OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esteve Barber Vidal

Esteve Barber Vidal (Almenar, 1922 - 2007) fou un empresari i polític almenarenc. Va ser propietari agrícola i a l'hora regentava una botiga familiar de queviures. Fou Alcalde d'Almenar als anys 1953 i 1954 i va ser president del Sindicat de Regants d'Almenar des de 1966 fins al 2002. Sempre va ser un defensor dels drets històrics del municipi.
L'any 1984 Esteve Barber va ser nomenat president de la Junta de Govern del Sindicat de Regants del Canal de Pinyana i séquia de Fontanet. La junta representava als regants i usuaris de Pinyana i Fontanet i s'ocupava de l'assessoria per resoldre conflictes. El seu antecessor, Pau Barri Codina, va impulsar canvis en l'estructura orgànica de la Comunitat i també modernitza físicament el canal i la séquia. Esteve Barber va ser continuista en la seva manera de fer. Per iniciativa del Sindicat de regants d'Almenar es va incorporar un sistema d'etiquetes identificatives dels regants en les pales dels ulls per respectar l'ordre i aprofitar l'aigua.
L'any 1992 es van reunir els representants de la Generalitat, el Govern Central i la Comunitat de Regants i van aprovar el Pacte de Castellonroi amb la finalitat de millorar les infraestructures per reduir el consum d'aigua i millorar la seva gestió. També es van produir litigis contra la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre (CHE) per l'incompliment dels acords de separació de zones entre el Canal de Pinyana i el Canal d'Aragó i Catalunya.
El seu mandat es caracteritza per la lluita dels interessos dels regants del canal davant dels industrials. Però també per establir una estabilitat entre els regants del nord i del sud del territori perquè es donava el cas d'una gran demanda de l'aigua per ús agropecuari, de consum de boca i industrial.
El 1991 va rebre un homenatge per la seva tasca al llarg de 25 anys al servei del canal de Pinyana. A aquest acte van assistir l'alcalde d'Almenar Simó Bardají, el president del canal i paer en cap de Lleida, Antoni Siurana, el comissari d'aigües del CHE, el delegat ministerial del canal, síndics i altres personalitats. Esteve Barber va acabar la seva presidència de la Comunitat Central de Regants del Canal de Pinyana i Séquia de Fontanet el 2001.

## Referències

* ↑ Forns i Bardají, Josep. Almenar. Valls: Cossetània, 2011, p. 91. ISBN 9788497918701.
* ↑ Forns i Bardají, Josep. Almenar. Valls: Cossetània, 2011, p. 92. ISBN 9788497918701.
* ↑ Forns i Bardají, Josep. Almenar. Valls: Cossetània, 2011, p. 93. ISBN 9788497918701.
# Estadi Nàutic d'Anvers

L'Estadi Nàutic d'Anvers va ser la seu dels esports aquàtics, salts, natació i waterpolo, dels Jocs Olímpics d'Anvers de 1920.
Aquesta va ser la primera seu construïda expressament pels esports aquàtics en uns Jocs Olímpics d'estiu.

## Referències

* ↑ «Sports-reference.com profile of Diving at the 1920 Summer Olympics.». Arxivat de l'original el 2009-11-30. [Consulta: 3 novembre 2017].
* ↑ «Sports-reference.com profile of Swimming at the 1920 Summer Olympics.». Arxivat de l'original el 2009-02-12. [Consulta: 3 novembre 2017].
* ↑ «Sports-reference.com profile of Men's water polo at the 1920 Summer Olympics.». Arxivat de l'original el 2012-11-02. [Consulta: 3 novembre 2017].
# Cobos

«Cobos» té aquests significats:
* Toponímia:
** Cobos de Cerrato, municipi i vila de la província de Palència (comunitat autònoma de Castella i Lleó)
** Cobos de Fuentidueña, municipi de la província de Segòvia a la comunitat autònoma de Castella i Lleó
* Biografies:
** Antoni Cobos Fajardo (Figueres, 1962), professor, traductor i estudiós de llatinistes
** David Cobos i Castelltort (Barcelona, 1979), pilot de trial català
** Ignacio Cobos Vidal (Madrid, 1966), jugador d'hoquei sobre herba
** José Javier Cobos Castillo (Estrasburg, 1968), futbolista francès d'ascendència espanyola que jugava de defensa
** Pere Cobos i Roa (Torquemada, Palència, 1858 - Tarragona, 1914), polític i industrial català d'origen castellà
# Cobos de Cerrato

Cobos de Cerrato és un municipi i vila de la província de Palència, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Geografia i població

Situada a 54 km de la capital provincial, Palència, i a la mateixa distància de la ciutat de Burgos.
El terme municipal, que comprèn el Caserío de San Juan de Castellanos, forma part de la comarca natural i històrica del Cerrato, el centre de la qual és Baltanás.
Compta amb un barri de bodegues tradicionals, semblants a les coves i situades dalt d'un turó, des d'on hi ha excel·lents vistes de la comarca.

## Economia

Agricultura, ramaderia i turisme són les activitats econòmiques principals. Compta amb la potencialitat d'explotar l'energia geotèrmica del subsol per a la producció d'electricitat.
Produeix raïm per a la denominació d'origen Ribera d'Arlanza.
El riu Franco, que travessa la localitat, té un valor ecològic reconegut. El nom, Franco, fa referència, sembla ser, als francs (francesos, alemanys) que es van establir per aquestes contrades.

## Història

La primera notícia sobre el poble és de l'any 1081.

## Festes i cultura tradicional

* Sant Romà, el juliol.
* Mare de Déu del Roser, festa patronal, el 7 d'octubre.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 |
| 472 | 551 | 588 | 644 | 686 | 764 | 637 | 374 | 312 | 290 |
Evolució demogràfica :
| 1981 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 312 | 287 | 282 | 284 | 290 |
Evolució demogràfica :
| 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1998 | 1999 |
| 290 | 263 | 263 | 260 | 260 | 255 | 269 | 265 | 260 |
Evolució demogràfica :
| 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 244 | 238 | 234 | 228 | 220 | 210 | 206 | 198 |

## Enllaços externs

* Ajuntament de Cobos de Cerrato
* Cobos de Cerrato Arxivat 2008-09-12 a Wayback Machine.
# Coll de Fabregada

El Coll de Fabregada és un coll a 942,1 m. que separa les dues parts de la Feixa: l'occidental, amb els pobles d'Alsamora i Mont-rebei, entorn del barranc de la Maçana, i l'oriental, amb la resta de pobles de la Faixa (Sant Esteve de la Sarga, Beniure, Alzina, Moror i Estorm). Pertany al terme municipal de Sant Esteve de la Sarga.
És a ponent de Sant Esteve de la Sarga i a llevant d'Alsamora, al nord del Coll d'Ares i al sud del Tossal de Vilabella. A l'extrem de llevant del coll hi ha l'església romànica de la Mare de Déu de Fabregada, i en el costat meridional del coll hi ha les restes del despoblat de Fabregada.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Coloració disruptiva

La coloració disruptiva (o patró disruptiu) és una forma de camuflatge que consisteix a dissoldre (difuminar) els contorns d'un animal, soldat o vehicle militar mitjançant un patró de contrast elevat. Se sol combinar amb altres mètodes de cripsi com ara la combinació de colors del fons o la contrail·luminació. Malgrat que el mètode de la combinació de colors amb el fons funciona millor per un fons únic, la coloració disruptiva és una estratègia més efectiva en situacions que un animal o vehicle militar pot tenir més diversitat de fons.
La importància dels patrons d'alt contrast per una disrupció exitosa fou predita en termes generals per l'artista Abbott Thayer el 1909, i explícitament pel zoòleg Hugh Cott el 1940. Recerca experimental més tardana ha començat a confirmar tals prediccions. Els patrons disruptius funcionen millor quan tots els seus components combinen amb el fons.
A la inversa, animals verinosos o de gust desagradable que avisen de la seva presència amb una coloració vistosa (aposematisme) utilitzen patrons que emfatitzen, i no pas divideixen, els seus contorns. Per exemple, les mofetes, les salamandres i les papallones monarca tenen patrons d'alt contrast que pretenen mostrar els seus contorns.

## Bibliografia

* Cott, Hugh B. (1940). Adaptive Coloration in Animals. Methuen, Londres.
* Thayer, Abbott H.; Thayer, Gerald H. (1909). Concealing-Coloration in the Animal Kingdom. Macmillan, Nova York.

## Vegeu també

* Llista de mètodes de camuflatge
# Constant ebullioscòpica

En termodinàmica, la constant ebullioscòpica (K$_b$) permet relacionar la molalitat amb l'augment ebullioscòpic. És la proporció d'aquest darrer amb el primer:
$\Delta T=i\cdot K_{b}\cdot m$
On i és el factor de van't Hoff, el nombre de partícules en el qual el solut es divideix o forma quan es dissol.
$K_{b}=RT_{b}^{2}/1000L_{v}$
On:
* R: constant dels gasos
* T$_b$: punt d'ebullició del líquid
* L$_v$: calor latent de vaporització per gram
Mitjançant el procediment anomenat ebullioscòpia, una constant coneguda es pot fer servir per calcular una massa molar desconeguda. Està relacionat amb la crioscòpia, per la qual es pot determinar la constant crioscòpica.
Aquesta propietat de l'elevació del punt d'ebullició és una propietat col·ligativa; això significa que la propietat, en aquest cas $\Delta T$, depèn del nombre de partícules dissoltes i no pas de la naturalesa d'aquestes partícules.

## Alguns valors de K$_b$

* 0,512 Aigua
* 5,03 Tetraclorur de carboni
* 3,63 Cloroform
* 2,53 Benzè
* 2,34 Sulfur de carboni
* 2,02 Dietilèter
* 5,95 Càmfora
* 3,08 Àcid acètic
* 2,79 Ciclohexà
* 1,07 Etanol

## Vegeu també

* Ebullioscòpia
* Augment ebullioscòpic
* Constant crioscòpica
# Consell dels Cinc-cents

El Consell dels Cinc-cents (en francès: Conseil des Cinq-Cents) va ser la Cambra baixa legislativa francesa del Directori, que juntament amb el Consell d'Ancians (Cambra alta) va ser instituïda per la Constitució de l'Any III. Aquesta Constitució havia estat adoptada per la Convenció Termidoriana a l'agost de 1795 i posada en vigor el 23 de setembre del mateix any; establia un sistema legislatiu bicameral a França.
Després del cop d'Estat del 18 de Brumari que va posar fi al Directori, el Consell dels Quin-cents va ser dissolt per Napoleó Bonaparte. La seu del consell va estar a la Salle du Manège del Palau de les Teuleries fins al 1798, quan es va traslladar al Palau Borbó (actual seu de l'Assemblea Nacional).

## Origen

El Consell dels Cinc-cents va ser dissenyat inspirant-se en dos antecedents:
* El més antic és el també anomenat Consell dels Quin-cents, o Bulé, assemblea de l'antiga Grècia, el funcionament harmoniós de la qual garantia la democràcia clàssica grega.
* El sistema bicameral de la Constitució de l'Any III traslladava a França l'esquema anglès; en aquest sentit, la funció dels cinc-cents era equiparable a la dels comuns anglesos.

## Composició i funcionament

El Consell estava integrat per 500 membres electes per sufragi censatari, majors de 30 anys i residents durant un mínim de 12 mesos al territori nacional. Es renovava anualment per terços i exercia les funcions de Cambra de primera lectura de les lleis. Així, tenia dret a plantejar les proposicions de llei i votar les resolucions perquè fossin sotmeses posteriorment a l'aprovació del Consell dels Ancians. Igualment, presentava a aquest la llista de 10 candidats entre els quals els Ancians escollien els cinc Directors.
# Consell departamental (França)

El Consell departamental (conseil départemental en francès) és l'assemblea deliberant dels departaments francesos.
El nom inicial va ser el de consell general (conseil général en francès), nom que portà fins a l'any 2015, en què adoptà la denominació actual.
Els membres d'un consell general són anomenats consellers generals i són escollits per un mandat de 6 anys a raó d'un conseller per cantó. Ara bé, no tots els cantons celebren eleccions alhora, sinó que se celebren per meitats cada 3 anys. Així, cada 3 anys, es renoven parcialment tots els consells generals de França.
L'escrutini es fa seguint el mateix sistema que regeix per a les eleccions legislatives: majoritari uninominal a dues voltes. Per a poder passar a la segona volta, cal obtenir el vot del 10% dels inscrits. Un candidat podrà sortir elegit conseller general des de la primera volta si hi aconsegueix la majoria absoluta dels vots emesos i com a mínim el vot del 25% dels inscrits al cens electoral.
Les principals atribucions del consell general són votar el pressupost del departament i escollir d'entre els seus membres una comissió permanent, formada per un president i diversos vicepresidents, que serà l'executiu del departament. El president és el cap de l'administració departamental.

## Competències

Les principals competències dels consells generals són:
* l'acció social
* les carreteres departamentals i el transport per autocar
* els col·legis
* la cultura (arxius departamentals i biblioteca departamental de préstec)
La llei de 13 d'agost de 2004 relativa a les llibertats i responsabilitats locals ha transferit als consells generals noves competències en matèria de:
* via pública: gestió de les carreteres nacionals
* acció social: ajuda a la gent gran i al jovent
* habitatge: gestió del fons de solidaritat per a l'habitatge i del fons d'ajuda a l'energia
* educació: contractació del personal d'administració i serveis
* cultura: transferència de part del patrimoni de l'Estat

## Història

La llei de 22 de desembre de 1789 preveia la creació a cada departament d'una assemblea formada per 36 membres electes : el Consell de Departament. Aquests consells foren suprimits per la llei de 14 de frimari de l'any 2 (4 de desembre de 1793).
Van ser reestrablerts sota la denominació de consell general per la llei de 28 de pluviós de l'any 8 (17 de febrer de 1800). Ara bé, els seus membres -els consellers generals- no eren escollits en unes eleccions democràtiques sinó que eren nomenats pel govern. Aquest sistema es modificà l'any 1833, passant a ser escollits els consellers generals mitjançant sufragi censatari. El sufragi universal no fou establert fins a l'aprovació de la llei de 3 de juliol de 1848.
Inicialment, el president de l'assemblea era renovat cada any. Posteriorment, la llei de 10 d'agost de 1871 establí que el consell general escollís el seu president després de cada celebració d'eleccions cantonals. El nom de consell general s'explica pel fet que els consells generals eren, abans de la creació dels consells regionals l'any 1982, la més alta assemblea local.

## Vegeu també

* Llista dels presidents dels Consells Generals de França
# Conferència de Varsòvia (2019)

La Conferència de Varsòvia de febrer de 2019, comunament coneguda com la conferència liderada pels Estats Units sobre l'Orient Mitjà a Varsòvia, es va celebrar els dies 13 i 14 de febrer de 2019 a Varsòvia, capital de Polònia. Els amfitrions de la conferència van ser Polònia i els Estats Units.
Segons l'anunci oficial conjunt de la reunió, els temes de l'esdeveniment van ser: "el terrorisme i l'extremisme, el desenvolupament i la proliferació de míssils, el comerç i la seguretat marítims i les amenaces que plantegen els grups subsidiaris en tota la regió". A principis de febrer, el Secretari d'Estat dels Estats Units, Mike Pompeo, havia dit que el propòsit de la conferència era centrar-se en "la influència de l'Iran i el terrorisme a la regió". No obstant això, després de les objeccions europees a aquest propòsit, els Estats Units es van veure obligats a fer marxa enrere en la seva planificació per a crear una coalició mundial contra l'Iran.
La Conferència de Varsòvia es va convertir en la base semioficial del pacte àrab-israelià contra l'Iran, a la llum del conflicte entre l'Iran i Israel i el conflicte entre l'Iran i Aràbia Saudita. La coalició va sorgir en 2017, en escalfar-se els vincles entre Israel i els Estats del Golf, i va rebre àmplia atenció dels mitjans de comunicació a la llum de la Conferència de Varsòvia de febrer de 2019.

## Vegeu també

* Acord nuclear iranià

## Referències

* ↑ Pietromarchi, Virginia. «US-led Middle East conference in Warsaw: All you need to know». www.aljazeera.com. [Consulta: 14 febrer 2019].
* ↑ «Iran summons Polish diplomat over planned 'anti-Iranian' Warsaw conference». CNN, 13-01-2019.
* ↑ «US allies try to dilute anti-Iran agenda for Warsaw summit». Al-Monitor, 23-01-2019.
* ↑ «U.S. Says Mideast Conference In Warsaw Not Aimed At Demonizing Iran». Middle East News, 23-01-2019.
* ↑ «Poland reacts to Iran's position on upcoming anti-Iran conf. in Warsaw». Mehr News Agency, 14-01-2019.
* ↑ «US to host Iran-focused summit in Poland next month». Al Jazeera, 11-01-2019.
* ↑ «Upcoming anti-Iran conference in Poland ‘desperate circus': FM Zarif». Press TV, 12-01-2019 [Consulta: 14 setembre 2020]. Arxivat 26 de gener 2019 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-01-26. [Consulta: 14 setembre 2020].
* ↑ «US to host Middle East focused conference in Poland next month» (en anglès). www.thefirstnews.com. [Consulta: 15 febrer 2019].
* ↑ «US backtracks on Iran-focused conference in Poland after objections». The Guardian, 23-01-2019.
* ↑ «US backtracks on Iran-focused conference in Poland after EU objections». Irna, 24-01-2019.
* ↑ Tibon, Amir. «Warsaw Summit Will Test U.S. Gamble on Israeli-Arab Pact Against Iran», 13-02-2019.
# Conferència de Vílnius

La Conferència de Vílnius (en lituà:Vilniaus konferencija) va ser realitzada entre el 8 i el 22 de setembre de 1917, durant la Primera Guerra Mundial. Aquesta Conferència va servir per començar el procés d'estabilització d'un estat lituà independent, basat en la igualtat ètnica i en la llengua lituana, on Lìtuània quedava separada de l'Imperi Rus, de Polònia i l'Imperi Alemany.
No obstant això, mentre les tropes de l'Imperi Alemany ocupaven tot el territori lituà a conseqüència de les seves victòries bèl·liques sobre Rússia, les autoritats alemanyes d'ocupació volien prevenir que la Conferència actués, i evitar tota menció a la independència de Lituània. De fet, l'estancament de les ofensives militars del front oriental havia estimulat que el govern imperial alemany determinés encoratjar un nacionalisme limitat, en els territoris orientals que estaven sota la seva ocupació, en considerar que seria més útil, per a Alemanya, incitar que les nacions abans dominades per l'Imperi Rus s'oposessin ara a aquest, amb la formació dels seus estats propis, però subordinats políticament i militar a l'Imperi Alemany.
Per això van ser seleccionats per l'administració militar alemanya vint membres del Consell de Lituània que, contràriament a les intencions alemanyes, es van embarcar en al restabliment d'un estat independent lituà. La Revolució d'Octubre de 1917 va accelerar la descomposició militar de Rússia i va incitar que el govern alemany busqués aprofitar la situació i aconseguir els majors avantatges territorials i polítiques que fossin possibles al front oriental.
En advertir que el Consell de Lituània començava a manifestar intencions pro-independentistes, les autoritats de l'Ober-Ost alemany es van veure en una seriosa dificultat. D'una banda no desitjaven imposar la seva autoritat per la força als lituans, i malmetre així tot el seu esforç de propaganda en els països bàltics, però tampoc no estaven disposats a permetre un Estat Lituà totalment independent. Així doncs, els delegats alemanys al Consell de Lituània van imposar una "Declaració" en la qual els delegats lituans condemnaven l'imperialisme rus i alhora asseguraven la "completa lleialtat" de Lituània a l'Imperi Alemany, amb l'establiment, en altres clàusules, de certs estrets vincles militars i econòmics amb Alemanya. Els delegats lituans van acceptar les mencions antirrusses però també van rebutjar les clàusules proalemanyes i van eliminar tota menció a la "lleialtat" lituana.
En no aconseguir els seus objectius, l'administració militar alemanya es va negar a convidar els delegats lituans a les negociacions del Tractat de Brest-Litovsk i va posar fi a la Conferència de Vílnius, però els líders lituans no van abandonar el seu desig i així, clandestinament, i en contra de les intencions alemanyes, van signar l'any següent la Declaració d'Independència de Lituània.

## Referències

* ↑ Rimša, Edmundas. Heraldry: Past to Present. Vilnius: Versus aureus, 2005, p. 82–87. ISBN 9955-601-73-6.

## Bibliografia

* Klimavičius, Raimundas (2004-02-17). History. A Collection of Lithuanian Universities' Research Papers (59-60): 57–66. Vilnius Pedagogical University.
# Companyia Francesa del Cap Verd i el Senegal

La Companyia Francesa del Cap Verd i el Senegal fou fundada el 1658 per la reorganització de la Companyia Normanda del Senegal feta per Jean-Baptiste Colbert. Els actius de l'anterior companyia van passar a la nova i va mantenir el privilegi del comerç al Senegal especialment el comerç d'esclaus que era el més lucratiu. La seva factoria del Senegal, situada a la desembocadura del riu, va ser traslladada per iniciativa de mariners de Dieppe a l'illa de Ndar, i van construir un fort i un establiment al que van batejar com Saint Louis du Fort o Saint Louis du Sénégal.
El règim de llibertat de comerç que regia a la regió es va acabar el 16 de maig de 1664 i es va establir un règim de monopoli. Colbert, que va reorganitzar l'administració francesa, va decidir aplicar un sistema nou a les colònies i va decidir donar-les a dues gran companyies (la Companyia Francesa de les Índies Occidentals i la de les Índies Orientals) amb el monopoli absolut del comerç sobre extenses regions, i en concret la primera amb el monopoli per a la costa occidental d'Àfrica, les Antilles i Amèrica. La Companyia del Cap Verd i el Senegal (normanda) fou expropiada i va haver de transferir els seus drets i l'establiment de Saint Louis a la Companyia Francesa de les Índies Occidentals (Compagnie des Indes Occidentales), creada per decisió del mateix Colbert.

## Referències

* Abdoulaye Ly, La Compagnie du Sénégal, Paris, Karthala, mai 2000, 448 pags, (ISBN 2865374068)
* Histoire de la colonie française du Sénégal, per Ernest Fallot, 1884
# Coniraya (cràter)

Coniraya és un cràter sobre la superfície del planeta nan Ceres, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 48.11 ° de latitud nord i 75.89 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 135 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el tres de juliol del 2015 i fa referència a Coniraya, divinitat de la mitologia inca, inventor de sistemes de terrasses i reg.

## Referències

* ↑ "Coniraya (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Leach, Marjorie. ABC-CLIO. Guide to the Gods, 1992.
# Constantin Göttfert

Constantin Göttfert (* 1979) és un escriptor austríac.

## Vida

Va estudiar Germàniques i cultura a la universitat de Viena. Des del 2007 fa estudis de literatura a Leipzig. Göttfert viu a Leipzig i Viena i treballa com a redactor, traductor i per a la revista en línia Poetenladen. Va publicar textos en revistes literàries i en antologies.
El 2006 va rebre una beca per a la literatura a St. Johann in Tirol (Àustria) i el 2007 el premi Wiener Werkstattpreis 2006.

## Obra

* Vernagelung, narrativa. En: Bereuter, Zita und Pamela Rußmann (Ed.): Wortlaut 05. Der FM4 Literaturwettbewerb, Luftschacht Verlag, Viena 2005 ISBN 978-3902373151
* Holzung, narrativa, Arovell Verlag, Gosau 2006 ISBN 978-3901435812
* Steinreigen, prosa curta, FZA-Verlag, Viena 2007 ISBN 978-3950229929

## Enllaços externs

* «Bibliografia relacionada amb Constantin Göttfert» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
* Ressenya de Holzung
* Biografia a la revista literària DUM