OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Miquel Urgias

Antoni Miquel Urgias (L'Alguer, 1771 – 1826), coneixut en italià com a Antonio Michele Urgias, va ser arxivari i canonge, cronista de l'Alguer als inicis del sècul XIX. Va formar part del Parnàs alguerès, una colònia arcàdica de los darrers anys del sècul XVIII.
Entre los anys 1786 i 1895 se li va atorgar, amb l'endemés religiós Josep Andreu Massala, l'educació del polític local Josep Manno.

## Obra literària

L'obra d'Antoni Miquel Urgias és considerada d'una qualitat inferior a la d'altres autors de la literatura algueresa i desinteressada per a la nova creació. La sua mort el 1826 no va representar un veritable moment de canvi ni una ulterior crisi en lo panorama cultural alguerés, sinó la exegüida feina d'un llarg seguit de fonts arxivístiques lligades a la sua tasca erudita. Nogensmenys, les sues obres se van divulgar amb major incidència posterior atés lo seu caràcter de crònaca local i de relat de la història de l'Alguer; essent llegit per figures cabdals de la vida algueresa de l'època, com Joan Lavagna. Segons lo professor i filòleg català Joan Armangué i Herrero, l'empiego com a cronista d'Urgias és lo precedent de la faena d'investigació del folklorisme alguerés.

## Referiments

* ↑ Serra, Antonio «Architetiure effimere e spetiacoli di luminarie ad Alghero tra '700 e '800» (PDF) (en italià). Institut d'Estudis Catalans, n.d., pàg. 149-165.
* ↑ «Antoni Miquel Urgias». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Armangué i Herrero, 2001, p. 38, arxiu.
* ↑ Armangué i Herrero, 2001, p. 171, estudis.
* ↑ Armangué i Herrero, 2006.
* ↑ Armangué i Herrero, 2001, p. 169-170, estudis.

## Bibliografia

* Armangué i Herrero, Joan. Arxiu de tradicions de l'Alguer. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001 (Biblioteca Milà i Fontanals; 39). ISBN 9788484153221.
* Armangué i Herrero, Joan. «El llegat d'Antoni Miquel Urgias i el recanvi generacional». A: Estudis sobre la cultura catalana a Sardenya. Institut d'Estudis Catalans, 2001 (Biblioteca filològica; 43). ISBN 8472836037.
* Armangué i Herrero, Joan. «El llegat erudit del canonge Urgias». A: Represa i exercici de la consciència lingüística a l'Alguer (ss. XVIII-XX) : recull de documents (ss. XVIII-XX) (Transcripció de Viquitexts). Grafica del Parteolla, 2006. ISBN 978-88-88246-99-4.
# Apis mellifera mellifera

Apis mellifera mellifera o abella fosca europea va ser domesticada en temps moderns i portada a Amèrica del Nord en temps colonials. És una abella petita i fosca de vegades anomenada abella negra alemanya, encara que es troba de manera natural des de Gran Bretanya a l'est d'Europa Central.
N'hi ha tres races principals:
* mellifera (abella bruna)
* lehzeni (abella de bruguerar)
* nigra (abella negra),
Les quals tenen races locals com l'abella bruna de Pomerània, la negra dels Alps o la negra escandinava. Apis mellifera mellifera i Apis mellifera iberiensis pertanyen al llinatge postglacial 'M' d'Apis mellifera
L'abella fosca europea es distingeix d'altres subespècies pel seu cos rabassut, abundant pilositat al tòrax i abdomen el qual és bru i totalment de color fosc; en nigra, també estan pigmentades de color fosc les ales. Els híbrids ferals són agressius i tenen una banda groguenca als costats de l'abdomen.

## Caràcter

És variable, algunes colònies són fàcilment excitables i difícils de treballar en apicultura però en general són relativament dòcils encara que no tant com les abelles carnolianes.
Les seves qualitats són:
* resistència significativa al fred hivernal
* baixa tendència a eixamenar
* algunes línies són molt dòcils
* es defensen dels invasors com les per exemple contra les vespes
* cicle de cria marítim
* tendència forta a recollir el pol·len
* alta longevitat de les belles obreres i de la reina
* excel·lent resistència en el vol fins i tot en temps fred
* possible resistència enfront de la varroasi

## Importància

Apis mellifera mellifera ja no és una sub subespècie comercial significativa dins les abelles de la mel occidentals però encara es cria molt per part d'apicultors afeccionats.
Als Estats Units on aquestes abelles i l'abella de la mel no són autòctones es troben en estat feral als estats d'Arkansas, Louisiana, Mississipi, Oklahoma i Missouri Hi ha poques colònies a Alemanya, però n'hi ha en gran nombre a Noruega (lehzeni), els Alps (nigra) i Polònia i Bèlgica (mellifera).

## Referències

* ↑ Ruttner, F. (1988). Biogeography and Taxonomy of Honey Bees. Berlin/Heidelberg: Springer-Verlag.
* ↑ The dark bee
* ↑ Social Insects Genetics Lab, University of Arkansas «Insect Genetics Lab Honey Bee & Bumble Bee Genetics Research». Arxivat de l'original el 2011-05-27. [Consulta: 25 octubre 2012].

## Enllaços externs

* BIBBA, the Bee Improvement and Bee Breeding Association (UK and Ireland)
* European dark bee(en alemany)
* Swiss Mellifera breeders(en alemany)
* Swedish organisation for saving the native bee.
* The society for the conservation of the dark bee (Germany) Arxivat 2009-03-27 a Wayback Machine.
# Anginda peak

L'Anginda peak (അങ്ങിണ്ട മുടി) és una muntanya de les muntanyes Nilgiri, als Ghats Occidentals. Es troba al districte de Nilgiris de l'estat de Tamil Nadu, al sud de l'Índia. S'alça fins als 2.383 msnm i és el cim més elevat del Parc nacional de Silent Valley. Es troba als sud del coll de Sispara i forma la frontera meridional del Parc nacional Mukurthi, a Tamil Nadu.

## Referències

* ↑ Malabar Manual (Volum 1). Asian Educational Services, 2000. ISBN 81-206-0446-6. , p. 6
* ↑ Pillai, Sridevi. «Ecowatch- A birder's trail», 25-03-2007. [Consulta: 8 desembre 2009].
* ↑ Nair, Sajita (2005) Valley of Silence. Gateway for India. retrieved 6 setembre 2007.
# Angilbert

Angilbert (segle viii - 18 de febrer del 814) fou un franc servidor de la cort de Carlemany, a qui auxilià com a diplomàtic, abat i poeta. Pertanyé a la noblesa franca i fou educat a l'Acadèmia Palatina per Alcuí de York. Al santoral catòlic és venerat el dia de la seva mort, el 18 de febrer.

## Carrera

Quan Carlemany envià el seu fill Pipí a Itàlia com a rei dels longobards, Angiblert ascendí al rang de primicerius palatii, un alt administrador de la cort. Com a amic i conseller de Pipí, Angilbert l'assessorà quan governà Itàlia. Fou el missatger que dugué la carta del sínode de Frankfurt al papa Adrià I; fou també ambaixador en importants empreses als Estats Pontificis el 792, 794 i 796.
El 790 dC fou nomenat abat de Saint-Riquier, al nord de França, que aleshores s'anomenava Centula. En contrast amb molts dels seus predecessors i successors, qui només invertien quantitats suficients per a la manutenció personal i de la comunitat, ell invertí una gran quantitat de recursos i temps a reconstruir Saint-Riquier. Quan l'obra acabà, Carlemany romangué en aquell lloc la Pasqua de l'any 800 dC.
La relació no-sacramental d'Angilbert amb Berta, la filla de Carlemany, fou reconeguda per la cort. Tingueren, almenys, dos fills, essent Nithard un d'ells, el qual esdevingué una destacada figura a mitjan segle ix. Angilbert acompanyà Carlemany a Roma l'any 800 i fou testimoni del seu testament el 814 dC.
Els poemes d'Angilbert revelen cultura i gran quantitat de coneixements, pròpies d'un home de món. Fou el cap del cercle literari de l'emperador i és probablement l'autor d'un poema èpic, el qual descriu la vida al palau i la reunió de Carlemany amb Lleó III (aquesta obra té una imatge de Virgili, Ovidi, Lucà i Venanci Fortunat). Els poemes d'Angilbert foren publicats per Ernst Dümmler a la Monumenta Germaniae Historica.

## Referències

Viccionari
* ↑ «Angilbert». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Princesas

Princesas és una pel·lícula espanyola del 2005 dirigida per Fernando León de Aranoa, i interpretada per Candela Peña, Micaela Nevárez, Mariana Cordero i Llum Barrera. Princesas és la quarta pel·lícula del director i guionista Fernando León de Aranoa.

## Argument

Conta la història de dues prostitutes amigues, Caye, espanyola, i Zulema, immigrant, i les dificultats que comporta el seu mode de vida, així com la tensió en el col·lectiu de prostitutes entre les espanyoles i les immigrants.

## Repartiment

| Actor | Personatge |
| Candela Peña | Caye |
| Micaela Nevárez | Zulema |
| Mariana Be | Pilar |
| Llum Barrera | Gloria |
| Violeta Pérez ( | Caren |
| Mònica Van Campen | Ángela |
| Flora Álvarez | Rosa |
| María Ballesteros | Blanca |
| Alejandra Lorente | Mamen |
| Luis Callejo | Manuel |
| Alberto Ferreiro | Voluntari |
| Marc Martínez | Adolescent |
| Pere Arquillué | Carlos |

## Premis i nominacions

| Any | Premi | Categoria | Actor | Resultat |
| 2005 | Premis Goya | Millor pel·lícula | Princesas | Nominada |
| 2005 | Premis Goya | Millor actriu | Candela Peña | Guanyadora |
| 2005 | Premis Goya | Millor actriu revelació | Micaela Nevárez | Guanyadora |
| 2005 | Premis Goya | Millor actor revelació | Luis Callejo | Nominat |
| 2005 | Premis Goya | Millor guió original | Ángel Fernández Santos Fernando Lleó de Aranoa | Nominat |
| 2005 | Premis Goya | Millor cançó (Me llaman calle) | Manu Chao | Guanyadora |
| 2005 | Premis Goya | Millor disseny de vestuari | Gina Daigeler | Nominat |
| 2005 | Premis Goya | Millor maquillatge i perruqueria | Nacho Ruiz Carlos Hernández | Nominat |
| 2005 | Premis Goya | Millor so | M. Rejas A. Raposo P. Aledo | Nominat |
* El Centre d'Escriptors Cinematogràfics va atorgar un premi a la millor actriu protagonista a Candela Peña.

## Referències

* ↑ «Las princesas desterradas de Fernando León de Aranoa» (en castellà). elmundo. [Consulta: 18 desembre 2013].
* ↑ «Princesas» (en castellà). fotogramas. [Consulta: 18 desembre 2013].
# Cementiri Hajongard de Cluj-Napoca

El cementiri Hajongard de Cluj-Napoca (en hongarès Házsongárdi temető) es troba a l'antic carrer de la Carnisseria, actualment str. Avram Iancu. És un dels cementiris més antics de Cluj-Napoca i va ser fundat al segle XVI com un cementiri de petites dimensions del cementiri a voltant de l'Església de Sant Miquel al centre de la ciutat (cementiri central).
És un dels atractius turístics més interessants de la ciutat, en estar classificat com a monument històric a la llista de monuments històrics des de 2015, amb el codi CJ-IV-sB-07839. Cobreix una superfície d'aproximadament 14 hectàrees.

## Etimologia

El nom del cementiri prové de l'antic nom alemany de la zona al lloc de l'actual cementiri, és a dir, Hasengarten (traduït com a "Jardí del conill"). Un altre nom semblant - Hasinschart - està testimoniat a Cluj l'any 1373. Tanmateix, la primera atestació com a tal del turó Hajongard, situat al sud de la fortalesa medieval de Cluj, data de 1503, en un document testamentari, escrit en llatí. El lingüista hongarès Attila Szabó considera, però, que el nom del turó i del cementiri vindria, més aviat, d'un altre topònim alemany - Haselgarten, que vol dir jardí d'avellaners.

## Història

La decisió de situar-hi un cementiri va ser presa per les autoritats després de l'epidèmia de pesta de 1585. El cementiri va ser ampliat diverses vegades, al segle XVII es va establir el cementiri luterà, que s'ampliarà cada cop més, al segle xviii, per la substancial donació del comandant militar de la ciutat l'any 1739, el coronel John Fabritius de Gladis (1676 - 1750), i el 1840 amb l'ampliació de l'antic cementiri jueu. L'any 1885 es va arranjar el cementiri, es van traslladar moltes pedres antigues del seu lloc, es van designar les parcel·les i es van plantar arbres. A finals del segle xix, el cementiri es va ampliar cap al sud, inaugurant-se l'any 1892 el nou cementiri jueu i el cementiri dels soldats.
La làpida més antiga data de 1599 i es troba a la part luterana del cementiri.

## Referències

* ↑ Emőke Csapó, Am Übergang zwischen Licht und Dunkel. Der Friedhof Hasengarten in 19. Jahrhundert, în: Ulrich Burger, Rudolf Gräf (editori), Klausenburg, Presa Universitară Clujeană 2007, pag. 143.
* ↑ Attila T. Szabó, Anyanyelvünk életéből, București 1970, pag. 399.
* ↑ Matea, Cristian T. «Evaluation of capping agents for silver nanoparticles». Studia Universitatis Babeș-Bolyai Chemia, 63, p. 95–102.

## Bibliografia

* Octavian Bortoș, Hajongard: the city of the dead = a holtak városa = die Stadt der Toten = the City of the dead, Cluj-Napoca, Proart 21, 2015, pàg. 31.

## Enllaços externs

* Pel·lícula documental sobre el cementiri de Hajongard (en anglès, uns 10 min)
* Epitafis - Col·lecció d'epitafis dels cementiris romanesos Arxivat 2016-08-18 a Wayback Machine.
* "El Panteó de Transsilvània es convertirà en un objectiu turístic", article al Dia de Cluj
# Altiplà suís

L'altiplà suís (alemany: Schweizer Mittelland; francès: Plateau suisse; italià: Altopiano svizzero; romanx: Svizra bassa) és una de les tres regions muntanyoses de Suïssa, juntament amb el Jura i els Alps. Cobreix un 30% de la superfície del país.
Abasta les terres majoritàriament planes entre el Jura i els Alps i es troba a una altitud mitjana de 400 a 600 msnm. Coberta per una conca sedimentària, és de llarg la regió suïssa amb una densitat de població més alta i, gràcies a això, la primera regió natural del país en termes econòmics i infraestructures de transport.

## Referències

* ↑ eda.admin.ch Eidgenössisches Departement für auswärtige Angelegenheiten EDA: , Consulta: 25 setembre 2020.
* ↑ alptransit-portal.ch: , Consulta: 25 setembre 2020.
# Jacques Vieille

Jacques Vieille (Baden-Baden, Alemanya, 1948) és un artista contemporani.

## Principals exposicions personals

* Espai 10, Fundació Joan Miró, Barcelona, 1985, on va declinar les característiques constructives de l'Espai 10 a partir d'una estructura monumental irònica realitzada amb cavallets i culminada amb unes planxes corbades que remetien a l'organicitat de les voltes catalanes de Josep Lluís Sert.
* Pou Arthur-de-Buyer, Magny-Danigon, 1990 · .

## Referències

* ↑ Segade, Manuel. Haver fet un lloc on els artistes tinguin dret a equivocar-se. Històries de l'Espai 10 i l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró. Barcelona: Fundació Joan Miró, 2014. ISBN 978-84-941239-8-6 [Consulta: 25 abril 2014]. Permís de reutilització CC-BY-SA 3.0 via OTRS
* ↑ «Exposition temporaire de Jacques Vieille en 1990».
* ↑ «Une feuille d'acanthe».

## Enllaços externs

* Jacques Vieille - Lloc web oficial
# Solpontense Futebol Clube

El Solpontense Futebol Clube (crioll capverdià: Solpuntensi Futibol Klubi) és un club capverdià de futbol de la ciutat de Ponta do Sol a l'illa de Santo Antão.
Va ser fundat el 1990.

## Palmarès

* Lliga de Santo Antão de futbol:
       1995/96, 1998/99, 1999/00, 2000/01
* Lliga de Santo Antão Nord de futbol:
       1998/99, 1999/00, 2007/08, 2009/10, 2012/13
* Copa de Santo Antão Nord de futbol:
       2009/10
* Supercopa de Santo Antão Nord de futbol:
       1999/2000

## Referències

* ↑ «Solpontense futebol clube tem novo patrocinador» (en portuguès). Webnode, 2015.
* ↑ Solpontense at Facebook
* ↑ Solpontense at the Final Ball
* ↑ Solpontense at Sports Mídia (portuguès)
* ↑ «Solpontense» (en portuguès). Futebol 365.
* 1 2 «Cape Verde Islands - List of Regional Tournament Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Can Pic

Can Pic és una obra del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia de planta quadrada (12x12mts), coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana situada a migdia. S'hi endevinen dues etapes constructives. La primitiva es troba a la part de llevant i és més baixa, conserva els ràfecs de llosa i s'hi veu un pilar central que sosté el carener primitiu. El portal és rectangular amb llinda datada, un portal i una finestra recent a la planta. A ponent, i a nivell del primer pis s'hi obre un porxo amb diversos elements de pedra treballada. A tramuntana, una espiera i una finestra tapiada i s'hi adossa un cos de planta cobert a una vessant, aquí s'hi observen bé les antigues vessants de la casa. A llevant també s'hi adossen diferents cossos.

## Història

És una masia de la qual no consta cap notícia documental però si constructiva. Es troba dalt d'un serralet privilegiat des d'on es denomina tota la Plana i es conserva un interessant pou cisterna a l'entrada de l'hort. Dades constructives: portal primitiu 1693 i pilar del cos de porxos 1805

## Referències

* 1 2 «Can Pic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Carlos Renato Frederico

Carlos Renato Frederico, més conegut com a Renato, (Morungaba, Sao Paulo, 21 de febrer de 1957) és un exfutbolista que va jugar l'associació d'un migcampista ofensiu.
Fou jugador de São Paulo, Botafogo, Atlético Mineiro o Nissan Motors / Yokohama Marinos. Fou internacional amb la selecció del Brasil.

## Referències

* ↑ Carlos Renato Frederico a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Perfil a sambafoot
* ↑ «Todos os brasileiros - 1982» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Carlos Ripoll Martínez de Bedoya

Carlos Ripoll i Martínez de Bedoya (Palma, Mallorca, 5 d'abril de 1958) és un advocat i polític mallorquí, diputat al Parlament Europeu i senador.
Llicenciat en dret. Militant del Partit Popular, ha estat regidor i tinent d'alcalde de l'ajuntament de Palma de 1987 a 1999. Durant aquest període fou tinent d'alcalde d'Urbanisme, primer Tinent d'Alcalde de l'Ajuntament i portaveu del Grup Municipal del PP a l'ajuntament.
Fou elegit diputat a les eleccions al Parlament Europeu de 1999. De 1999 a 2004 fou membre de la Comissió de Política Regional, Transports i Turisme del Parlament Europeu A les eleccions generals espanyoles de 2004 fou escollit senador per Mallorca. Ha estat viceportaveu de les Comissions d'Afers Iberoamericans i de Recerca Científica, Desenvolupament i Innovació Tecnològica del Senat.

## Referències

* ↑ Fitxa al Parlament Europeu
* ↑ Fitxa del Senat
# Carrerada de Santa Coloma

La carrerada o carrelada de Santa Coloma és una via pecuària transtermitant que neix a Cunit i arriba fins a Santa Coloma de Queralt. A la població de la Conca de Barberà, el camí ramader seguia fins al Pirineu. A Santa Coloma de Queralt s'hi feia una de les fires ramaderes més importants de la contrada.

## Referències

* ↑ Delmaciodeconito, ~. «Els camins ramaders. La Carrerada de Santa Coloma.», 29-03-2018. [Consulta: 2 març 2019].
# Cantó de Tours-Nord-Est

El cantó de Tours-Nord-Est és un cantó francès del departament de l'Indre i Loira, situat al districte de Tours. Compta amb part del municipi de Tours.

## Municipis

Comprèn part del municipi de Tours delimitat:
* al nord per l'avinguda del Mans, l'avinguda André Maginot i el municipi de Parçay-Meslay
* a l'est pel límit amb Rochecorbon
* al sud pel riu Loira
* a l'oest amb Saint-Cyr-sur-Loire

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | M. Desbordes | SFIO |
| 1949-1955 | M. Seressia | RPF, després RS |
| 1955-1961 | Joannès Dupraz | MRP |
| 1961-1973 | Barbara Romieux | UNR, després UDR |
| 1973-1997 | Michèle Beuzelin | Divers droite |
| 1997-2004 | Jean-Paul Beuzelin | Divers droite |
| 2004- | Frédéric Thomas | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Tours-Sud

El cantó de Tours-Sud és un cantó francès del departament de l'Indre i Loira, situat al districte de Tours. Compta amb part del municipi de Tours.

## Municipis

Comprèn la part del municipi de Tours delimitada per:
* al nord per la rue Roger Salengro, l'avinguda de Grammont, la rue Parmentier, la rue Blaise Pascal, la rue de Nantes, la plaça del Général Leclerc
* a l'est per la rue Édouard Vaillant
* al sud per l'avinguda del Général de Gaulle, l'avinguda de Grammont, el bulevard Winston Churchill
* a l'oest per la rue Auguste Chevallier, la rue Stéphane Pitard, el bulevard Marchant-Duplessis, el bulevard Thiers, la rue Auguste Chevallier, la rue de Boisdenier i la rue Giraudeau

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Jean Meunier | SFIO |
| 1949-1956 | Joseph-Marie Leccia | RPF, després RS |
| 1956-1961 | Pierre Lepage | MRP, després UNR |
| 1961-1981 | Jean Chassagne | Divers droite |
| 1981-2004 | Michel Trochu | Divers droite, després RPR |
| 2004- | Claude-Pierre Chauveau | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Carrer Padró (Sant Fruitós de Bages)

El Carrer Padró és un carrer del nucli de Sant Fruitós de Bages (Bages) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'una estructuració arquitectònica lineal, al llarg de l'eix que havia estat el camí que menava cap a Vic. Al carrer predomina una parcel·lació de dos cossos, de gran profunditat, típica dels creixements lineals. Són edificacions unifamiliars de tres plantes -baixos, pis i golfes-, amb un pati o un hort a les darreries. Moltes cases tenen les golfes en forma de galeria, la majoria formada per arcs rebaixats, és l'estructura típica d'una economia agrària diversificada. Predominen les cobertes amb doble vessant, el carener paral·lel a la façana, i les construccions de pedra, arrebossades.
El carrer quedà configurat quan, a la segona dècada del segle xvi, començà a construir-se, seguint l'eix de l'antic camí direcció a Vic. Els primers establiments de patis corresponen al darrer terç del segle xvi, i durant el segle xvii i XVIII s'anà allargant de manera progressiva. Els propietaris establien patis de 5 x 40 m., amb la facultat de construir-hi una casa i l'hort al darrere. La urbanització del carrer es degué a la saturació que sofria el barri de la Sagrera, esdevenint així el primer eixample de la vil·la de Sant Fructuós. El carrer va ser, fins ben entrat el segle xix el centre comercial del poble; a partir d'aleshores el centre es traslladà al voltant de la carretera Manresa-Vic, quedant com a centre secundari.

## Referències

* 1 2 «Carrer Padró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2015].
# Casarza Ligure

Casarza Ligure (en ligur Casarsa) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la ciutat metropolitana de Gènova. El 2011 tenia 6.722 habitants. Limita amb les comunes de Castiglione Chiavarese, Maissana, Moneglia, Ne i Sestri Levante.

## Geografia

Situat a la vall Petronio, compta amb una superfície de 27,82 km² i les frazioni de Bargone, Cardini, Francolano, Massasco i Veric.

## Referències

* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dades Istat el 31 desembre 2011». Arxivat de l'original el 23 de juny 2016. [Consulta: 15 juliol 2015].
# Cardenal d'arrossar

El cardenal d'arrossar (Spiza americana) és un ocell passeriforme de la família dels cardinàlids. Anteriorment, solia col·locar-se dins de la família Emberizidae, on s'agrupen els pardals del Nou Món. És l'únic representant del gènere Spiza Bonaparte, 1824.
D'hàbits migratoris, nia a Amèrica del Nord i hiverna a Mèxic, Amèrica Central i del Sud.

## Referències

* ↑ «Cardenal d'arrossar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/10/2022(català)
# Casa Solé (Figueres)

La Casa Solé és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat a l'eixample de la ciutat proper a la via del tren. És un edifici cantoner. Només es manté la façana principal de l'antic edifici. A l'antiga terrassa s'ha aixecat un edifici de tres plantes que continua per la façana lateral, donant lloc a una nova façana, no conservant res de l'anterior. La façana principal arrebossada i amb sòcol de pedra, presenta el que era el portal d'accés central amb dues finestres laterals amb guardapols de pedra i dovella central gran amb decoració ceràmica a l'arc cec. La porta d'accés com les finestres té la dovella clau, i les dovelles de la línia d'impostes en alçat. El cos central del pis superior amb barana a cada costat serveixen com a balcons del nou edifici assentat sobre l'antiga terrassa.

## Referències

* ↑ «Casa Solé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].