació, taulells, a mà amb personal al carrer i també per trameses per correu o repartides (dites publitrameses). Sovint aquest tipus d'informació es pot presentar en forma de tríptic o de díptic.

## Funcionament

És un mitjà de divulgació que funciona de manera molt simple. Informació clara i rellevant continguda en un espai reduït, redactada de tal manera que sigui concisa i entenedora per al gran públic.
Els recursos que es fan servir són propis del canal escrit: gràfics (dibuixos, fotografies...), tipogràfics (tipus de lletres diverses) i lingüístics. La informació es distribueix en apartats separats, encapçalats per títols representatius i amb diversos paràgrafs segons la idea que presenten.

## Història

Els fullets són un dels mitjans de distribució més antics, provinents dels manifests i els texts reivindicatius que han aparegut durant molts períodes al llarg de la història els fullets van començar a ser rellevants cap a finals del s.XIX principis del s.XX coincidint, i a causa, de l'augemt de l'alfabetització de la població. A partir d'aqui viu en auge fins a principis del s.XXI que pateix una caiguda de rellevància al ser substituït pel fullet digital.

## Vegeu també

full volant

## Referències

* ↑ «Fullet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Arriets

Ligia és un gènere de crustacis isòpodes de la família Ligiidae coneguts popularment com a arriets o paneroles de mar. Tenen el cos oval deprimit i sense closca. Les antènules són diminutes i les antenes molt llargues.
Són marins, però viuen fora de l'aigua, a la zona litoral. Llur activitat és preferentment nocturna. Les dues espècies més conegudes són Ligia italica, abundant a la Mediterrània, i Ligia oceanica.

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Ligia Fabricius, 1798». [Consulta: 23 octubre 2021].
* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 23 octubre 2021].
* ↑ «arriet | enciclopèdia.cat». [Consulta: 16 febrer 2018].