OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 2150 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 2150 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 16 d'abril de 2014. El Consell va condemnar la negació del genocidi de Ruanda. També va demanar que es reprengui la lluita contra el genocidi i que tots els països signin la Convenció per a la Prevenció i la Sanció del Delicte de Genocidi.

## Contingut

El Consell de Seguretat ha posat èmfasi en la importància de la Convenció per a la Prevenció i la Sanció del Delicte de Genocidi i la responsabilitat dels Estats de respectar i garantir els drets dels seus ciutadans. Especialment, l'educació era important per evitar els genocidis en el futur.
Es va establir el Tribunal Penal Internacional per a Ruanda per castigar els responsables del genocidi de Ruanda el 1994. Més d'un milió de persones hi van morir. Nou responsables encara eren fugitius. El 7 d'abril va ser establert el 2003 per l'Assemblea General de les Nacions Unides com el Dia Internacional per a recordar el genocidi de Ruanda el 1994.
Les Forces Democràtiques per a l'Alliberament de Ruanda (FDLR) eren les autores del genocidi el 1994. Hi ha sancions de l'ONU contra el grup, que actualment està operant a la República Democràtica del Congo i provocant víctimes.
El Consell de Seguretat va condemnar la negació del genocidi de Ruanda i va demanar als països lluitar contra aquest nou delicte. També es va demanar als països que encara no havien ratificat el Conveni sobre el genocidi considerar fer-ho.

## Referències

* ↑ Nacions Unides. «Unanimously adopting resolution 2150, SC calls for recommitment to fight against genocide», 16-04-2014.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 2101 a la 2200 (2013 - 2015)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Tempe

* Per a altres significats, vegeu «Tempe (desambiguació)».
La vall de Tempe (en grec: Τέμπη; AFI: en grec modern /ˈtémbi/, en grec antic /témpē/) és un congost al nord-est de Tessàlia, entre els monts Olimp i Ossa, pel qual passa el riu Peneu fins a desembocar al Golf Termaic. La vall té uns 10 km de llargada i és molt estreta, de vegades no fa ni 25 metres d'ampla i uns precipicis profunds, fins a 500 metres, per on discorre el riu. Conforma un pas natural per entrar a Tessàlia venint de Macedònia.
La bellesa de la vall de Tempe va ser cantada pels antics poetes, que la presentaven com un lloc abundós de boscos i on van passar antigues tradicions mítiques. Allà va néixer Aristeu, fill d'Apol·lo i de la nimfa Cirene. El pas de Tempe era relacionat amb el culte a Apol·lo: hom creia que aquest déu hi havia anat a purificar-se després d'haver mort la serp Pitó, i va tornar a Delfos portant a la mà una branca de llorer collida al congost. Cada nou anys, un grup de joves de Delfos enviat per la ciutat anava a Tempe a collir branques de llorer per portar a l'oracle. A la vall s'hi celebrava un festival on assistien tots els pobles veïns, i es feia una processó acompanyada d'un flautista, segons Claudi Elià i Plutarc.
La llegenda atribuïa la seva orografia a un terratrèmol que va separar les muntanyes i va donar sortida al mar al riu Peneu, segons Heròdot i Estrabó. Però els tessalis deien que era el déu Posidó qui havia separat les muntanyes, i Diodor de Sicília i Lucà deien que havia estat obra d'Hèracles.
Antigament era defensat per quatre fortaleses: Gonnos, Còndilon, Càrax i Tempe. Quan Xerxes I va envair Grècia l'any 480 aC, els grecs van defensar el pas de Tempe amb un miler d'homes, però el rei Alexandre I de Macedònia ho desaconsellà a causa de l'existència d'un altre pas a través del mont Olimp que entra a Tessàlia prop de Gonnos, i així es van retirar a les Termòpiles. Els romans van construir una carretera a tot el llarg de la vall; en certs punts només hi ha lloc per la carretera i el riu. Per unes inscripcions que s'han trobat, sembla que el responsable de la construcció va ser Cassi Longí, a qui Juli Cèsar va enviar com a llegat l'any 48 aC a fer diverses operacions a Tessàlia.
Altres valls van portar el nom de Tempe, com ara la vall del riu Heloros a Sicília i la vall del Velinus, prop de Reate.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Tempe». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 gener 2021].
# Kremersita

La kremersita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom en honor del químic alemany Peter Kremers.

## Característiques

La kremersita és un halur de fórmula química (NH₄,K)₂[Fe$^{3+}$Cl₅(H₂O)]. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Es tracta d'un mineral molt deliqüescent, ja que només perdura en condicions ambientals favorables. Habitualment es troba en forma de cristalls diminuts, de vegades fibrosos. A Radlin, Polònia, van ser trobats cristalls vermells profunds relativament grans, de fins a 3 mm de grandària.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kremersita pertany a «03.CJ - Halurs complexos, amb MX₆ complexes; M = Fe, Mn, Cu» juntament amb els següents minerals: clormanganokalita, rinneïta, eritrosiderita, mitscherlichita, douglasita, redikortsevita, zirklerita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Vesuvi, a la província de Nàpols, a Campània, Itàlia. També ha estat descrita en altres indrets d'Itàlia, Alemanya, Polònia, el Japó, Rússia, Tadjikistan i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Kremersite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 novembre 2017].
# Estació de Sagrera

«Estació de Sagrera» té aquests significats:
Estacions de ferrocarril:
* Sagrera Mercaderies, antiga estació de mercaderies on ara hi ha l'estació de Sagrera-TAV de Barcelona.
* Sagrera | TAV o Barcelona-Sagrera, estació actualment en construcció de la L4, L9 i adif a Barcelona.
* La Sagrera / la Sagrera - Meridiana (L1, L4, L5, L9 i Rodalies de Catalunya):
** Sagrera, estació de les línies L1 i L5, a Barcelona, que ha canviat la seva denominació per la Sagrera.
# Honavar

Honavar, Honawar o Honnavar (ಹೊನ್ನಾವರ en kannada) és una ciutat portuària al districte d'Uttara Kannada a Karnataka, Índia. Antiga capital de subdivisió és actualment capçalera de la taluka d'Honavar. El seu nom alternatiu fou Honore o Onore derivat del portuguès. A menys de 30 km al sud-est hi ha la vila de Gersoppa (Karnataka) i a uns 25 km més avall les famoses cascades Gersoppa al riu Gersoppa. A uns 18-20 km i ha un temple important anomenat Maruti o Mukhyaprana Lakxmi Venkatesh del segle xii. Al cens del 2001 figura amb una població de 17.833 habitants (el 1881 eren 6.658 habitants).

## Història

Al Periplus, datat a mitjan segle iii, és esmentada com a Naour. Un text indi del segle x esmenta l'illa d'Hanuruha. Amb el nom d'Honnupura" (ಹೊನ್ನುಪುರ en kannada) apareix a l'edat mitjana com a centre relacionat amb l'or. El geògraf àrab Abu al-Fida o Abulfeda (1273-1331), i el viatger Ibn Batuta (1342) també l'esmenten.
A l'inici del segle xvi exportava arròs i el port era freqüentat per naus portugueses que el 1505 hi van construir un fort però el 1507 a causa d'un enfrontament amb el raja de Viziapur, els lusitans van atacar i destruir la ciutat. Frederic (1563-1581) anomena el fort portuguès amb el nom d'Onor. De la Valle hi va estar el 1623 i diu que era una petita vila governada pels portuguesos.
El 1670 un gos de la factoria britànica oberta poc abans va matar a una vaca sagrada i la multitud va matar 18 persones en revenja. Uns anys després Honavar va passar al raja de Bednur; al seu torn l'estat de Bednur fou conquerit per Haidar Ali de Mysore a la meitat del segle xviii. El 1783 una força britànica dirigida pel general Matthews, va conquerir la ciutat; el capità Torriano la va defensar amb èxit contra Tipu Sultan durant tres mesos el 1784, però finalment li fou cedida aquell mateix any pel tractat de Bangalore o Mangalore. Derrotat i mort Tipu Sultan (1799) va retornar a possessió britànica

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.

## Enllaços externs

* Google Maps
* A historical sketch of Honavar
* Rain Fall and other Information for Honavar
* St.Ignatius School of Nursing, Honavar Arxivat 2009-09-12 a Wayback Machine.
# Ciclisme als Jocs Olímpics d'estiu 2008 - Contrarellotge femenina

Ciclisme als Jocs Olímpics d'estiu 2008 :
| Ciclisme en ruta |||||
| Ruta | homes | dones |
| Contrarellotge | homes | dones |
| Ciclisme en pista |||||
| Velocitat individual | homes | dones |
| Velocitat per equips | homes | |
| Persecució individual | homes | dones |
| Persecució per equips | homes | |
| Puntuació | homes | dones |
| Keirin | homes | |
| Madison | homes | |
| Ciclisme de muntanya |||||
| Ciclisme de muntanya | homes | dones |
| BMX |||||
| BMX | homes | dones |
| < 2004 2012 > |||||
La Contrarellotge femenina dels Jocs Olímpics de Pequín 2008 es va disputar el 13 d'agost de 2008 en el mateix circuit al qual donaven voltes en la prova en línia, pels voltants de la Gran Muralla Xinesa. La contrarellotge consistia a donar una volta al circuit, per fer un total de 23,8 km i fou guanyada per l'estatunidenca Kristin Armstrong, a una velocitat mitjana de 40,445 k/h. La segona fou la britànica Emma Pooley i la tercera la suïssa Karin Thürig.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Kristin Armstrong | Emma Pooley | Karin Thürig |

## Classificació final

| Posició | Ciclista | Temps |
| | Kristin Armstrong | 34' 51" |
| | Emma Pooley | + 24" |
| | Karin Thürig | + 59" |
| 4 | Jeannie Longo-Ciprelli | + 1' 01" |
| 5 | Christine Thorburn | + 1' 02" |
| 6 | Judith Arndt | + 1' 08" |
| 7 | Christiane Soeder | + 1' 29" |
| 8 | Priska Doppmann | + 1' 36" |
| 9 | Zulfià Zabírova | + 1' 38" |
| 10 | Susanne Ljungskog | + 1' 42" |
Classificació final (11–25) :
| 11 | Hanka Kupfernagel | + 1' 43" |
| 12 | Tatiana Guderzo | + 1' 46" |
| 13 | Linda Melanie Villumsen Serup | + 1' 59" |
| 14 | Marianne Vos | + 2' 07" |
| 15 | Nicole Cooke | + 2' 23" |
| 16 | Natalia Boyarskaya | + 2' 23" |
| 17 | Min Gao | + 2' 24" |
| 18 | Mirjam Melchers-van Poppel | + 3' 00" |
| 19 | Marta Vilajosana | + 3' 03" |
| 20 | Maryline Salvetat | + 3' 18" |
| 21 | Emma Johansson | + 3' 37" |
| 22 | Oenone Wood | + 4' 02" |
| 23 | Edita Pučinskaitė | + 4' 04" |
| 24 | Alexandra Wrubleski | + 4' 24" |
| 25 | Lang Meng | + 6' 00" |

## Notes

* ↑ Road Cycling Day 3 Preview: Men's & Women's Individual Time Trial Arxivat 2008-08-15 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ «Resultats al web oficial dels Jocs Olímpics». Arxivat de l'original el 2008-08-16. [Consulta: 16 agost 2008].
# El Punxó

El Punxó és una muntanya de 2.580,1 metres d'altitud situada al sud-oest del Massís del Carlit, al límit entre els termes comunals d'Enveig, Porta i Portè, tots tres de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Està situat a l'extrem nord-oest del terme d'Enveig, al nord-est del de Porta, i al sud del de Portè, a l'extrem de ponent de la Serra del Bac d'Hortell. També es troba al nord del Pic de Comau i del Coll de l'Home Mort i al nord-oest del Pic Pedrós. En els seus vessants septentrionals s'estén el Bosc Comunal de Portè.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC
És destí freqüent de moltes de les rutes d'excursionisme del sud del Massís del Carlit.

## Referències

* ↑ El Punxó en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].

## Bibliografia

* Becat, Joan. «56 - Enveig». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan. «- Porta i - Portè». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Figuera, Manel. Excursions escollides per a raquetes de neu: 20 itineraris pel Berguedà, l'Alt Urgell i la Cerdanya. Valls: Cossetània Edicions, 2005 (Azimut, 75). ISBN 84-9791-140-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Dorres i Enveig». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Ernest Langlois

Ernest Langlois (Heippes, Mosa, Lorena, 4 de setembre de 1857 – Lilla, 15 de juliol de 1924) fou un romanista francès, editor de textos medievals.

## Vida i obra

Langlois va estudiar a l'École des Chartes de 1879 a 1883 i va acabar els estudis amb una tesi consistent en l'edició d'una cançó de gesta: Le Couronnement de Louis. Chanson de geste (Paris 1888). Després va estudiar de 1883 a 1888 a l'École française de Rome. El 1890 es va doctorar amb dues tesis (llatina i francesa, com es feia en aquella època): Origines et sources du Roman de la Rose (1891) i De Artibus rhetoricae rhythmicae sive de Artibus poeticis in Francia ante litterarum renovationem editis : quibus versificationis nostrae leges explicantur (Paris 1890). Des de 1888 fou professor a la Universitat de Lille, on fou nomenat catedràtic el 1893. Hi feu cursos de picard i való i literatura francesa medieval. Va ser degà el 1900. El 1922 va ser nomenat membre corresponent de l'Académie des inscriptions et belles-lettres.
A més de les edicions i estudis sobre Le couronnement de Louis, Adam de la Halle (Adam le Bossu) i el Roman de la Rose (estudis sobre la transmissió manuscrita i edició en cinc volums), és conegut també pel repertori de noms propis en les cançons de gesta.

## Publicacions

* (editor) Le Couronnement de Louis. Chanson de geste, París 1888, 1920, 1984
* (editor) Les registres de Nicolas IV. Recueil des bulles de ce pape, París 1886–1893
* Notices des manuscrits français et provençaux de Rome antérieurs au XVIe siècle, París 1889, 1974
* Origines et sources du Roman de la Rose, París 1891, reedicions: 1973, 2011
* (editor) Le Jeu de Robin et Marion, par Adam le Bossu, trouvère artésien du XIIIe siècle, París 1896, 1923, 1924, 1958, 2008
* (editor) Les Sources vives. Poésies, París 1896
* (editor; amb Gaston Paris) Chrestomathie du moyen âge, París 1897, 1952
* (editor) Recueil d'arts de seconde rhétorique, París 1902, 1974
* Table des noms propres de toute nature compris dans les chansons de geste imprimées, París 1904, 1974
* (editor) Impressions d'automne. Poésies, précédées d'une nouvelle édition des "Sources vives", París 1905
* (editor) Nouvelles françaises inédites du quinzième siècle, París 1908, 1975
* Les manuscrits du Roman de la Rose. Description et classement, Lille/París 1910
* (editor) Adam le Bossu, trouvère artésien du XIIIe siècle, Le jeu de la feuillée, París 1911, 1923, 1951, 2008
* (editor) Guillaume de Lorris et Jean de Meung, Le roman de la rose, 5 volums, París 1914–1924

## Bibliografia

* François Delaborde, Ernest Langlois. Notícia necrològica. In: Bibliothèque de l'Ecole des chartes. 85, 1924, pp. 426-429
* Noël Dupire: Bibliographie des travaux de Ernest Langlois. Paris 1929 (1931) ressenya

## Enllaços externs

* Obres d'Ernest Langlois al Catàleg Col·lectiu de les Universitats Catalanes
# Maylandia sciasma

Maylandia sciasma és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

Maylandia fa referència a l'ictiòleg alemany Hans J. Mayland i sciasma (ombra) prové del grec en al·lusió a les aletes pelvianes negres del mascle.

## Descripció

Fa 7,1 cm de llargària màxima. Cap moderadament inclinat i amb premolars a la filera exterior de les mandíbules. Les aletes pelvianes negres, les galtes de color blau fosc, l'aleta dorsal blava i sense una banda submarginal negra en els mascles reproductors i les femelles de color marró clar amb les vores de les aletes grogues distingeixen aquesta espècie de totes les altres del mateix gènere. Els mascles reproductors es diferencien d'algunes poblacions de Maylandia zebra per la presència d'una sola franja interorbitària (2 en M. zebra) i pel pigment negre a les membranes anteriors de l'aleta anal. Les femelles tenen més bandes verticals per sota de l'aleta dorsal en comparació a les de Maylandia aurora (7-10 vs. 6).

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical (10°S-11°S, 34°E-35°E), el qual viu a l'Àfrica oriental: el llac Malawi a Tanzània.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Meyer, M. K., i W. Foerster, 1984. Un nouveau Pseudotropheus du lac Malawi avec des remarques sur le complexe Pseudotropheus-Melanochromis (Pisces, Perciformes, Cichlidae). Revue Française d'Aquariologie et d'Herpetologie 10:107-112.
* ↑ ITIS (anglès)
* 1 2 3 Ciccotto, P. J., Konings, A. & Stauffer, J. R. Jr., 2011. Descriptions of five new species in the genus Metriaclima (Teleostei: Cichlidae) from Lake Malawi, Africa. Zootaxa, 2738: 1–25. Pàg. 14.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 Konings, A., 2007. Malawi cichlids in their natural habitat. Quarta edició. Cichlid Press, El Paso, els Estats Units. 424 p. Pàg. 177.
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid (Espanya).
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ All fishes of Tanzania - FishBase (anglès)
* ↑ Checklist of the Cichlid Fishes of Lake Malawi (Lake Nyasa/Niassa) by Michael K. Oliver, Ph.D. Arxivat 2012-11-14 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Species in Malawi (Lake) (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* ION (anglès)
# Teixidor capnegre

El teixidor capnegre (Remiz macronyx) és un ocell de la família dels remízids (Remizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita canyars i aiguamolls del sud d'Àsia, cap al nord fins al mar Caspi, mar d'Aral i llac Balkhash, nord i sud-est d'Iran i sud-oest d'Afganistan.

## Referències

* ↑ «Teixidor capnegre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
# Kinder (Louisiana)

Kinder és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 2.148 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kinder tenia 2.148 habitants, 848 habitatges, i 576 famílies. La densitat de població era de 505,7 habitants/km².
Dels 848 habitatges en un 36,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44% hi vivien parelles casades, en un 19,8% dones solteres, i en un 32% no eren unitats familiars. En el 28,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,42 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,6% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 26,2% entre 25 i 44, un 19,4% de 45 a 60 i un 17,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 75,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.493 $ i la renda mediana per família de 31.799 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.015 $ mentre que les dones 19.015 $. La renda per capita de la població era de 13.187 $. Entorn del 19,6% de les famílies i el 20,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kinder». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kinder». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Fakhkh

Fakkh fou una vila propera a la Meca, actualment anomenada al-Shuhada, a l'Aràbia Saudita.
És coneguda per la batalla que hi va tenir lloc l'11 de juny de 786, coneguda com a batalla de Fakkh (yawm Fakkh). Els alides, revoltats a primers de maig a Medina, hi foren derrotats pels abbàssides. Després de la batalla, Idrís, que hi va participar, va fugir al Magrib, on es va establir i va ser l'origen de la dinastia idríssida. La batalla de Fakkh és considerada pels xiïtes com la segona de les grans matances d'alides, després de la de Karbala.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. «Fakhkh».
# Hornbeak

Hornbeak és una població dels Estats Units a l'estat de Tennessee. Segons el cens del 2000 tenia 435 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hornbeak tenia 435 habitants, 185 habitatges, i 130 famílies. La densitat de població era de 270,9 habitants/km².
Dels 185 habitatges en un 30,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,5% hi vivien parelles casades, en un 7% dones solteres, i en un 29,2% no eren unitats familiars. En el 25,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,81.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,8% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 23,7% de 45 a 60 i un 17,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.153 $ i la renda mediana per família de 31.389 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.167 $ mentre que les dones 20.313 $. La renda per capita de la població era d'11.657 $. Entorn del 13,5% de les famílies i el 14,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hornbeak». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hornbeak». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Espoo

Espoo (nom finès; en suec, Esbo) és una ciutat a la costa sud de Finlàndia, a la província de Finlàndia del Sud. És part de l'àrea metropolitana de Hèlsinki. El seu terme limita a l'est amb Hèlsinki i Vantaa, al nord amb Nurmijärvi i Vihti i a l'oest amb Kirkkonummi; dins el seu municipi està enclavat el terme de Kauniainen, que es va segregar d'Espoo el 1920. Al nord-oest del terme municipal hi ha el parc nacional de Nuuksio.
Espoo té una extensió de 528 km², 312 km² dels quals són terrestres i la resta, maritimolacustres. La població actual és de 236 301 (30.6.2007), la segona més habitada després de Hèlsinki. Es divideix en els districtes d'Espoon keskus (el centre administratiu), Espoonlahti, Kalajärvi, Kauklahti, Leppävaara, Matinkylä-Olari i Tapiola.
La catedral, l'edifici més antic que s'hi conserva, és del final del segle xv. Fins al primer terç del segle xx Espoo era un petit nucli rural, que va créixer ràpidament als anys 40 i 50 com a nucli industrial i residencial proper a la capital. Va obtenir el títol de ciutat el 1972. En tan sols mig segle (del 1950 al 2000), la població d'Espoo va créixer dels 22.000 als 210.000 habitants, tot i que actualment s'ha anat estabilitzant. La majoria de la població és de parla finesa (els suecoparlants hi representen un escàs 9%).
Hi tenen la seu la Universitat Tecnològica de Hèlsinki i el VTT o Centre de Recerca Tecnològica de Finlàndia i el quarter general de l'empresa de telecomunicacions Nokia, juntament amb altres empreses d'alta tecnologia com Fortum i KONE i la branca de la telefonia mòbil d'Elisa Oyj.

## Ciutats agermanades

* Esztergom (Hongria)
* Gàttxina (Rússia)
* Irving (Texas, Estats Units)
* Køge (Dinamarca)
* Kongsberg (Noruega)
* Kristianstad (Suècia)
* Nõmme (Estònia)
* Sauðárkrókur (Islàndia)
* Sotxi (Rússia)
* Xangai (Xina)

## Enllaços externs

* Pàgina de la ciutat (finès) (suec) (anglès)