OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pau Bolart

Pau Bolart (Reus 1841 (?) - 1909) va ser un quiosquer català.
El mes de setembre de 1870 es va inaugurar a la plaça del Mercadal de Reus, davant de Cal Cardenyes (que després seria la Casa Navàs), un quiosc per a la venda de premsa periòdica que va comportar una certa expectació a la ciutat, perquè s'anunciava que seria a semblança dels que hi havia instal·lats a la Rambla de Barcelona. El seu promotor, Pau Bolart, vinculat als sectors republicans i federalistes reusencs, va situar en l'espai més cèntric de la ciutat un lloc per a la promoció de la premsa local i forastera, i també un centre de subscripcions, a més de propiciar la venda de llibres, fullets i romanços.
Encara que venia i distribuïa tota mena de premsa, sempre va prioritzar la més crítica amb els poders conservadors de la ciutat. El 1874 era punt de subscripció i el lloc de més venda de El Clamor del Pueblo, de tendència republicana castelarista. Algunes de les capçaleres locals que tenien el seu punt de subscripció al quiosc de Pau Bolart van ser: Las Circunstancias a partir de 1877, La Autonomía el 1880, El Reusense, el 1882, La Defensa, el 1885, La Correspondencia de Reus, el 1886, El Distrito, el 1887, El Federal, el 1889, El Coalicionista, el 1890, Reus: semanario independiente, el 1899, La Reforma, el 1900 i setmanaris satírics locals com ara La Bomba el 1891, Pisto humorístico el 1896, La Palma, el 1899… a més d'una gran quantitat de publicacions d'altres punts de la península, com ara La Avanzada: semanario federal, de Tarragona, La Publicidad: nuevo enfoque federal, de Madrid, i les publicacions federalistes i catalanistes més importants de Barcelona. Al número 1 de la revista satírica reusenca El Látigo. de 1887, hi ha un anunci: "Kiosco de Pablo Bolart plaza de la Constitución. Se admiten suscriciones a los periódicos de Madrid".
Era també el lloc preferit de venda dels llibres dels autors locals, a més d'exposar els títols dels llibres més venuts a Barcelona i a Madrid. Va editar un llibre amb la complicitat de Josep Aladern que s'havia instal·lat a Reus el 1893 i amb el que va fer una forta amistat, titulat Almanac modernista de la literatura catalana 1895: composicions ineditas dels millors escriptors coleccionat per Joseph Aladern amb un peu d'impremta que deia: Impremta de Pau Bolart, tot i que Bolart no en va tenir mai d'impremta, i en realitat s'havia imprès a la "Impremta La Saura" que l'Aladern tenia a Alcover.
Pau Bolart va seguir fent de quiosquer fins al 1909, quan sembla que va morir. El quiosc que va regentar va desaparèixer del seu lloc a la plaça del Mercadal a finals de la dècada dels vuitanta del segle xx, perdent-se així un referent històric de la ciutat.

## Referències

* 1 2 Aguadé, Enric. Impressors i llibreters a Reus: 1720-1900. Reus: Centre de Lectura, 1996, p. 118-119. ISBN 8487873189.
* ↑ «Anuncios». El Látigo, 5-XI-1887, pàg. 3.
# Mare de Déu dels Dolors de Millars

La Mare de Déu dels Dolors de Millars és la capella de l'hospital del poble de Millars, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord).
Està situada dins del nucli de població de Millars, al nord-est del nucli antic. És en el carrer de l'Hospital, i actualment serveix de residència d'ancians.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Millars». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 132. La Mare de Déu dels Dolors de Millars». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ «La Mare de Déu dels Dolors de Millars en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-17. [Consulta: 16 agost 2016].
# Mare de Déu dels Dolors (Riga)

L'Església de la Mare de Déu dels Dolors (en letó: Sāpju Dievmātes Romas katoļu baznīca) és una església catòlica romana a la ciutat de Riga, capital de Letònia. L'església està situada en el Carrer Pils 5. Aquesta és la primera església catòlica que es va construir a Riga després de la Reforma protestant. Està dedicada a la Mare de Déu dels Dolors.
L'església precedent data de 1765 temps en el qual la ciutat va ser la capital del govern de Livònia en l'Imperi Rus, on la ciutat estava oberta des de principis de segle per a la població no alemanya i va substituir una petita capella de fusta per als soldats polonesos. Va servir originàriament per als polonesos i lituans de la ciutat.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Marina Levina et al (2007). Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches. Architecture and Art. Riga: Zinātne, Apgads Mantojums. ISBN 978-9984-823-00-3
# Paisatge amb ànecs

Paisatge amb ànecs és una pintura sobre tela feta per Baldomer Galofre i Giménez el 1871 i que es troba conservada actualment a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, amb el número de registre 3826 d'ençà que va ingressar el 26 d'octubre de 1884, provinent la col·lecció privada de Víctor Balaguer i Cirera.

## Descripció

Vista d'un llac amb vegetació atapeïda de salzes i pollancres. A l'esquerra, en primer terme, branques d'arbres. Darrere seu, un caminet s'endinsa cap al bosc. Al marge inferior dret, un aiguamoll amb barca amarrada i un arbre solitari entre les aigües fangoses. Al fons, siluetes de l'arbreda. Una renglera de nou ànecs neden al centre de la composició.

## Inscripció

Al quadre es pot llegir la inscripció B. Galofré.

## Bibliografia

* Trullén, Josep Maria (dir.). Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les col·leccions del museu. 2001. Vilanova i la Geltrú: Organisme Autònom Biblioteca Museu V.Balaguer, 2001. B-10-437/2001. ISBN 84-931438-3-9.

## Enllaços externs

* Web oficial del museu
# Paisatge arqueològic de les primeres plantacions de cafè del sud-est de Cuba

El Paisatge arqueològic dels primers cafetars al sud-est de Cuba és un lloc Patrimoni de la Humanitat a l'illa de Cuba des del 2000. Les restes que queden d'aquests cafetars del segle xix són una mostra única d'una manera pionera d'agricultura en un terreny difícil proper a la Sierra Maestra.Considera la UNESCO que il·luminen considerablement la història tecnològica, econòmica i social de la regió del Carib i Iberoamèrica.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Archaeological Landscape of the First Coffee Plantations in the South-East of Cuba» (en anglès). [Consulta: 10 març 2021].
# Marco Guida

Marco Guida (nascut el 7 de juny de 1981) és un àrbitre de futbol italià que arbitra a la Sèrie A. És àrbitre de la FIFA des del 2014 i està classificat com a àrbitre de la categoria elit de la UEFA.

## Carrera arbitral

El 2010, Guida va començar a oficiar a la Sèrie A. El seu primer partit com a àrbitre va ser el 31 de gener de 2010 entre el ChievoVerona i el Bolonya. El 2014, va ser inclòs a la llista d'àrbitres de la FIFA. El seu primer partit continental sènior com a àrbitre va ser el 17 de juliol de 2014, un partit entre el club búlgar Botev Plovdiv i el club austríac St. Pölten a la segona ronda de classificació de la UEFA Europa League. Va oficiar el seu primer partit internacional sènior el 4 de setembre de 2014 entre Croàcia i Xipre. També va oficiar a la Super League xinesa el 2018.
L'abril de 2024, Guida va ser seleccionat per oficiar a la UEFA Euro 2024 a Alemanya.

## Referències

* ↑ «2019 Refereeing International Lists». FIFA.com. Fédération Internationale de Football Association. [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ «Italy » Serie A 2009/2010 » 22. Round » Chievo Verona – Bologna FC 1:1». WorldFootball.net. [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ «Europa League Qual. 2014/2015 » 2. Round » Botev Plovdiv – SKN St. Pölten 2:1». WorldFootball.net. [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ «Referee teams for UEFA EURO 2024 appointed». uefa.com. [Consulta: 23 abril 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Marco Guida a worldfootball.net
# María Simón

María Simón (Montevideo, 4 de juny de 1954) és una enginyera i política uruguaiana pertanyent al Front Ampli, que fou ministra d'Educació i Cultura del seu país durant el govern del president Tabaré Vázquez, entre 2008 i 2010, i viceministra de la mateixa cartera entre 2010 i 2012.
Va rebre el títol de l'Ordre de Cavaller del Mèrit, atorgat per França el 2009.

## Biografia

Es graduà en Enginyeria Industrial el 1980 i des de 1993 fou professora titular Grau 5 del Departament de Telecomunicacions de l'Institut d'Enginyeria Elèctrica de la Facultat d'Enginyeria de la Universitat de la República. Va ser, així mateix, directora de l'Institut d'Enginyeria Elèctrica i Cap del Departament de Telecomunicacions del mateix institut. Dictà cursos de grau sobre modulació i cursos de postgrau en la seva especialitat.
Simón va ser degana de la facultat d'Enginyeria de la UdelaR des de 1998 a 2005, quan ocupà la presidència d'ANTEL, un ens de telecomunicacions de l'Estat. El 2008 reemplaçà Jorge Brovetto al ministeri d'Educació i Cultura. Va exercir el càrrec de ministra fins a l'1 de març del 2010.
L'agost del 2009, la ministra Simón va tornar a obrir el debat públic sobre la pertinència de crear un Ministeri de Justícia i Drets Humans, separat del d'Educació i Cultura.
Al març de 2015 va ser elegida novament Degana de la Facultat d'Enginyeria de la Universitat de la República fins al 2019, sent reelecta per quarta vegada fins a febrer de 2023.

## Referències

* ↑ «Perfil de todos los ministros y subsecretarios de Mujica» (en castellà). Montevideo Portal - Montevideo COMM. [Consulta: 4 maig 2024].
* 1 2 «Francia condecora a María Simon» (en anglès). El País, 28-08-2009. [Consulta: 4 maig 2024].
* ↑ UDELAR. «Decana», 06-02-2015. Arxivat de l'original el 5 de octubre de 2015. [Consulta: 25 novembre 2015].
* ↑ La Diaria. «María Simon fue reelecta como decana de Ingeniería», 21-03-2019. [Consulta: 2 març 2024].
# Maria Bashir

Maria Bashir (Herat, Afganistan, 1970) és la fiscal general de la província d'Herat, a l'Afganistan. És l'única dona que ha tingut aquest càrrec. que ocupa des de 2009. Amb una experiència de més de 15 anys en l'administració pública afganesa, ha estat enfrontada als talibans, als policies corruptes, a les amenaces de mort i a intents d'assassinat. Sota el règim dels talibans, se li va prohibir treballar i es va dedicar a l'escolaritzar dones joves a domicili. Després del règim dels talibans, va tornar a ser cridada al servei i va ser nomenada fiscal general de la província d'Herat. Bashir ha orientat la seva acció contra la corrupció i l'opressió de la dona en, a data de 2010, fins a 87 casos.
L'any 2011, Maria Bashir va obtenir, de la mà del Departament d'Estat dels Estats Units, el Premi Internacional Dona Coratge.
Al mateix any, va ser distingida per la Time (revista), entre les 100 persones més influents del món.

## Referències

* ↑ Jane Corbin. «What are we fighting for?» (en anglès), 16-08-2009. [Consulta: 3 desembre 2016].
* 1 2 Aryn Baker. «Maria Bashir - Law Enforcer» (en anglès), 21-04-2011. [Consulta: 3 desembre 2016].
* ↑ «Prix international des femmes de courage, en 2011» (en anglès). [Consulta: 3 desembre 2016].
* ↑ Rachel Vogelstein. «International Women of Courage Awards» (en francès), 10-03-2011. [Consulta: 3 desembre 2016].
# Pasqual Fandos Araguete

Pasqual Fandos Araguete (Vinaròs, 29 de gener de 1948) va ser un ciclista valencià, que fou professional entre 1971 i 1973.
El seu germà Joan Ignasi també fou ciclista professional.

## Palmarès

* 1972
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Astúries
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Colòmbia

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1973. Abandona

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Germans Fandos a vinapedia.es
# Marcia (cràter)

Marcia és un cràter amb coordenades planetocèntriques de 16.31 ° de latitud nord i 345.99 ° de longitud est, sobre la superfície de l'asteroide del cinturó principal (4) Vesta. Fa 67.6 km de diàmetre. El nom adoptat com a oficial per la UAI el 21 de novembre de 2012, fa referència a una verge vestal romana.

## Referències

* ↑ "Marcia (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Sir William Smith. I.B. Tauris. A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 2007.
# Mas Pilar

El Mas Pilar és un edifici del municipi de Sant Feliu Sasserra (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una masia de planta rectangular orientada a llevant, coberta a doble vessant i amb el carener paral·lel a la façana principal. Al primer pis s'obrí un pas elevat amb balustrada perpendicular a la masia i de considerables proporcions. A migdia un gran porxo il·lumina l'interior i a llevant i a tramuntana s'organitzà la part alta amb un seguit de finestres de mig punt alineades. Al sector nord s'hi construí una capella dedicada a santa Júlia i santa Bàrbara.
Els murs són de maçoneria arrebossats i moltes de les obertures són allindanades amb pedra. Els angles cantoners són reforçats per carreus de pedra de mida gran, ben escairats i polits.

## Història

La masia fou construïda durant el segle xvii. Un seguit de llindes mostren inscrites les dates de 1673 i 1680. La llinda de la porta té la següent inscripció:"R Stci Vicenti de Caldres. Gabiella Bregas".
Molt a prop hi ha la capella del mas, dedicada a sant Julià i santa Bàrbara.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas Pilar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2015].
# Mas Pitarra (Cervelló)

Mas Pitarra és un edifici del municipi de Cervelló (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya i també en el de Béns Culturals d'Interès Local (BCIL) de l'Ajuntament de Cervelló.
El Mas Pitarra és un edifici, del s. XVI o anterior, amb construccions d'èpoques diferents situat al mig dels camins que menen a Can Sala de Baix i al mas de Can Pi. La façana és orientada a nord-est. La part més antiga té un portal rodó adovellat, just a l'angle on hi estan adossades dues construccions més modernes. En la primera construcció hi ha un portal d'arc rebaixat i damunt un balcó amb un cérvol dintre d'una circumferència a la llinda. En el cos següent s'obre una porta amb una finestra a banda i banda; les tres obertures són d'arc de mig punt i estan emmarcades per columnes i capitells. A sobre de la porta hi ha la figura d'un lleó i al primer pis hi ha dues portes d'arc rebaixat, amb columnes i capitells, que donen a un balcó. Al costat esquerre hi ha una torratxa amb ceràmica vidriada. El conjunt és tancat amb un reixat amb basament d'obra.
En el últims anys l'edifici s'ha anat degradant, el seu estat és lamentable i ruïnós (en el seu moment l'Ajuntament de Cervelló, als anys 1990, no va donar un permís d'obres al seu propietari i aquest va preferir abandonar el projecte que tenia). Actualment hi ha un nou projecte sobre la propietat.

## Història

Fins a mitjans de segle xix, el mas era l'antiga rectoria de la parròquia de Sant Esteve de Cervelló -en el temple romànic del s. XI. La parròquia va ser traslladada al centre urbà el 1879 i el temple va ser dedicat, i anomenat, de Santa Maria de Cervelló-. En ser acabada la nova rectoria al poble, adquirí la casa l'escriptor Frederic Soler Hubert, "Serafí Pitarra", l'any 1880, que la conservà i amplià donant-li la configuració que té fins avui.
El poeta i dramaturg feia estades als estius on de tant en tant feia trobades literàries i artístiques convidant a les seves amistats i coneguts personatges rellevants de l'època (al poble es parla que hi va ser en Josep Anselm Clavé, però el compositor va morir el 1874, per aquesta raó pot ser ser fruit d'un rumor públic).
En alguna de les obres de "Pitarra" es veu reflectit el redós del mas: La Creu de la Masia, La Pubilleta de Mas de Can Pi,

## Referències

* 1 2 «Can Pitarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ «Llegendarium». Arnau Folch, 2017. [Consulta: 2018].
* ↑ «L'altre Can Pitarra». La Vanguardia.
* ↑ «Frederic Soler (Pitarra) - La Pubilleta». David Espuña, 19-07-2010. [Consulta: 2018].
# Mas Pinós

Mas Pinós és una masia situada al municipi de Mieres, a la comarca catalana de la Garrotxa. Es troba arran d'un afluent de la riera de Brugueroles.
# Mas Pinell

El Mas Pinell és una propietat situada al municipi de Torroella de Montgrí, entre l'actual desembocadura del Ter i l'antiga del Daró. Hi ha dues masies: el Mas Pinell de Dalt (la més antiga, situada dalt del Puig del Mas Pinell) i el Mas Pinell de Baix (més propera al Mas Ferrer). En els seus terrenys s'hi van construir el càmping El Delfín Verde, el 1960, i la urbanització Mas Pinell, el 1969.

## Història

El 1577 Montserrat Carles va comprar l'heretat a Catharina Pla i Joaquim Roig. Des de llavors, fins a inicis del segle XX, aquesta va formar part del patrimoni Carles. Dedicada a la producció agrícola i sobretot pecuària, els seus límits eren poc precisos, i la seva superfície variava entre 600 i 900 vessanes (entre 130 i 200 hectàrees). Aquesta imprecisió provocava molts conflictes amb els veïns, com el 1821, quan diversos veïns van ocupar terrenys de la Fonollera, i van ser desallotjats per forces armades, a petició del propietari, Narcís de Carles i O'Doyle. Per problemes econòmics Joaquim de Carles i Mendoza va hipotecar el mas entre 1880 i 1892. El 1906 Joaquim de Carles i Ferrer va vendre el mas a Juan Vilaplana Bataller, fariner de Barcelona. La masoveria va passar a mans de Martí Farreró i posteriorment del seu fill Melcior Farreró Benaset, però en casar-se el seus germans, tenia dificultats per a conrear tots els terrenys, i per evitar que marxés, el propietari va construir el 1921 el Mas Pinell de Baix, al qual va adjuntar uns 50 vessanes. Els Farreró van seguir amb la masoveria del Mas Pinell de Baix, i la del Mas Pinell de Dalt va ser assignada primer als Parals i després als Turró, fins a la seva jubilació a mitjans de la dècada de 1980, quan els Farreró van tornar a conrear totes les terres del mas.
El 1937, durant la Guerra Civil espanyola, el mas va ser col·lectivitzat per la Col·lectivitat Agrícola CNT-AIT de Torroella de Montgrí. El 1965, amb la construcció del càmping El Delfín Verde, van arribar a les dues masies serveis com l'aigua i l'electricitat. Malgrat la construcció del càmping i la urbanització, els Vilaplana segueixen dedicant la major part de la propietat a l'explotació agrícola.

## Referències

* 1 2 3 Els masos del Montgrí. Torroella de Montgrí: Can Quintana. Museu de la Mediterrània, novembre 2010, p. 89-91.
* ↑ «El càmping ‘resort’ de més extensió de l’Estat espanyol». El Punt Avui, 15-08-2022.
# Pavino

Pavino (en rus: Павино) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Novossibirsk, a Rússia, que en el cens del 2010 no tenia cap habitant, pertany al districte de Novossibirsk.

## Referències

* ↑ «детский сад "Лукоморье"».
# Pavo (Geòrgia)

Pavo és una població dels Estats Units a l'estat de Geòrgia. Segons el cens del 2000 tenia 711 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pavo tenia 711 habitants, 301 habitatges, i 191 famílies. La densitat de població era de 156 habitants/km².
Dels 301 habitatges en un 22,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,2% hi vivien parelles casades, en un 17,9% dones solteres, i en un 36,5% no eren unitats familiars. En el 31,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,36 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,96.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,5% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 25,2% entre 25 i 44, un 26,2% de 45 a 60 i un 17,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 22.448 $ i la renda mediana per família de 25.938 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.000 $ mentre que les dones 18.382 $. La renda per capita de la població era d'11.915 $. Entorn del 18% de les famílies i el 24,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pavo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pavo». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Pavones

Pavones és un barri del districte de Moratalaz, a Madrid. Limita al nord amb el barri d'Horcajo, al sud amb Palomeras Sureste (Puente de Vallecas), a l'oest amb Fontarrón i Vinateros i a l'est amb el nucli antic de Vicálvaro. Està delimitat al sud per l'Avinguda del Mediterráneo, a l'oest per Fuente Carrantona, a l'est per la M-40 i al nord pel carrer Luis de Hoyos Sainz.
El barri acull la Junta Municipal de Districte de Moratalaz, el Poliesportiu de Moratalaz i el principal temple mormó d'Europa, construït el 15 de setembre de 1998.

## Intercanviador

A Pavones s'hi troba un dels intercanviadors de transport públic de Madrid. S'hi enllaça la línia 9 de metro amb els autobusos urbans 20, 30, 32, 140, 142 i 144.

## Referències

* ↑ «¿Utah? No, Moratalaz» (en (castellà)).
* ↑ Intercambiadores – Pavones Arxivat 2007-03-02 a Wayback Machine. al web del Metro de Madrid.

## Enllaços externs

* Ortofoto del districte amb els límits de cada barri
* Districtes de Madrid
* Barrio de Pavones Arxivat 2012-10-12 a Wayback Machine. a Madripedia, amb llicència GNU.
# Pere II Ramon de Montcada i d'Abarca

Pere II Ramon de Montcada i d'Abarca (1267 - 1300), baró d'Aitona, Serós i Soses, i senescal de Barcelona, fou un noble i militar català.
Fill de Pere I de Montcada i d'Aragó, baró d'Aitona i senescal de Barcelona, i de Sibil·la d'Abarca, a la mort del seu cosí Simó de Montcada i de Cervera heretà la senescalia de Barcelona. Participà en la Croada contra la Corona d'Aragó, conduint seixanta cavallers que s'uniren als 80 cavallers de Ramon III de Montcada per socórrer els almogàvers durant el Combat de Santa Maria.
Ot I de Montcada i de Pinós, el seu successor, i la reina Elisenda de Montcada, la quarta i darrera muller de Jaume II el Just foren fills de Pere II Ramon i Elisenda de Pinós.

## Referències

* 1 2 Castellano Tresserra, Anna. Pedralbes a l'Edat mitjana: història d'un monestir femení. L'Abadia de Montserrat, 1998, p. 29. ISBN 8478269983.
* ↑ «Pere II Ramon de Montcada i d'Abarca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Albertí, Elisenda. Dames, reines, abadesses, 18 personalitats femenines a la Catalunya medieval. Albertí Editor, 2007, p. 87-93 [Consulta: 20 maig 2013]. Arxivat 2014-11-08 a Wayback Machine.
# Pepín el Jorobado

Pepín el Jorobado, també coneguda com a Pepín el Jorobado o el hijo de Carlomagno és la primera peça dramàtica publicada per Víctor Balaguer el 1838, en llengua castellana. El títol complet era Pepín el Jorobado. Drama histórico. En cuatro actor dividido en seis cuadros. Por un joven catalán. Balaguer no va signar l'obra, que es va imprimir a la Impremta Ignacio Oliveras de Barcelona el 1841. El llibre tenia un total de 69 pàgines, sense cap pròleg. A l'obra apareixen 16 personatges majors i d'altres de menors.

## Anàlisi

L'obra tracta d'un relat històric ambientat en l'edat mitjana, amb una clara finalitat didàctica. Un dels objectius de Víctor Balaguer era fer arribar les llegendes romàntiques catalanes al gran públic.

## Referències

* ↑ Cuccu, Marina. Víctor Balaguer i Cirera (Col·lecció Retrats. Número 25 ( PDF)). Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003 [Consulta: 3 març 2015].
# Pedra Caballera

La Pedra Caballera és una muntanya de 433 metres que es troba al municipi de Cabacés, a la comarca catalana del Priorat.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya