OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 1172

El 1172 (MCLXXII) fou un any de traspàs iniciat en dissabte pertanyent a l'edat mitjana.

## Esdeveniments

* Saladí segueix les seves conquestes, arriba al port d'Ayla per ocupar Síria
* Setge de Huete
* Amb la pacificació de Prades, s'inicia una nove etapa de domini cristià a la Catalunya Nova
* Creació del Maggior Consiglio, nou òrgan de govern de Venècia

## Naixements

* Balduí I de Constantinoble
* Gebra Maskal Lalibela

## Necrològiques

* Gran, Regne d'Hongria: Esteve III d'Hongria, rei d'Hongria.
* Girard II de Rosselló, comte de Rosselló.
* Març - Múrcia: Muhàmmad ibn Mardanix, emir de Múrcia, València i Almeria.

## Referències

* ↑ McGrank, Lawrence (1981). "Norman crusaders and the Catalan reconquest: Robert Burdet and te principality of Tarragona 1129-55". Journal of Medieval History 7 (1): 67–82.
* ↑ Jean Charles Léonard Simonde de Sismondi, Charles-Leonard. Histoire des républiques italiennes du moyen âge, Volum 3, 1809.
# Sant Pere de Fillols

Sant Pere de Fillols és una església romànica de la comuna de Fillols, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Està situada al nord del poble de Fillols, en una petita elevació ran mateix, a l'oest, d'un revolt de la Ruta de Taurinyà.

## Història

L'església, ara en ruïnes (se'n conserva la façana meridional, quasi tot l'absis, quasi tot el frontis occidental i només vestigis de l'habitable contigu), fou seu d'una pabordia del monestir de Cuixà, des d'on un monjo, amb la categoria de paborde, pertanyent a la comunitat de Cuixà, administrava les seves possessions a Fillols; aquesta pabordia està documentada el 1267.

## Característiques

És una església d'una sola nau capçada a llevant per un absis semicircular. Per la part exterior, fa 17,85 metres de llargària per 6,40 d'amplària màxima.
Conserva l'absis i bona part dels murs meridional i occidental de la nau; la coberta i el mur septentrional són caiguts. La nau, de la qual es conserva l'arrencada de la volta al costat de l'absis, era coberta amb volta de canó seguit, feta de petits blocs de pedra units amb morter i distribuïts en rengleres longitudinals regulars, com tot l'absis.
L'aparell de la nau, en canvi, és més rústec, fet de pedra trencada sense desbastar, irregular, de manera que no permet una distribució regular.
L'absis i l'arc presbiteral conserven restes de pintures murals, en un estat proper a la total desaparició.

## Referències

* ↑ Sant Pere de Fillols en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan; Puigferrat i Oliva, Carles. «Fillols: Sant Pere de Fillols». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «65 - Fillols». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Carabasa, Lluïsa; Pladevall, Antoni. Guies Catalunya Romànica. El Conflent. Barcelona: Pòrtic, 2001. ISBN 84-7306-691-X.
* Gavín, Josep M. «Conf 58. Sant Pere de Fillols». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Fillols». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Sanç VI de Navarra

Sanç VI de Navarra dit «el Savi» (1132 - Pamplona, 27 de juny de 1194) fou rei de Navarra succeint son pare al tron de Navarra (1150-1194). El seu regnat es va caracteritzar pels constants enfrontaments amb el Regne de Castella i el Regne d'Aragó, per les importants obres arquitectòniques que va realitzar i la fundació de nombrosos monestirs cistercencs.
Les dificultats inicials el van obligar a dur a terme reformes jurídiques i administratives que van millorar la hisenda real, fet li comportà un augment de la popularitat i que li van permetre enfrontar-se a les conseqüències del Tractat de Tudellén de 1151 i al Tractat de Carrión, firmats entre Castella i Aragó per repartir-se el regne de Navarra.
Gràcies a l'Acord de Sòria Castella va conservar les seves possessions a Navarra. Però les relacions amb Aragó van ser difícils en vida de Ramon Berenguer IV, el qual no havia mantingut la seva paraula de casar-se amb Blanca Garcés de Navarra, germana de Sanç VI. A la mort de Ramon Berenguer IV les relacions milloraren, així Alfons el Cast va firmar un acord amb Sanç VI per repartir-se les terres conquerides al Regne de Múrcia el 1163. El 1190 tornaren a firmar un altre acord a Borja per protegir-se mútuament de les pretensions expansionistes de Castella. Va morir el 1194 a la cort de Pamplona.

## Família

Era fill de Garcia V de Navarra i la seva primera esposa Margarida de l'Aigle. Es va casar el 2 de juny de 1153 a Carrión de los Condes, Palència amb Sança de Castella. D'aquest matrimoni tingueren:
* la infanta Berenguera de Navarra (v 1165-1230), casada el 1191 amb Ricard Cor de Lleó, rei d'Anglaterra
* l'infant Sanç VII de Navarra (1170-1234), rei de Navarra
* la infanta Blanca de Navarra (1177-1229), casada amb Teobald III de Xampanya i mare de Teobald I de Navarra
* l'infant Ferran de Navarra (?-1207)
* l'infant Ramir de Navarra (?-1128), bisbe de Pamplona
* la infanta Constança de Navarra, morta jove

## Referències

* ↑ de Mariana, Juan; Sabau y Blanco, José. Historia general de España, Volum 7 (en castellà). Imprenta de Leonardo Nuñez de Vargas, 1818, p.97.
# Sant Quirí i Santa Julita de Berén

Sant Quirí i Santa Julita de Berén és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La capella de Sant Quirí i Santa Julita és formada per una nau rectangular, coberta per un embigat de fusta i coronada a llevant per un absis rectangular, cobert am volta de canó. La porta, en arc de mig punt, s'obre a la façana de ponent, i és l'única obertura que té l'església. El murs no presenten cap tipus d'ornamentació, al mur meridional hi ha una fornícula.
L'aparell constructiu és de reble de lloses planes, disposades de forma regular. L'interior és arrebossat i els paraments exteriors estaven emblanquinats fins a la restauració que es va dur a terme l'any 1994, mentre que la coberta era de gres rogenc. Aquest fou substituït per pissarra d'importació cosa que va fer que es perdés l'autenticitat de l'edifici. La rusticitat, però, és una característica pròpia de l'edifici i es manifesta sobretot en la manca de verticalitat dels murs atalussats cap a l'interior.
La capella de Sant Quiri i Santa Julita no té cap tret definitori que permetí adscriure-la a cap estil concret. Per la semblança amb altres esglésies com: Sant Lluc d'Anyús i Sant Serni de Vila-rubla podria haver està construïda abans del segle xi, seguint una tipologia constructiva local.

## Història

L'any 975, en un document de venda d'unes terres situades a la vila de Noves de Segre, s'esmenta com a límit Sanctum Quirichum que alguns estudiosos identifiquen amb aquesta església.
Actualment, se celebra en aquesta capella un aplec a mitjan mes de juny, coincidint amb la festivitat de Sant Quirze i Santa Julita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Quirí i Santa Julita de Berén». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].
# Pere Martí i Puig

Pere Martí i Puig va ser un baixonista del S.XVIII membre de la capella de música de l'església parroquial de Canet de Mar, juntament amb altres músics com Josep i Francesc Llauger.
El 23 de maig de 1770 es van publicar edictes per a proveir una plaça de baixonista, que va serotorgada a Pere Martí i Puig. Els pactes de l’acta d’admissió recullien també que haurà d’“ensenyar de tocar lo / Baxo sens selari algun als fills originaris de dita vila que aprendrer / ne voldran / y tocar los ins-/truments sapia, / sem- pre que serà re-/querit per lo Rr. ô / Mestre de Capella”.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep M. «Inventaris del fons de Catalunya. Volum 1: Fons de l'Església Parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar». El fons musical de l'Església Parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar. Barcelona : Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 1, 2009.
# Pilar Valiente Calvo

Pilar Valiente Calvo (10 de desembre de 1955) és una funcionària espanyola que va exercir la funció de president de la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV) del 6 d'octubre de 2000 fins a la seva dimissió el 21 de setembre de 2001, per les repercussions del cas Gescartera, malgrat que posteriorment va ser exculpada. No obstant això, el seu tracte de favor va ser evident, va rebre alguns regals del president de Gescartera i va facilitar informació privilegiada sobre les actuacions de la CNMV, donant consells sobre com afrontar les inspeccions. La dimissió va ser forçada arran de l'aparició d'un dietari seu en el qual es feia referència a suposades intervencions a favor de l'agència.
El març de 2012 va ser nomenada com a cap adjunta de l'Oficina Nacional de Recerca del Frau de l'Agència Tributària (ONIF).
Pilar Valiente Calvo és llicenciada en Dret i des de 1982 pertany al Cos d'Inspectors d'Hisenda de l'Estat per oposició. Junt amb dos altres perits del Ministeri d'Economia va ser l'encarregada d'elaborar l'informe comptable del denominat Cas Filesa.

## Referències

* ↑ Real Decreto 1701/2000, de 6 de octubre, por el que se nombra Presidenta de la Comisión Nacional del Mercado de Valores a doña Pilar Valiente Calvo.
* ↑ Real Decreto 1038/2001, de 21 de septiembre, por el que se acepta la renuncia de doña Pilar Valiente Calvo como Presidenta de la Comisión Nacional del Mercado de Valores.
* ↑ «Blas Calzada sustituirá a Pilar Valiente al frente de la CNMV». El Mundo, 21-09-2001 [Consulta: 26 maig 2017]. Arxivat 2018-02-18 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-02-18. [Consulta: 18 febrer 2018].
* ↑ «Quién es quien en el 'caso Gescartera'». El País, 20-11-2002 [Consulta: 26 maig 2017].
* ↑ «CRONOLOGÍA: El 'caso Gescartera' se remonta a la década de los 90». Cinco Días, 27-03-2008 [Consulta: 26 maig 2017].
* ↑ «Montoro asciende en Antifraude a Pilar Valiente, dimitida por Gescartera». El País, 01-03-2012 [Consulta: 26 maig 2017].
* ↑ «El Gobierno nombra a Pilar Valiente como 'número dos' de la oficina antifraude». El Mundo, 01-03-2012 [Consulta: 26 maig 2017].
* ↑ «Perfil de Pilar Valiente: ida y vuelta a la Agencia Tributaria». teinteresa.es, 01-03-2012 [Consulta: 26 maig 2017].

## Enllaços externs

* Notícies sobre Pilar Valiente Calvo
# Pilar Vidal i Ferrando

Pilar Vidal i Ferrando (Barcelona, 11 d'octubre de 1855 - Barcelona, 8 de febrer de 1932) va ser una actriu i cantant catalana.
Filla de Josep Vidal i Maymó natural de Riudoms i de Vicenta Ferrando de Tortosa. Va debutar com a cantant i actriu i s'instal·là a Madrid l'any 1889. Va passar pels teatres Maravillas i Variedades de Madrid abans d'entrar a l'Apolo, en el qual va acollir els seus majors triomfs com a actriu de caràcter en multitud de peces de sarsuela.
Va formar part de l'elenc que va estrenar les dues obres mestres del chenero chico: La verbena de la Paloma, en el paper de Señá Antonia, i La revoltosa, a més de moltes altres peces, com El dúo de la africana, El santo de la Isidra, Agua, azucarillos y aguardiente, El cabo primero, Por peteneras, Doloretes o El pobre Valbuena.
En la dècada de 1910, es va retirar dels escenaris i, abans de fer-ho, va triar l'estrena de l'obra Pajaritos y flores, de José Padilla, per acomiadar-se del públic. Va tornar a la ciutat natal, Barcelona.
Va morir a Barcelona l'any 1932, ja viuda del baríton Miquel Giménez.

## Referències

* ↑ «Naixements.1856.Llibre tercer.Registre núm3410.». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 11-10-1855. [Consulta: 5 març 2020].
* 1 2 «Obituari - Funerals». La Veu de Catalunya, Edició del matí, 18-02-1932, pàg. 2.

## Enllaços externs

* Necrològica en el Diari ABC
# Plana d'Agustí

La Plana de l'Agustí és una plana, constituïda parcialment per camps de conreu, del terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Toralla i Serradell, en el territori del poble d'Erinyà.
Està situada molt a prop i al sud-oest d'Erinyà, sobre i al nord dels Horts de la Font. És a la dreta de la llau de la Font de Tuiro, poc abans que aquesta s'aboqui en el riu de Serradell.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Santa Eulàlia d'Encamp

Santa Eulàlia d'Encamp és l'església parroquial d'Encamp, a Andorra. D'origen romànic, ha estat ampliada i modificada en època barroca (segles XVI-XVII) i en època contemporània (1925 i 1989).
Va adquirir la categoria de parròquia ben aviat. S'esmenta en l'acta de consagració de la catedral d'Urgell.
La nau de planta rectangular va ser ampliada al segle xvii. L'absis romànic va ser enderrocat l'any 1925. A l'extrem sud-oest hi ha un comunidor exempt de planta rectangular i finestres als quatre vents. Estava destinat a exorcitzar les tempestes. La porta d'entrada original és gran i acabada en un arc de mig punt.
Destaca el campanar romànic més alt d'Andorra, amb 23 m. Presenta una inclinació amb un desplom de 50 cm cap al sud. La planta és quadrada de tres pisos amb finestres geminades rematades amb arcs cecs de tipus llombard.
Unes llànties de vidre procedents d'aquesta església s'exposen a l'Espai Columba.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Eulàlia d'Encamp». A: Alt Urgell. Andorra. Barcelona: Pòrtic, setembre del 1999, p. 133-135 (Catalunya Romànica. Guies comarcals). ISBN 84-7306-543-3.
* ↑ «Sant Serni de Canillo». Patrimoni Cultural d'Andorra. Govern d'Andorra. [Consulta: 12 agost 2017].

## Vegeu també

* Llista d'esglésies catòliques d'Andorra
# Placa medieval d'un arnès de cavall

La placa medieval d'un arnès de cavall és una obra destacada de la col·lecció permanent del Museu Arqueològic Comarcal de Banyoles.

## Història

L'estiu de 1989, durant l'excavació de la torre de defensa medieval d'Espasens (Fontcoberta), que duien a terme els arqueòlegs Pere Castanyer, Assumpta Roure i Joaquim Tremoleda, varen ser recuperades cinc plaques circulars de coure decorades.
L'excavació d'aquest petit castell va proporcionar multitud d'objectes dels s.XIV-XV, en un conjunt tancat medieval de gran valor. Al costat de la terrissa de cuina grisa o amb rivets de vidrat verdós, hi havia les clàssiques vaixelles en verd i manganès (Paterna) o en blau cobalt i reflexos (Manises), que daten amb seguretat tot el nivell. Hi aparegueren també dues monedes de billó de Jaume I i d'Alfons II, un dau de marfil, diverses eines de ferro i de bronze i una placa circular de coure, decorada amb una cara d'home amb barba i mocador al cap.
De totes maneres les peces més espectaculars foren aquests cinc discos de coure del segle xv, tots proveïts de fixacions, perquè anaven penjats, com a guarniment, dels lloms dels cavalls dels cavallers. Estan fetes de coure amb incrustacions d'esmalt. Tres d'ells duen al centre una estrella de 7 puntes, a l'interior de la qual hi ha un drac alat incís. Les altres dues presenten un rombe al centre, dins del qual hi ha les lletres NO incises. Les seves mides varien entre els 80 i els 65 mm de diàmetre. Aquesta mena d'arnesos, tan luxosos, no eren gaire freqüents. De fet a Catalunya només en coneixem un exemple similar al castell de Llinars del Vallès.

## Referències

* Tarrús i Galter, Josep, Placa medieval d'un arnès de cavall Museu Arqueològic de Banyoles, 2012
# Pere Palau Torres

Pere Palau Torres (Sant Miquel de Balançat, Sant Joan de Labritja, 18 de juliol de 1946) és un polític eivissenc del PP balear.
Ha estat director general i vicepresident executiu del grup Betacar S.A i soci de Foment del Turisme de Mallorca. A les eleccions municipals espanyoles de 1979 fou elegit tinent d'alcalde de Sant Antoni de Portmany. Ha estat elegit diputat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1987 i des d'aleshores ha estat escollit a totes les eleccions fins a les de 2011.
Fou president del Consell Insular d'Eivissa i Formentera entre 2003 i 2007. Ha ocupat diversos càrrecs de la Mesa del Parlament de les Illes Balears.

## Referències

* «Palau Torres, Pere». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. [Consulta: 5 abril 2024].
# Pilar del General

Pilar del General és una obra de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Punt on es fixaven els requeriments de la Generalitat. Posteriorment també s'hi fixaren documents reials i del municipi.

## Història

La representació escultòrica de l'àngel porta la data 1759. Modernament se li ha fixat una placa on diu: "Lo pilà del General. Renacimiento - Siglo XVI (Alterado en els siglo XVIII) - Pilastra utilizada hasta 1707 para fijar bandos o edictos de la Paheria y la Diputación del General de Cataluña. También para Exponer a la Vindicta Pública los reos del Tribunal del cort o Vegué Real.

## Referències

* 1 2 «Pilar del General». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Saterland

Saterland (saterlandès Seelterlound) és un municipi del districte de Cloppenburg, a l'estat alemany de Baixa Saxònia. Es troba entre les ciutats de Leer, Cloppenburg, i Oldenburg.

## Divisió

El municipi de Saterland es va formar el 1974, quan es van fusionar els municipis més petits de Strücklingen (Strukelje), Ramsloh (Roomelse), Sedelsberg (Seeidelsbierich) i Scharrel (Schäddel).

## Història

A l'època medieval, Saterland era una regió de sorra que ocupa una superfície d'uns 15 km de llarg i 1,4 km d'ample, envoltada per les maresmes. Fou colonitzada entre els segles x i xiii per frisons de Frísia Oriental. Estant relativament aïllats, els habitants van desenvolupar la seva pròpia forma de frisó oriental, el saterlandès, que encara sobreviu. Els "saterfriesen", com són anomenats els parlants d'aquesta llengua en alemany, són la més petita de les minories reconegudes pel govern federal.

## Administració

| Partit | 10 set. 2006 | 10 set. 2006 | 10 set. 2006 | 2001 |
| CDU | 70,7% | 10.334 | 19 regidors | 24 regidors |
| SPD | 12,6% | 1.847 | 3 regidors | 5 regidors |
| UWG Saterl. | 16,7% | 2.444 | 4 regidors | 2 regidors |
| Participació | 5.135 de 9.815 | 5.135 de 9.815 | 5.135 de 9.815 | – |
| Participació | 52,3% | 52,3% | 52,3% | – |

## Agermanament

* Środa Śląska

## Enllaços externs

* Web oficial (alemany)
# Pharmakida

Pharmakida (en grec: remeier) és una antiga fortalesa tràcia prop del riu Ropotamo, al sud-est de Bulgària. Mesura uns 3.000 metres quadrats aproximadament de superfície. Està format per una torre, un mur, ruïnes de llars cobertes amb sostres enrajolats i un cercle de pedra. Al centre conté urnes de ceràmic tràcia antiga decorades amb representacions de caps de bous, i unes monedes de plata que ara es troben al Museu Nacional Històric de Sofia. El nom de la fortalesa és identificat perquè apareix a mapes antics. L'origen del nom és atribuït a un culte antic de divinitats de la curació i la medicina. És possible que el nom siga el predecessor del poble actual Primorsko.

## Referències

* 1 2 Dikov, Ivan «Bulgarian Archaeologist Discovers Previously Unknown Ancient Thracian Fortress in Thick Forest along Ropotamo River». Archeaology in Bulgaria, 30-06-2015 [Consulta: 16 agost 2015]. Arxivat 10 August 2015$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Titokzatos trák erődítményt fedeztek fel Bulgáriában». múlt-kor, 01-07-2015 [Consulta: 3 febrer 2016].
# Pirtleville

Pirtleville és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Arizona. Segons el cens del 2000 tenia 1.550 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Pirtleville tenia 1.550 habitants, 454 habitatges, i 361 famílies La densitat de població era de 332,5 habitants/km².
Dels 454 habitatges en un 43,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,7% hi vivien parelles casades, en un 15,9% dones solteres, i en un 20,3% no eren unitats familiars. En el 18,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,41 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 36% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 24% entre 25 i 44, un 20,6% de 45 a 60 i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 29 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 93,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 19.355 $ i la renda mediana per família de 21.301 $. Els homes tenien una renda mediana de 23.359 $ mentre que les dones 20.852 $. La renda per capita de la població era de 7.244 $. Aproximadament el 30,1% de les famílies i el 38,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Pirtleville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Pirtleville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pirró d'Elis

Pirró d'Elis (en llatí: Pyrrion i en grec: Πύρρων ο Ηλείος) (360 aC - 270 aC) fou un filòsof grec, creador de l'escepticisme com a corrent filosòfic (corrent ja suggerit parcialment per alguns sofistes i megàrics), natural d'Elis, ciutat provincial al nord-oest del Peloponès, a Grècia; fill de Pleistarc i d'una família pobre, fou el primer filòsof escèptic que va fer del dubte el problema central de tota la seva filosofia (tot i que alguns sofistes abans que ell ja practicaven un dubte radical en la seva filosofia). També hi ha qui anomena l'escepticisme original pirronisme, pel nom del seu creador.
De jove, fou pintor i el seu biògraf Antígon de Carist esmenta algunes pintures seves de cert mèrit. Els llibres de Demòcrit el van atreure a la filosofia. Va participar en l'expedició d'Alexandre a l'Índia i va entrar en contacte amb les filosofies orientals.
Es coneix la seva existència pels seus deixebles, entre ells Timó. Tot i així, el document més important de l'escepticisme pirronià és l'Esbós de l'escepticisme pirronià, de Sext Empíric, ja que Pirró no va deixar cap document escrit. Com Sòcrates, devia considerar la seva filosofia més aviat una pràctica que una teoria.
Segons Sext Empíric, l'escèptic es diferencia del dogmàtic (que creu d'haver trobat la veritat: Aristòtil, estoics i epicureisme) i del dogmàtic negatiu (que creu que no és possible de trobar la veritat: Acadèmia Nova) per ser el buscador de la veritat. En el procés de buscar-la, s'adona que es pot contrarestar qualsevol opinió amb una opinió d'igual força argumentària: dins de l'aigua el rem sembla doblegat, mentre que fora sembla totalment recte - com podem saber com és en realitat? La resposta de l'escèptic és que sembla que no es pot saber i, llavors, s'absté de qualsevol judici (epoché). Com no li molestarà més aquesta qüestió, l'ànima es mantindrà tranquil·la: es troba en l'estat de l'ataràxia).
Tanmateix, el pirroní no formula la tesi que qualsevol saber és impossible (a diferència de l'escepticisme modern). Ho viu en el procés de contrarestar opinions diferents. Així doncs, es pot descriure el pirronisme com a mètode, però no com a teoria.
No consta cap escrit seu filosòfic, però sí un poema dirigit a Alexandre el Gran. De la seva mort, només se sap que es va produir quan tenia uns 90 anys. Entre els seus deixebles, cal esmentar Timó, Euríloc, Filó i Hecateu d'Abdera, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Bréhier, Émile; Font, Pere Lluís. «Pirró». A: Història de la filosofia. Vol. 1. Antiguitat i edat mitjana. Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona, 1998, p. 253–256. ISBN 978-84-490-1176-4.

## Vegeu també

* Acatalèpsia, concepte filosòfic sobre la impossibilitat de comprendre o concebre una cosa