OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Toni Arbonès Escoda

Toni Arbonès Escoda (Barcelona, 1 d'agost de 1967) és un escalador i ultrafondista català.
Durant la seva trajectòria esportiva ha destacat en la faceta d'escalador com a oberturista de vies, havent escalat en estil lliure diferents massissos del món. Entre les vies que ha obert cal destacar l'obertura de les vies 'Jamiro' al Taghia del Marroc el 1997, 'Mundo perdido' al Tepuy Roraima de Veneçuela el 1998, i 'Clandestina' a les Torres del Brujo, a la Patagònia xilena el 1999. També escalà la Free Rider, al Salathé Wall d'El Capitan, als EUA el 2002, la via Eternal flame de la Torre Sense Nom a la regió del Baltoro Kangri al Karakoram el 2003, i el Salto Ángel a Veneçuela el 2006, integrat en un equip internacional d'escaladors. A Catalunya ha obert vies a Siurana, Montsant i muntanyes de Prades i fou guarda del refugi Ciríac Bonet a Siurana entre el 1990 i el 2010. És coautor d'Escalades en les muntanyes de Prades (1992) i Guia d’escalades a Siurana (2003). També és el protagonista dels documentals Reflexions des de la vertical (2006) i En lo alto del baobab (2009), ambdós del realitzador Álvaro Sanz. Arbonès també ha destacat en l'ultrafons, especialitat que ha anat combinant progressivament amb l'escalada, i a la qual s'ha dedicat durant uns anys. Així, ha estat el vencedor de la segona edició de l'Ultra Trail Serra de Montsant, una cursa de 97 km de distància i 3.400 metres de desnivell positiu que es disputa al voltant del Parc Natural de la Serra de Montsant, a la comarca tarragonina de Priorat. En una altra faceta de la seva vida, Arbonès és també el propietari d'un càmping a Siurana.

## Referències

* ↑ «Toni Arbonès Escoda». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Toni Arbonès, escalador venido a ultrafondista. Su talla como escalador está fuera de toda discusión, con encadenamientos históricos y numerosas aperturas en escuelas como Siurana o Montsant. Ahora también destaca en carreras de ultrafondo, como el UTSM». Desnivel, 18-10-2010 [Consulta: 27 juny 2021].
# Naivasha

Naivasha és una ciutat-mercat de la província de Rift Valley (Kenya). Està a prop del llac Naivasha. La ciutat té una població de 14.563 habitants. L'agricultura (conreu de flors) és l'activitat més important de la ciutat.

## Agermanaments

* Alenyà (Rosselló)

## Referències

* ↑ «2009 Census Vol 1 Table 3 Rural and Urban Population | Open Data Portal». opendata.go.ke. Arxivat de l'original el 29 juliol 2016. [Consulta: 28 juliol 2016].
* ↑ «Kenia: Provinzen, Städte & Urbane Zentren - Einwohnerzahlen, Karten, Grafiken, Wetter und Web-Informationen» (en alemany). [Consulta: 15 abril 2023].
# Sant Esteve de Sisquer

Sant Esteve de Sisquer és una església del municipi de Guixers, a la comarca del Solsonès. És un monument protegit com a Bé Cultural d'Interès Local

## Situació

L'església és la parroquial del nucli de Sisquer, entitat de població de Guixers. S'hi accedeix per la carretera asfaltada i ben senyalitzada que surt al km. 20,8 (42° 7′ 6.96″ N, 1° 41′ 47.66″ E﻿ / ﻿42.1186000°N,1.6965722°E﻿ / 42.1186000; 1.6965722) de la carretera de Berga a Sant Llorenç de Morunys, a la dreta. Fins a Sisquer hi ha 3,8 km.

## Descripció

Aquest terme parroquial compren el territori més septentrional del municipi de Guixers, entre l'Aigua de Llinars, per la banda de llevant i el riu de Valls, per ponent. L'església, dedicada a Sant Esteve, junt amb alguna casa, està poc més o menys a la carena. L'església potser conserva algun tros de paret de l'època romànica, però com que ha estat en un lloc on hi ha hagut vida religiosa i altres exigències, s'hagué de reconstruir dins del segle xvii, i el seu estil és d'un barroc rural. Està situada en un promontori. El teulat és de doble vessant. El campanar és quadrat, amb quatre obertures de mig punt adovellades i coberta a quatre vessants. Hi ha una llinda amb data 1797. Adossada hi ha la rectoria amb una data de 1716 i, al costat est, el cementiri. S'hi conservava un retaule amb pintures de bona qualitat però fou robat, i la policia el trobà desmuntat. Se'n conserven unes peces, que es poden veure al Museu de Sant Llorenç de Morunys.

## Notícies històriques

Situada dins l'antic terme del Castell de Sisquer, fou una de les parròquies antigues de la vall de Lord, fins que no fa gaire perdé la titularitat a causa del despoblament. Des de molt aviat depengué del monestir de Sant Llorenç de Morunys. Apareix citada per primer cop entre el 872 i 878, quan el Comte Guifré i el bisbe Galderic establiren parròquies a la vall de Lord. És possible però que sigui anterior. Per la documentació sabem el govern de la parròquia entre el 872 -878 i 947. Aquests papers es van redactar per portar-los al concili d'Elna, a fi que servís de prova contra pretensions del Comte Sunifred, que usurpava els drets episcopals de parròquies de la vall de Lord. Apareix al segle X-XI a l'apòcrifa acta de la Seu d'Urgell. Figura el 1040, a l'acta de consagració de Sant Serni de Tavèrnoles com a possessió de Sant Llorenç de Morunys. El 1083 apareix al testament de Ramon Folc I de Cardona, quan la deixa a la seva muller i nebot, ja que la tenia en feu.

## Referències

* 1 2 «Sant Esteve de Sisquer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2014].
# Phalanger alexandrae

Phalanger alexandrae és una espècie de marsupial de la família dels falangèrids. És endèmic de Gebe Umera (Indonèsia).

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 47. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Leary, T.; Singadan, R.; Menzies, J.; Helgen, K.; Wright, D.; Allison, A.; Flannery, T.; Salas, L.; Dickman, C. Phalanger alexandrae. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 desembre 2008.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Sant Hilari d'Abrera

Sant Hilari d'Abrera és una església d'Abrera inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església emplaçada sobre una antiga vil·la romana; s'han situat els seus orígens en temps anteriors a la conquesta musulmana. Es tracta d'una capella d'una sola nau amb absis rectangular coberta amb volta de canó. Està feta de maçoneria, arrebossat a l'exterior i pintat modernament l'interior. La nau té dos arcosolis per costat, amb sengles bancs a la paret inferior. L'absis en té un costat sud, i al nord es comunica amb una cambra annexa, també d'origen antic.
A l'interior trobem 6 impostes, 4 a l'arc triomfal i 2 a l'interior de l'absis. Les dues primeres són reaprofitades, de tradició tardo-romana; tenen al voladís un motlluratge format per dos bossells cilíndrics dins dos semicilindres de concavitat invertida, al dessota dels quals neix una motllura en cavet; a la cara frontal, entre els bossells hi ha un filet o doble filet decorat amb motius de soga o altres relleus. La de la dreta té representada tres caps molt esquemàtics, coberts per una mena de caputxes, esculpits dins d'unes arcades; aquest relleu és posterior a la resta de la imposta, d'època preromànica.
Les altres dues impostes de l'arc triomfal són una còpia del segle x de les tardo-romàniques però estan fetes amb poca traça. També del segle x són les impostes de l'absis però estan molt malmeses.

## Història

La capella va ser bastida sobre una vil·la romana. És esmentada per primer cop l'any 1252, quan Ramon de Voltrera, feudatari de Castellví, fa hereu del castell de Voltrera i de la casa de Sant Hilari el seu fill Ramon i, en substitució d'aquest, el seu segon fill, Pere. La capella és esmentada posteriorment en les visites pastorals a partir de 1310. Al segle xvi es dona el nom de Quadra de Sant Hilari a la finca.
Com a conseqüència d'un conveni urbanístic, ha esdevingut propietat pública de l'Ajuntament d'Abrera.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Hilari d'Abrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].
# Sant Vicenç de Toló

Sant Vicenç de Toló o Sant Vicenç del Castell de Toló era l'església del castell de Toló, que es troba en l'origen del poble de Toló i de l'antic terme de Sant Salvador de Toló, al qual pertanyia. Des del 1970 és dins del terme municipal de Gavet de la Conca.
Està situada en el mateix castell de Toló, en un turó a llevant de la Serra de la Campaneta, contrafort nord-oriental del Montsec de Rúbies, a la capçalera del riu de Conques. És damunt i al nord del poble de Toló.
Aquesta església, fou la primitiva parròquia del terme del castell, que, amb el pas del temps, esdevingué de Sant Salvador de Toló per trasllat del centre neuràlgic del terme a la zona plana, on s'erigí una nova església, dedicada a sant Salvador. Fins a la dècada dels 80 del segle xx es conservava la part de baix del campanar romànic, de torre, amb arcuacions llombardes i un fris de dents de serra. En els darrers anys ha sofert una forta degradació, i només en queda un fragment de mur, amb una finestra de mig punt.

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa. «Sant Vicenç del Castell de Toló». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica volum XV). ISBN . ISBN 84-7739-566-7.
* Buron, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca volum 10). ISBN ISBN 84-88294-28-X.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, volum 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Pagès, M. «Gavet de la Conca. Sant Salvador de Toló». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 ( (Gran geografia comarcal de Catalunya, volum12). ISBN BN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* «Institut Cartogràfic de Catalunya».
# Pedro de Alcántara Téllez-Girón y Pimentel

Pedro d'Alcántara Téllez-Girón y Pimentel (Quiruelas de Vidriales, Zamora, 15 d'octubre de 1776 - 24 de gener de 1851) també conegut com el príncep d'Anglona, va ser un destacat militar durant la Guerra de la Independència Espanyola. Va ser director del Museu del Prado de 1820 a mitjan 1823, quan l'exèrcit francès envaí novament Espanya i hagué d'exiliar-se a Itàlia. El 1840 fou nomenat governador i capità general de Cuba.
També fou membre de la Reial Acadèmia de la Història i director de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran de 1849 a 1851, càrrec que va ostentar fins a la seva mort.

## Biografia

Fill petit de Pedro de Alcántara Téllez-Girón, IX duc d'Osuna i María Josefa Pimentel y Téllez-Girón, tots dos importants mecenes de les arts i les lletres espanyoles de l'època. Francisco de Goya els va fer de la família el retrat Els ducs d'Osuna i els seus fills que es troba al Museu del Prado.
Sota les ordres del duc del Parque, va estar lluitant a Salamanca al comandament d'una divisió de cavalleria durant les batalles de Tamames (1809), i Alba de Tormes (1809) i, més tard, sota les ordres de Manuel la Peña en la batalla de Chiclana (1811).
El 30 d'octubre de 1812, en plena Guerra del francès, va ser enviat per les Corts de Cadis a arrestar al general Francisco Ballesteros, cap del 4t Exèrcit, qui, a principis d'aquest mes, havia cridat a la rebel·lió en protesta pel nomenament de Wellington com generalíssim de l'Exèrcit d'Espanya.
En setembre de 1813, al comandament d'una divisió del III Exèrcit, arribà per a participar en el setge de Pamplona. A principis de 1814, ja estava al comandament d'aquest mateix exèrcit, amb 21.000 efectius, i en abril d'aquell any creuaren els Pirineus per a ocupar Pau.

## Referències

* ↑ ArteHistoria. Comentari del quadre. Junta de Castella i Lleó. Consultat el 23 de març de 2014.
* ↑ Alcolea Blanch, Santiago. Enciclopedia online: «Fitxa biogràfica». Museu del Prado. Consultat el 23 de març de 2014.
* ↑ Guía de forasteros en Madrid, 1840. Imprenta Nacional. A Google Books, Consultat el 23 de març de 2014.
* ↑ B. Cargos. Real Academia de San Fernando. Consultat el 23 de març de 2014.
* 1 2 Chartrand, René (1999) (en anglès) Spanish Army of the Napoleonic Wars (3): 1812-1815, pp. 3–5. Osprey Publishing. Google Books. Consultat el 23 de març de 2014.
* ↑ Wellesley, Arthur (1838) (en anglès) The Dispatches of Field Marshal the Duke of Wellington During His Various Campaigns in India, Denmark, Portugal, Spain, the Low Countries, and France, from 1799 to 1818, Vól. 11. p.122. J. Murray. Google Books. Consultat el 23 de març de 2014.
* ↑ Wellesley, Arthur (1838) (en anglès) The Dispatches of Field Marshal the Duke of Wellington During His Various Campaigns in India, Denmark, Portugal, Spain, the Low Countries, and France, from 1799 to 1818, Vól. 11. p.531. J. Murray. Google Books. Consultat el 23 de març de 2014.
# Pedro de Alcántara Fernández de Córdoba y Moncada

Pedro de Alcántara Fernández de Córdoba y Moncada (Madrid, 10 de novembre de 1730-24 de novembre de 1789) va ser un noble castellà, XII duc de Medinaceli. Fill del duc Luis Antonio Fernández de Córdoba y Spínola i de Maria Teresa de Montcada y Benavides, marquesa d'Aitona. Va ser Adelantado major i Notari major d'Andalusia, adelantado major de Castella, gran Conestable d'Aragó, agutzil major de la ciutat de Sevilla i les seves terres, alcalde dels Donzells, de la Casa de Campo y Sol de Madrid, del Palau Reial i de les Cavallerisses Reials, dels Reials Alcàssers, Palau i Ribera de Valladolid, del castell i fortalesa de Burgos i de la Reial Casa de la Moneda de la ciutat, Escrivà major dels Hijosdalgo de la Reial Cancelleria de Valladolid, majordom major de Carles III d'Espanya, i llur gentilhome de cambra.

## Descendència

El 1747 es va casar amb María Francisca Gonzaga y Caracciolo, amb qui va tenir tres fills:
* Luis María (1749-1806)
* Domingo María (1754-1757)
* María Petronila de Alcántara (1756-1760)
El duc va enviudar el 1757 i es va casar en segones núpcies amb María Petronila de Alcántara Pimentel y Cernesio, amb qui va tenir sis fills:
* María Dominga (1763)
* Manuel Antonio (1764-1805)
* María Simona (1768-1770)
* María Soledad (1768-?)
* Antonio María (1769-1845)
* Luis Francisco (1771-1834)

## Referències

* 1 2 3 «Pedro de Alcántara Fernández de Córdoba y Moncada» (en castellà). Fundación Casal Ducal de Medinaceli. [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ «Pedro de Alcántara Fernández de Córdoba». Censo-Guía de Archivos de España e Iberoamérica. Ministeri d'Educació, Cultura i Esport d'Espanya. [Consulta: 9 febrer 2016].
# Barranc de Portadeix

El Barranc de Portadeix és un corrent fluvial de les comarques del Priorat i la Ribera d'Ebre, que neix a la Serra del Montalt i desemboca al barranc de la Fou.

## Referències

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Epifania (Fernando Gallego)

Epifania és una pintura (oli i daurat amb pa d'or sobre fusta) de 136 × 106 cm realitzada per Fernando Gallego cap a 1480-1490, la qual es troba al Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Context històric i artístic

En termes generals, Gallego mostra una inequívoca filiació amb la cultura figurativa de procedència nòrdica, que es palesa objectivament en la utilització d'un repertori visual que amalgama diverses influències. En conjunt, hom es troba davant un llenguatge molt eclèctic que acusa el coneixement d'un registre molt plural d'artistes contemporanis. Entre d'altres, hom pot esmentar els noms de Rogier van der Weyden, Petrus Christus, Konrad Witz, Dirk Bouts i Thierry Bouts, o el Mestre d'Uttenheim, sense desestimar un contacte puntual amb algunes de les solucions adoptades pel gravador i pintor Martin Schongauer (1450-1491). Tanmateix, la presència, més o menys explícita, d'aquests préstecs figuratius no desdibuixa el plantejament força original amb què Gallego aborda el tema de l'Epifania.
Aquesta obra constitueix un episodi pictòric altament significatiu i qualitativament molt notable del quefer creatiu de qui, des de la ciutat de Salamanca (principal epicentre de la seua activitat) va ésser un dels màxims representants de la pintura castellana del darrer terç del segle xv.
El quadre és de procedència desconeguda (tot i que s'ha suggerit que podria vindre de la Catedral Antiga de Salamanca), fou una adquisició de la col·lecció Muntadas de l'any 1956 i el seu número del catàleg del MNAC és el 64084.

## Descripció

A partir d'una interpretació iconogràfica poc convencional, el pintor Fernando Gallego recrea la representació tradicional del tema de l'Adoració dels Reis Mags. Tot i que constitueix una escena molt habitual, l'artista ha estat capaç d'introduir-hi unes determinades citacions figuratives que, si bé no en modifiquen el contingut general, sí que contribueixen a enriquir-ne el discurs. En particular, destaca un dels Reis Mags -Baltasar-, que ha estat representat amb el rostre de color negre, mentre que la Mare de Déu presenta l'Infant a l'adoració dels tres Reis d'Orient i Sant Josep assisteix a l'escena des de segon terme.

## Referències

* 1 2 3 Museu Nacional d'Art de Catalunya (català)
* 1 2 3 4 Francesc M. Quílez i Corella a Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Barcelona: MNAC, 2004. ISBN 8480431369. Pàgs. 122-123.

## Bibliografia

* García Sebastián, José Luis, Fernando Gallego y su taller en Salamanca, Salamanca, Obra Cultural de la Caja de Ahorros y Monte de Piedad, 1979.

## Enllaços externs

* Pinterest
* Fine Art America (anglès)
# Elisabeth Abad i Giralt

Elisabeth Abad i Giralt (Esplugues de Llobregat, 1962) és una advocada i política catalana, diputada al Parlament de Catalunya en la IX legislatura i senadora en la XI legislatura.

## Biografia

És llicenciada en Dret per la Universitat de Barcelona, especialitzada en Dret Administratiu i Processal, també té un mestratge en dret català i és diplomada en Funció Gerencial a les Administracions Públiques per ESADE i en Política i Govern. El febrer de 2011 va substituir en el seu escó Irene Rigau i Oliver, escollida diputada a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2010. Ha estat portaveu del grup parlamentari de CiU en la Comissió de Cooperació i Solidaritat.
No es va presentar a la reelecció i en gener de 2013 fou nomenada directora del Centre d'Iniciatives per a la Reinserció, empresa pública del Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya. En novembre de 2015 dimití del càrrec i en gener de 2016 fou designada senadora pel Parlament de Catalunya.

## Referències

* ↑ L'espluguenca Elisabet Abad, nomenada directora del Centre d'Iniciatives per a la Reinserció elbaix.cat, 13 de gener de 2013
* ↑ «Fitxa del Parlament de Catalunya». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 17 agost 2015].
* ↑ Centre d'Iniciatives per a la Reinserció, sac.gencat.cat
* ↑ Fitxa del Senat
# Monticello (Mississipi)

Monticello és una població dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 1.726 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Monticello tenia 1.726 habitants, 690 habitatges, i 451 famílies. La densitat de població era de 205,1 habitants per km².
Dels 690 habitatges en un 32,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,9% hi vivien parelles casades, en un 19% dones solteres, i en un 34,6% no eren unitats familiars. En el 32,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,37 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,5% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 24,8% entre 25 i 44, un 20,8% de 45 a 60 i un 18,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 71,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.109 $ i la renda mediana per família de 40.063 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.429 $ mentre que les dones 16.538 $. La renda per capita de la població era de 16.013 $. Entorn del 23,3% de les famílies i el 27,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Monticello». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Monticello». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Muskildi

Muskildi (en francès i oficialment Musculdy) és un municipi d'Iparralde al territori de Zuberoa, que pertany administrativament al departament dels Pirineus Atlàntics (regió de la Nova Aquitània). Limita amb les comunes de Pagola al nord, Urdiñarbe a l'est, Donaixti-Ibarre a l'oest i Altzürükü al sud. És travessada pel riu Bidoze, afluent de l'Adur.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 568 | 565 | 611 | 664 | 708 | 731 | 600 | 573 | 570 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 541 | 512 | 510 | 522 | 447 | 452 | 430 | 417 | 427 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 412 | 398 | 457 | 415 | 400 | 377 | 396 | 388 | 372 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 325 | 295 | 313 | 289 | 285 | 280 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |
# Muskegon

Muskegon és una ciutat de l'Estat del Michigan dels Estats Units d'Amèrica. Forma part del comtat del Muskegon i és la ciutat més gran del comtat. Segons el cens del 2000, té una població de 40.105 habitants.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Muskegon
# Napoleon

«Napoleon» té aquests significats:
* Napoleon (Dakota del Nord), una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Nord.
* Napoleon (Ohio), una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio.
* Napoleon (Indiana), una població dels Estats Units a l'estat d'Indiana.
* Napoleon (Missouri), una població dels Estats Units a l'estat de Missouri.
* Napoleon (Michigan), una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Michigan.
* Napoleon (pel·lícula), pel·lícula de 2023 dirigida per Ridley Scott.

## Vegeu també

* Napoleó (desambiguació)
# Mormia kulas

Mormia kulas és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* Femella: cos de color marró; ulls contigus; front amb dues àrees piloses; cibari amb les vores moderadament fortes, apicalment còncau, faringe molt prima; palps amb els segments 2 i 3 una mica inflats; antenes de 16 artells i de 0,6 mm de llargada; ales esveltes, d'1,4 mm de llargària, 0,5 d'amplada i amb les membranes de color marró (una mica més fosques al llarg de les vores); les venes R5, M4 i la part distal de la R2 estan engrossides.
* El mascle no ha estat encara descrit.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Malàisia.

## Referències

* ↑ Enderlein, G., 1935. Zur Klassifikation der Psychodinen. Sber. Ges. Naturforsch. Freunde Berlin, 1935, 248. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2014-05-25. [Consulta: 7 maig 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Laurence W. Quate, 1962. The Psychodidae of Batu Caves, Malaya (Diptera). Pacific Insects 4 (1): 219-234. «PDF».
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)