OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marc Houalla

Marc Houalla (Rueil-Malmaison, 10 de febrer de 1961) és un servidor públic francès. Des del 28 de novembre del 2008, fins a l'octubre del 2017, és director general de l'École nationale de l'aviation civile.
Des del febrer del 2018, és CEO de l'Aeroport de París-Charles de Gaulle.

## Biografia

Graduat de l'ENAC (IENAC L82) i titular d'un MBA de HEC Paris (1990), va començar la seva carrera el 1985 com a enginyer al departament d'aviació civil de Canadà. El 1987 es va convertir en cap de projecte en el servei tècnic de navegació aèria a París el 1992 i després cap dels departaments tècnics i financers del Service d'exploitation de la formacion aeronautique a París i Muret. Durant el mateix període, també va ser professor de control de gestió a ESCP Business School i HEC Paris.
El 1996, es va incorporar a SOFREAVIA com a consultor econòmic i financer. Dos anys més tard, va tornar a la DGAC com a director d'operacions a Tolosa. Del 2003 al 2006 va ser director de l'Aeroport Marsella-Provença. El 2006, es va convertir en director de SEFA abans de ser nomenat com a rector de l'École nationale de l'aviation civile.
De novembre de 2017 a febrer de 2018, va ser nomenat CEO de l'Aeroport de París-Orly i President Honorari de l'Associació dels alumnes de l'École nationale de l'aviation civile. Des de febrer de 2018, és el CEO de l'Aeroport de París-Charles de Gaulle.
Des de setembre del 2013, Marc Houalla és Caballero de l'Orde Nacional del Mèrit.
Des del març del 2018, és President de ENAC Alumni.

## Publicació

* Académie nationale de l'air et de l'espace i Lucien Robineau, Les français du ciel, dictionnaire historique, Le Cherche midi, juny de 2005, 782 p. (ISBN 2-7491-0415-7)

## Referències

* ↑ (francès)Décret du 27 novembre 2008 portant nomination du directeur de l'Ecole nationale de l'aviation civile - M. Houalla (Marc)
* ↑ (francès)Marc Houalla le pilote du changement
* ↑ (francès)Marc Houalla, directeur de l'ENAC (École nationale de l'aviation civile)
* ↑ (francès)Marc Houalla : un nouveau pilote pour l'École de l'aviation civile
* ↑ (francès)Marc Houalla
* ↑ (francès)Un Toulousain prend la direction de l'aéroport d'Orly
* ↑ (francès)Marc Houalla nouveau directeur de Roissy
* ↑ (francès)L'équipe
# Mas Lloet de Dalt

El Mas Lloet de Dalt és una masia de Castellví de la Marca (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Segurament és anterior al segle xviii. A la porta hi ha la data de 1875/1975. Segons testimoni verbal dels propietaris de la masia, aquesta havia estat un convent.

## Descripció

És una masia de planta basilical composta de planta baixa, pis i golfes. Utilització del maó vist en els marcs de les obertures i en les línies de divisió de pisos i naus. Façana de composició simètrica amb ulls de bou superiors, balcó d'un sol portal central i finestres a banda i banda. Galeria d'arcada de mig punt adossada a la nau lateral de solei. Baluard. Cellers caves i masoveria annexes. Recentment s'hi ha instal·lat una empresa que es dedica a l'elaboració de vins i caves.

## Referències

* 1 2 «Mas Lloet de Dalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Mas Lleïr

El Mas Lleïr és una masia d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Mas d'un cos, de planta baixa i pis, amb coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana.
Destaca el portal quadrat de granit del segle xviii i les cinc finestres de la façana, també de granit.
Aquesta masia té protegit el subsòl mitjançant la fitxa Q3-20 del Catàleg de patrimoni arquitectònic, arqueològic, paisatgístic i ambiental.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Lleïr». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Mas Llopard

El Mas Llopard és una obra de la Vall d'en Bas (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Inicialment es deia cabana de Comaminassa i els primers documents daten del 1340. Fou possessió senyorial dels Puigpardines. Es tracta d'un assentament compost per diversos volums. El volum principal, de grans dimensions, destaca per la seva galeria d'arcs de mig punt en les dues plantes i coberta de dents de serra.

## Referències

* ↑ «Mas Llopard». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2020].
# Markus Weinberg

Markus Weinberg (Dresden, 4 d'octubre de 1983) va ser un ciclista alemany, professional del 2006 al 2007.

## Palmarès

* 2007
** Vencedor de 2 etapes del Tour de la Pharmacie Centrale
** Vencedor de 2 etapes del Way to Pekin
* 2013
** Vencedor d'una etapa al Tour de Faso

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Markus Winkelhock

Markus Winkelhock (nascut el 13 de juny de 1980 a Stuttgart) és un pilot alemany de Fórmula 1 fill de l'expilot Manfred Winkelhock i nebot de Joachim Winkelhock.
L'any 2000, Winkelhock va participar en la Fórmula 3 alemanya. Al llarg del 2004, va participar en la DTM amb un AMG-Mercedes CLK.
A la temporada següent, 2005, va participar en la Fórmula Renault.
A principis de la temporada 2006, va ser confirmat com pilot de proves de l'equip de Fórmula 1 Midland.
A la temporada 2007 de Fórmula 1 és pilot de proves amb Spyker. A més a més, Spyker l'ha triat per substituir a Christijan Albers, despatxat per falta de pagament dels seus patrocinadors, pel Gran Premi d'Europa, a l'espera d'un substitut definitiu.
En aquest Gran Premi, el pilot alemany va arribar a liderar la carrera al llarg de 6 voltes, en haver estat l'únic pilot amb els neumàtics de pluja extrema ja posats i no havent de parar per canviar-los. Per poc temps, perquè en reprendre's la cursa després d'una bandera vermella va ser avançat per la majoria de pilots i a més no va acabar la cursa.
Després d'aquesta prova va ser substituït com pilot titular pel japonès Sakon Yamamoto.
Com a anècdota, s'ha de dir que és un dels pilots amb millor relació voltes disputades / voltes liderades és més alta, ja que de les 12 votes que va disputar al GP d'Europa en va liderar 6.

## Resultats complets a la F1

| Any | Equip | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | Equip | Posició final | Punts |
| 2007 | Spyker | AUS DNP | MAL DNP | BAH DNP | ESP DNP | MON DNP | CAN DNP | USA DNP | FRA DNP | GBR DNP | EUR Ret | HON DNP | TUR DNP | ITA DNP | BEL DNP | JPN DNP | XIN DNP | BRA DNP | Spyker | - | 0 |

## Enllaços externs

* Markus Winkelhock al GP de Europa Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
# Mas Oliveres

* No s'ha de confondre amb Mas de les Oliveres.
«Mas Oliveres» té aquests significats:
* Mas Oliveres (Amer), mas al terme d'Amer (la Selva)
* Mas Oliveres (Llers), masia a Llers a l'Alt Empordà
* mas Oliveres o les Oliveres (Porqueres), mas a l'oest del terme Porqueres (el Pla de l'Estany)
* Mas Oliveres (Castell i Platja d'Aro), masia de Castell-Platja d'Aro (Baix Empordà)
* Mas Oliveres (Sant Llorenç Savall), masia a Sant Llorenç Savall, al Vallès Occidental
# Mas de Mianes

El Mas de Mianes és un edifici de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt d'edificacions situat a l'extrem sud-est de Vinallop. A 1 km de la carretera d'Amposta a Tortosa per la Carroba; a la banda dreta d'aquesta s'albira fàcilment per trobar-se sobre la carena que delimita la vall fluvial. A mig camí entre Tortosa i Amposta, vora el Puig de Mianes.
El conjunt està format per un grup principal de quatre construccions adossades una al costat de l'altra i un cobert a l'extrem, més una cinquena que mira a la part posterior de les anteriors, a uns 20 m. Al costat hi té un aixopluc i un abeurador pels animals.
Davant les primeres construccions, organitzades com si donessin a un carrer, hi ha una ampla esplanada sostinguda per una alta margenada, donat que al seu davant hi ha un desnivell pronunciat. La planta dels diferents habitatges és de profunditat diferent, el que determina que a la façana la línia del carrer sigui recta, però a la banda posterior sigui força irregular. L'alçada de les diferents construccions és també irregular, malgrat que totes disposen de planta i pis. Les portes i les finestres són rectangulars i allindades. La coberta és de teulada a doble vessant. La façana està emblanquinada i a la resta la maçoneria queda al descobert.

## Història

Es tracta del nucli de poblament que centrava un gran latifundi amb important sector d'horta. Arribava fins al riu. La primera referència trobada és del segle xiv, quan és citat com a "Mas de Mianes". Abans de la seva disgregació pertanyia a la família del Marquès de Bellet.
L'any 1981 tenia 34 ha. Actualment resta abandonat i només se n'utilitzen alguns sectors com a magatzem.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas de Mianes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Mas de Montagut (Reus)

El Mas de Montagut és una masia de Reus (Baix Camp), situada a la Partida de Rubió, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El Nom oficial del mas és Mas de l'Otzet. segons ho anuncia una rajola a la portalada, però aquesta denominació no s'utilitza.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar aïllat, situat a la vora esquerra del barranc de Pedret, sota la carretera de Cambrils, a poca distància de l'ermita de Misericòrdia. La finca és gran, i ocupa tot el cantó sud del camí dels Morts, entre la carretera de Cambrils i el camí de la Pedra Estela. És una masia d'entre els segles XIX i XX, de planta quadrangular. Les parets són estucades de colors llisos, només interromputs entre plantes per dues cornises sobresortides. L'estructura consta de planta baixa, entresòl, pis, golfes i terrat. Al centre hi ha una terrassa quadrada, amb balustrada de pedra artificial i amb un angle obert per on s'hi accedeix des del nivell inferior. Presenta simetria en la distribució de totes les obertures de la façana. Hi ha obertures balconeres al pis, la central amb timpà i mènsules, i les altres dos amb trencaaigües i cartel·la. Les finestres de les golfes, algunes d'elles cegues, tenen llinda sortida i mènsules. El remat és amb cornisa i dentellons. A tot l'entorn de l'edifici, i a diferent alçada, hi ha dos grups de motllures com a ornamentació. La fusteria és de fusta.
La masia disposa d'un gran estany i molt bona vegetació. Trobem un massís neoclàssic voltat per un jardí del mateix estil. L'estany disposa d'un pont de pedra artificial. Les pilastres són de pedra artificial amb motllures que serveixen de peu a uns fanals de ferro, i un gerro de ceràmica amb representacions d'animals mitològics.
Al costat de la casa hi ha la part dels animals, on hi ha més o menys unes 10 gàbies per gallines, conills, ànecs, oques, porcs... També hi ha un llac amb una illa on es poden trobar tortugues, i en una altra zona hi ha un laberint d'aigua, hi ha diferents camins i també hi ha com un riu que acaba desembocant en una mena de forat.

## Història

Aquest mas és també conegut per Mas de Pedret, que dona nom al barranc de Pedret, i Mas de Joaquim, i abans s'havia dir Mas de Robuster. En una relació de masos que hi ha del Territori de Tarragona, de l'any 1750, hi ha indicat el Mas Gran i el Mas Petit de Pedret. L'edifici fou reformat l'any 1924.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas de Montagut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* 1 2 3 Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 368-369. ISBN 8486387655.
# Masia del Batlle

«Masia del Batlle» té aquests significats:
# María Eugenia Riascos

María Eugenia Riascos Rodríguez (Armenia, 20 de juny de 1962) és una advocada i política colombiana del partit Aliança Social Indígena. Va ser Coordinadora del Sisben (el sistema de salut i de subsidi del Govern Nacional) durant l'administració de Ramiro Suárez Corzo. Aquest gran assoliment la va convertir en la Dona Cafam 2006 de Norte de Santander. Quan va pertànyer a la Policia Nacional de Colòmbia va treballar en favor de les comunitats més necessitades de la ciutat, per la qual cosa va obtenir un gran nombre de vots als barris on habiten aquestes persones.
Va ser triada el 28 d'octubre de 2007 com a alcaldessa de Cúcuta per al període 2008-2011 després de derrotar a l'ex-viceministre Luis Hernando Angarita per prop de 7.000 vots, amb 99.763 electors. Riascos va guanyar amb el suport d'una gran coalició política que es va conformar al seu voltant, la qual va estar liderada pel senador Juan Manuel Cabirol Román, el Senador Carlos Emiro Panxa, el Governador Miguel Morelli, l'ex-senador Felix Salcedo Baldion, així com per 12 regidors de Cúcuta i els líders més destacats de l'anomenat Ramirismo i del Senador Manuel Guillermo Mora Jaramillo. María Eugenia Riascos es va presentar a la campanya com una líder social independent, però ràpidament va sumar un gran suport polític i econòmic per a la seva campanya.
Riascos és advocada de la Universitat Libre de Cúcuta, es va especialitzar en dret públic i alta gerència. Té alhora un diplomat en hermeneutica jurídica, així mateix és especialista en gestió pública de l'Escola Superior d'Administració Pública. Treballà com a agent professional especial a la Policia Nacional, després va ser directora de la Impremta Departamental en la Governació de Norte de Santander. També va treballar al Sisben com a directora durant quatre anys i 6 mesos per després passar a la secretària de Turisme en l'Alcaldia; i més tard va ser la directora del Departament Administratiu.
El 21 de maig de 2008 l'alcaldessa va establir la seva posició respecte a la venda de la electrificadora de Norte de Santander (coneguda comercialment com a CENS), ja que la va considerar nociva per als interessos dels ciutadans de Cúcuta.

## Referències

* ↑ «El Espectador - María Eugenia Riascos». Arxivat de l'original el 2008-04-12. [Consulta: 16 març 2016].
* ↑ El Tiempo - La Mujer Cafam que pudo más que los partidos
* ↑ Registraduría - Resultados de las Elecciones de Alcalde en Cúcuta
* ↑ La Opinión - La venta de Centrales es lesiva para Cúcuta, dice la Alcaldesa

## Enllaços externs

* Alcaldia de Cúcuta - Maria Eugenia Riascos - Fulla de vida
# María de Montserrat Albareda Roca

María de Montserrat Albareda Roca (Camagüey, 4 d'agost de 1913 - Montevideo, 23 d'agost de 1995), més coneguda pel seu pseudònim literari María de Montserrat, va ser una narradora uruguaiana pertanyent a la Generació del 45.

## Biografia

María de Montserrat va néixer a Camagüey (Cuba), però els seus pares es van instal·lar a l'Uruguai dos anys més tard. Als 17 anys va publicar Arriates en flor, un llibre de poemes on pot descobrir-se certa influència de Juana de Ibarbourou, però on més va brillar va ser al relat molt breu. Entre aquesta producció destaca el conte Retrato a lápiz, que el crític Ruben Cotelo va seleccionar per a la seva antologia Narradores uruguayos. Allà, Cotelo diu: «ha intentat recollir un Montevideo que se'n va i uns montevideans que desapareixen» en referència a la sensibilitat de l'autora per desembolicar «l'espès embolic de relacions que lliga el grup familiar dins de les classes mitjanes acomodades, algunes en decadència».
El 1951 es va estrenar una obra teatral seva, Intermitencias, dirigida per Margarita Xirgú.
Entre el 24 de febrer de 1976 i fins a la data de la seva mort, va ocupar la cadira «Bartolomé Hidalgo» en l'Acadèmia Nacional de Lletres de l'Uruguai.
El 1999, la Biblioteca Artigas, en el vol. 174 de la seva Col·lecció de Clàssics Uruguaians va publicar El País Secreto, obra escrita el 1977.
Va ser guardonada amb el Premi Canelobre d'Or atorgat per la B'nai B'rith Uruguai.
Va ser la mare de la historiadora Marta Canessa, esposa de l'expresident uruguaià Julio María Sanguinetti.

## Obres
### Poesia

* Arriates en flor (1932).

### Contes

* Tres relatos (1942).
* Cuentos mínimos (1953).
* Con motivo de vivir (Editorial Alfa, Montevideo, 1962).
* Los lugares (Editorial Alfa, 1965).
* El sonido blanco y otros cuentos (Ediciones del Aleph, 1979).
* Los juegos (Ediciones de la Banda Oriental, Montevideo, 1993).

### Novel·la

* Los habitantes (Editorial Alfa, 1968).
* La casa quinta (Ediciones de la Banda Oriental).
* El País Secreto (Colección de Clásicos Uruguayos, Biblioteca Artigas, Montevideo, 1999).

### Teatre

* Intermitencias (1951).

## Referències

* ↑ «Los espacios femeninos» (en castellà). El País [Uruguai], 01-07-2008. Arxivat de l'original el 2019-07-15 [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ Cortelo, Rubén. Narradores Uruguayos (en castellà). Caracas, Venezuela: Ediciones Monte Ávila, 1969.
* ↑ «Premio Fraternidad y Premio Candelabro de Oro» (en castellà). B'nai B'rith Uruguay, 08-12-2004. Arxivat de l'original el 2015-10-24. [Consulta: 1r abril 2020].
# Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1960

La cerimònia de lliurament de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1960 va tenir lloc el 22 d'abril de 1961. Va ser el setzè lliurament d'aquestes medalles atorgades per primera vegada quinze anys abans pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (CEC). Els premis tenien per finalitat distingir als professionals del cinema espanyol i estranger pel seu treball durant l'any 1960. L'esdeveniment es va celebrar per segon any consecutiu a l'Hotel Wellington de Madrid.
Es van lliurar dinou premis, dos menys que en l'edició anterior pel fet que no es van concedir premis especials. El gran triomfador va ser el film El príncipe encadenado, que va obtenir cinc medalles, entre elles les de millor pel·lícula i millor director.

## Llista de medalles

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula | El príncipe encadenado | pel·lícula |
| Millor director | Luis Lucia | El príncipe encadenado |
| Millor actriu principal | María Mahor | Melocotón en almíbar El príncipe encadenado |
| Millor actor principal | Adolfo Marsillach | Salto a la gloria |
| Millor actriu secundària | Julia Caba Alba | Maribel y la extraña familia |
| Millor actor secundari | José Luis López Vázquez | 091, policía al habla |
| Millor fotografia | Alejandro Ulloa | El príncipe encadenado |
| Millor música | Manuel Parada | Conjunt de la seva obra |
| Millors decorats | Sigfrido Burmann | El príncipe encadenado |
| Millor argument original | José Santugini | El hombre que perdió el tren |
| Millor guió | Miguel Mihura | Sólo para hombres |
| Millor labor literària | Carlos M. Staehlin Saavedra | |
| Millor pel·lícula estrangera | El puente | pel·lícula |
| Premi Jimeno | Josep Maria Argemí (Director) | Gaudí |
| Millor labor periodística | Pedro Rodrigo | |
| Millor curtmetratge | A través de San Sebastián | (D'Antonio Eceiza i Elías Querejeta) |
| Millor actriu estrangera | Anna Magnani | Infierno en la ciudad |
| Millor actor estranger | Charlton Heston | Ben-Hur |
| Millor director estranger | Bernhard Wicki | El puente |

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1960
* 5a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Bibliografia

* Círculo de Escritores Cinematográficos. 1945-1975. Madrid: Imprenta del MIT, 1975, p. 52 y 91-92. ISBN 84-500-6968-8.
* Fuentes documentales para el estudio de la música en el cine español de los años 40. Valencia: Universidad Politécnica de Valencia, 2003, p. 548 [Consulta: 16 abril 2016].
* «Medallas del CEC a la producción española de 1960». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2016-01-24. [Consulta: 19 març 2016].
# Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1957

La cerimònia de lliurament de les medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1957 va tenir lloc el 22 d'abril de 1958. Va ser el tretzè lliurament de aquestes medalles atorgades per primera vegada dotze anys abans pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (CEC). Els premis tenien per finalitat distingir als professionals del cinema espanyol i estranger pel seu treball durant l'any 1957. La cerimònia es va celebrar a l'Hotel Castellana Hilton i va ser presidida per José María Muñoz Fontán, director general de cinematografia i teatre. Van intervenir també el Cap del Sindicat Nacional de l'Espectacle, Gómez Ballesteros, i la cantant Mikaela.
Es van lliurar els mateixos vint-i-dos premis que en l'edició anterior. Les medalles van estar molt repartides en aquesta ocasió, si bé el film ... Y eligió el infierno va obtenir els de millor pel·lícula, director i fotografia en blanc i negre.

## Llistat de medalles

| Categoria | Premi | Labor premiada |
| Millor pel·lícula | ... Y eligió el infierno | pel·lícula |
| Millor director | César Fernández Ardavín | ... Y eligió el infierno |
| Millor actriu principal | Sara Montiel | El último cuplé |
| Millor actor principal | Francisco Rabal | Amanecer en puerta oscura |
| Millor actriu secundària | Mari Carmen Díaz de Mendoza | Madrugada |
| Millor actor secundari | Jesús Tordesillas | La guerra empieza en Cuba |
| Millor fotografia en blanco i negre | Manuel Berenguer | ... Y eligió el infierno |
| Millor fotografia en color | José Fernández Aguayo | El último cuplé |
| Millor música | Salvador Ruiz de Luna | La guerra empieza en Cuba |
| Millors decorats | Antonio Simont | Un ángel pasó por Brooklyn |
| Millor argument original | Luis Lucas José Gallardo | El maestro |
| Millor guió | José Antonio de la Loma | Manos sucias |
| Millor labor literària | Alfonso Sánchez | |
| Millor pel·lícula estrangera | La Strada | pel·lícula |
| Premi Jimeno | José Antonio de la Loma (Director) | Las manos sucias |
| Millor labor periodística | Pío García Viñolas | |
| Millor llibre | Mecánica del guion cinematográfico | De José Luis Barbero |
| Premi especial a actriu estrangera en pel·lícula espanyola | Zully Moreno | Madrugada |
| Premi especial a actor estranger en pel·lícula espanyola | Aldo Fabrizi | El maestro |
| Millor curtmetratge | Goya | De José Ochoa |
| Millor actriu estrangera | Giulietta Masina | La Strada |
| Millor actor estranger | O. W. Fischer | El rey loco |

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1957
* 2a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

## Bibliografia

* Círculo de Escritores Cinematográficos. 1945-1975. Madrid: Imprenta del MIT, 1975, p. 52 y 91-92. ISBN 84-500-6968-8.
* Fuentes documentales para el estudio de la música en el cine español de los años 40. Valencia: Universidad Politécnica de Valencia, 2003, p. 548 [Consulta: 16 abril 2016].
* «Medallas del CEC a la producción española de 1957». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 19 març 2016].

## Enllaços externs

* Noticiario nº 800 A, 5 de maig de 1958, NO-DO