OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan de Gualbes i Copons

Joan de Gualbes i Copons (Barcelona, 1643 - 15 de desembre de 1714), també conegut com a Joan Bonaventura de Gualbes i en la seva faceta literària com a «Rector de Bellesguard», fou un polític, militar i literat català, vinculat amb l'Acadèmia dels Desconfiats i amb càrrecs i actuacions destacades a finals del segle xvii i principis del segle xviii, especialment durant la Guerra de successió.

## Biografia

Era fill de Rafael Bonaventura de Gualbes (conseller en cap de Barcelona entre el 1660 i el 1661) i d'Anna de Copons. El 1679 es registren els capítols matrimonials de Joan de Gualbes i Marianna de Vilallonga i Saportella, vídua en primeres núpcies de Bernat de Cordelles.
Formà part del braç militar de Catalunya i assistí a les corts de 1701-1702, de Felip V, i a les corts de 1705-06, de l'arxiduc Carles III. El 18 de setembre de 1705 fou nomenat pel rei-arxiduc un dels vuit membres de la Junta de Cavallers que, conjuntament amb la Junta Eclesiàstica, va assistir durant un temps al nou monarca en el govern del país.
Joan de Gualbes conreà la poesia, gairebé sempre en català, i adoptà el pseudònim de «Rector de Bellesguard», en referència al nom de la seva finca de Sant Gervasi de Cassoles, l'actual Torre Bellesguard d'Antoni Gaudí. Fou l'autor de la «Dedicatòria» per a l'edició del 1703 de les poesies del Rector de Vallfogona, La armonia del Parnàs.
Morí sense descendència el 15 de desembre de 1714.

## Notes

* ↑ «Esta Junta de Caballeros, según nos informa Feliu de la Peña, con cierta vaguedad, tuvo por cometido "el dar providencia a las cosas de estado y hazienda y demás dependencias de la provincia" y se compuso del marqués de Besora, el conde de Munter, don José Galcerán de Pinós, Feliciano Cordellas, Francisco Sayol, Juan Buenaventura de Gualbes, Francisco de Berardo, bajo la presidencia del barón de Cañellas».

## Referències

* ↑ «Joan Bonaventura de Gualbes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.,
* ↑ Brown, 1995, p. 20-21.
* ↑ Brown, 1995, p. 23.
* ↑ Brown, 1995, p. 27.
* ↑ Morales Roca, 1983, p. 267.
* ↑ Brown, 1995, p. 28.
* ↑ Voltes Bou, 1959-1960, p. 45.
* ↑ Brown, 1995, p. 32.
* ↑ Brown, 1995, p. 34.
* ↑ Brown, 1995, p. 24-25.

## Bibliografia

* Brown, Kenneth; Melchor, Vicent de. Vida i obra de Joan de Gualbes i de Copons. Barcelona: Curial Edicions Catalanes / Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995, p. 18. ISBN 9788478266814.
* Morales Roca, Francisco J. Próceres habilitados en las Cortes del Principado de Cataluña, siglo XVII (1599-1713). Madrid: Hidalguía, 1983, p. 267.
* Voltes Bou, Pere «Las Cortes tenidas en Barcelona por el Archiduque Carlos de Austria en 1705-06». Boletín Real Academia de las Buenas Letras, XXVIII, (1959-1960), pàg. 41-74.
# François-Marie Luzel

François-Marie Luzel, en bretó Fañch an Uhel (Plouaret, Costes del Nord 1821-1895) fou un erudit i etnògraf bretó d'origen camperol. Va estudiar celtisme a Roazhon, on conegué Paul Sébillot, i el 1844 i el 1863 es va encarregar de recollir cançons populars bretones. El 1872 participà en el Congrés de l'Association Bretonne a Sant Brieg, i hi certificà l'autenticitat del Barzaz Breiz de Théodore Hersart de la Villemarqué, contra l'opinió d'altres experts com Francis Gourvil.

## Obres

* Sainte-Tryphine et le roi Arthur, Quimperlé, Clairet (1863)
* Bepred Breizad. Toujours Breton, Poésies bretonnes, Morlaix, Haslé (1865).
* Chants et chansons populaires de la Basse-Bretagne, Soniou (2 volumes) et Gwerziou (2 volumes) (1868-1890).
* Contes et Récits populaires des Bretons armoricains (1869), nouvelle édition : PUR, Terre de Brume (1996),
* De l'authenticité des chants du Barzaz-Breiz de M. de La Villemarqué Saint-Brieuc, Guyon (1872)
* Chants et chansons populaires de la Basse-Bretagne, Gwerziou II (1874)
* Veillées bretonnes (1979) (nouvelle édition : PUR et Terre de Brume, 2002, texte présenté et établi par Françoise Morvan).
* Légendes chrétiennes de Basse-Bretagne Paris, Maisonneuve (1881)
* La Vie de Saint Gwennolé, Quimper, Cotonnec (1889)
* Chants et chansons populaires de la Basse-Bretagne, Soniou (1890)
* Kontadennou ar Bobl e Breiz-Izel Quimper, Le Goaziou (1939)
* Ma C'horn-Bro. Soniou ha gwerziou Quimper, Le Goaziou (1943). La lecture de certaines pièces du recueil laissent rêveur quand certains critiques prétendent voir dans l'auteur le symbole de l'antinationalisme virulent. Quant au poème Breizad ez oun il fait immanquablement penser à une personne qui ne semble pas représenter l'idéal de l'auteur.
* Gwerzioù kozh Breizh, col. "Studi ha dudi", Al Liamm, 1970.
* Kontadennou ar Bobl (5 volumes), Al Liamm, (1984 - 1994)
* Contes traditionnels de Bretagne, 6 volumes (1994-1995), An Here-Hor Yezh-Mouladurioù Hor Yezh
* Journal de route et lettres de mission, Presses universitaires de Rennes et Terre de Brume, Rennes (1994)
* Contes bretons, PUR et Terre de Brume, Rennes (1994),
* Contes inédits Tome I, PUR et Terre de Brume, Rennes (1994)
* Contes du boulanger, PUR et Terre de Brume, Rennes (1995),
* Contes inédits Tome II, PUR et Terre de Brume, Rennes (1995)
* Contes retrouvés Tome I, PUR et Terre de Brume, Rennes (1995)
* Correspondance Luzel-Renan, PUR et Terre de Brume, Rennes (1995)
* Nouvelles Veillées bretonnes, PUR et Terre de Brume, Rennes (1995) (édition Françoise Morvan).
* Contes inédits Tome III, Carnets de collectage, PUR et Terre de Brume, Rennes (1996),
* En Basse-Bretagne (impressions et notes de voyage), Hor Yezh, 1996, ISBN 2-910699-17-X
* "Notes de voyage en Basse-Bretagne", PUR et Terre de Brume, Rennes (1997)
* Contes retrouvés Tome II, PUR et Terre de Brume, Rennes (1999)
* Sainte Tryphine et le roi Arthur , PUR et Terre de Brume (2002)

## Vegeu també

* Mitologia bretona
# Llista dels Grans Cancellers de la Legió d'Honor

La següent és una llista dels Grans Cancellers de la Legió d'Honor. Des del 3 de desembre de 1963, també ho són de l'Orde Nacional del Mèrit
Llista de Grans Cancellers :
| Gran Canceller | Data de nominació |
| Bernard Germain de la Ville-sur-Illon, comte de Lacepede | 14 d'agost de 1803 |
| Senyor Dominique Dufour, baró de Pradt | 6 d'abril de 1814 |
| Tinent General, comte Louis de Bruges | 3 de febrer de 1815 |
| Bernard Germain de la Ville-sur-Illon, comte de Lacépède | 13 de març de 1815 |
| Mariscal Jacques Macdonald, duc de Tàrent | 2 de juliol de 1815 |
| Mariscal Edouard Mortier, duc de Treviso | 11 de setembre de 1831 |
| Mariscal comte Maurice Gérard | 4 de febrer de 1836 |
| Mariscal Charles Oudinot, duc de Reggio | 17 de març de 1839 |
| Mariscal comte Maurice Gérard | 21 d'octubre de 1842 |
| General de divisió, baró Jacques Subervie | 19 de març de 1848 |
| Mariscal, comte Gabriel Molitor | 23 de desembre de 1848 |
| Mariscal, comte Rémy Isidore Exelmans | 15 d'agost de 1849 |
| General de divisió, Comte Philippe d'Ornano | 13 d'agost de 1852 |
| General de divisió Anne Charles Lebrun, duc de Plaisance | 26 de març de 1853 |
| Mariscal Aimable Pélissier, duc de Malakoff | 23 de juliol de 1859 |
| Almirall, baró Ferdinand Hamelin | 24 de novembre de 1860 |
| General de divisió, comte Charles Auguste de Flahaut | 27 de gener de 1864 |
| General de divisió Joseph Vinoy | 6 d'abril de 1871 |
| General de divisió Louis Faidherbe | 28 de febrer de 1880 |
| General de divisió Victor Février | 10 d'octubre de 1889 |
| General de divisió Léopold Davout, duc d'Auerstaedt | 5 de desembre de 1895 |
| General de divisió Georges-Auguste Florentin | 23 de setembre de 1901 |
| General de divisió Yvon Dubail | 14 de juny de 1918 |
| General de divisió Charles Nollet | 7 de gener de 1934 |
| General de divisió Charles Brécard | 12 de novembre de 1940 |
| General d'exèrcit Paul Dassault | 25 d'agost de 1944 |
| General d'exèrcit Georges Catroux | 1 d'octubre de 1954 |
| Almirall Georges Cabanier | 14 de gener de 1969 |
| General d'exèrcit Alain de Boissieu Dean de Luigne | 15 de febrer de 1975 |
| General d'exèrcit André Biard | 4 de juny de 1981 |
| General d'exèrcit Gilbert Forray | 5 de juny de 1992 |
| General d'exèrcit aeri Jean-Philippe Douin | 4 de juny de 1998 |
| General d'exèrcit Jean-Pierre Kelche | 4 de juny de 2004 |
| General d'exèrcit Jean-Louis Georgelin | 9 de juny de 2010 |

## Vegeu també

* Legió d'Honor

## Referències

* ↑ Michaud, Louis Gabriel. Biographie universelle ancienne et moderne (en francès). Volum 31. Desplaces, 1860, pàg. 503 [Consulta: 28 juny 2015]. «On se cita que el duc de Reggio està referit a Reggio Calàbria»
# Aliments amb calories negatives

Els aliments amb calories negatives serien, segons una falsa teoria alimentària, aquells aliments en què la seva aportació calòrica (que evidentment sí que ha de ser positiva, fins i tot en aquesta teoria) seria inferior a l'energia necessària per al cos per a empassar-los i digerir-los. Cal tenir present que se sap amb certesa que cap aliment compleix aquestes característiques, ni tan sols els de més baixa aportació energètica com ara l'api o el cogombre.

## Referències

* ↑ Snyderman, Dr. Nancy «There Are No Negative-Calorie Foods - Debunking 10 Myths About Dieting». Time, May. 06, 2009 [Consulta: 4 gener 2013]. Arxivat 2013-08-26 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-08-26. [Consulta: 4 gener 2013].
* ↑ Shepphird, Sari Fine. «Question 74». A: 100 Questions & Answers About Anorexia Nervosa. Jones & Bartlett, 2009, p. 171. ISBN 978-0-7637-5450-1.

## Enllaços externs

* Aliments amb calories negatives, existeixen realment? Arxivat 2007-12-13 a Wayback Machine. (anglès)
Llegenda urbana
# Scorpaena papillosa

Scorpaena papillosa és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Descripció

* Fa 30 cm de llargària màxima.
* Boca grossa.

## Alimentació

Menja peixos i una gran varietat d'invertebrats, incloent-hi crustacis.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat que viu entre 5-50 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Zelanda i el sud d'Austràlia.

## Costums

És nocturn.

## Observacions

És verinós per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 «Scorpaena papillosa» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* 1 2 May, J.L. i J.G.H. Maxwell, 1986. Trawl fish from temperate waters of Australia. CSIRO Division of Fisheries Research, Tasmània. 492 p.
* ↑ Paulin, C. i C. Roberts, 1992. The rockpool fishes of New Zealand (Te ika aaria o Aotearoa). Museum of New Zealand (Te Papa Tongarewa). 177 p.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.
* ↑ Francis, M.P., 1996. Geographic distribution of marine reef fishes in the New Zealand region. N.Z. J. Mar. Freshwat. Res. 30:35-55.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Kuiter, R.H., 1993. Coastal fishes of south-eastern Australia. University of Hawaii Press. Honolulu, Hawaii. 437 p.
* ↑ Roberts, C.D., 1991. Fishes of the Chatham Islands, New Zealand: a trawl survey and summary of the ichthyofauna. N.Z. J. Mar. Freshwat. Res. 25(1):1-19.
* ↑ Taylor, R.B. i T.J. Willis, 1998. Relationships amongst length, weight and growth of north-eastern New Zealand reef fishes. Mar. Freshwat. Res. 49:255-260.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Coleman, N. i M. Mobley, 1984. Diets of commercially exploited fish from Bass Strait and adjacent Victorian waters, southeastern Australia. Aust. J. Mar. Freshwat. Res. 35(5):549-560.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Massena

«Massena o Masséna» té aquests significats:
* Massena (Iowa)
* Massena (Nova York)
* André Masséna (Niça, 1758 - París, 1817), militar francès, duc de Rivoli, príncep d'Essling i mariscal de l'Imperi.
# Josep Mir

«Josep Mir» té aquests significats:
* Josep Mir i Bagó (1954), jurista i polític català.
* Josep Mir i Llussà (1701-1764), compositor català.
* Josep Mir i Marcet (1858-1926), metge i regidor sabadellenc.
* Josep Mir i Rocafort, Fassman (1909-1991), mentalista i hipnotitzador català.
# Publi Cleli Sícul

Publi Cleli Sícul (llatí: Publius Cloelius Siculus) va ser un dels sis tribuns amb potestat consular nomenats el 378 aC. Els altres cinc van ser: Marc Horaci Pulvil, Espuri Furi Medul·lí, Luci Meneni Lanat, Quint Servili Prisc Fidenes i Luci Gegani Macerí. L'esmenta Titus Livi.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita VI,31
# Alimentaris

Alimentaris (en llatí Alimentarii o Alimentarii pueri et puellae) eren, en el període imperial romà, els joves necessitats d'assistència però que eren fills de pares lliures, que es beneficiaven de la distribució pública de gra, oli i diners (Congiària) exclusivament a la ciutat de Roma.
Aquesta auda la va iniciar Nerva i Trajà la va estendre a tot Itàlia amb repartiment mensual pels orfes i pels fills de gent pobre. Va ser mantingut i ampliat pels següents emperadors. Els romans rics hi feien contribucions. Aquestos infants que rebien l'ajut eren anomenats pueri et puellae alimentarii, i també, per l'emperador Trajà, pueri puellaeque Ulpiani.
L'administració d'aquesta ajuda corresponia a uns funcionaris anomenats quaestores pecuniae alimentariae, quaestores alimentorum, procuratores alimentorum, o praefecti alimentorum.
Hadrià va ampliar encara més la distribució i per un decret se sap que hi tenien dret els nois fins als divuit anys i les noies fins als catorze; una inscripció diu que un infant de set anys rebia nou vegades més que la ració normal de gra. Es va aturar sota Còmmode i Pèrtinax. Sota Alexandre Sever es va reprendre temporalment i els beneficiaris van ser anomenats Mammaeani, en honor de la mare de l'emperador, Júlia Mamea. Després d'Alexandre Sever (222-235), va deixar de funcionar.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman antiquities. Londres: John Murray, 1875, p. 75.
Viccionari
# Guineu grisa argentina

La guineu grisa argentina (Lycalopex griseus) és una espècie de guineu del gènere Lycalopex. Se la troba al Con Sud de Sud-amèrica, particularment a l'Argentina i Xile. Pesa 2,5-4 kg i fa 45-70 cm de llargada. La seva dieta es compon principalment de rosegadors, conills i ocells.
Respecte a la reproducció, amb cada ventrada neixen 2-4 cries després d'un període de gestació de dos mesos, que culmina al març.

## Referències

Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Samuel Kuffour

Samuel Kuffour (Kumasi, 3 de setembre de 1976) és un exfutbolista ghanès de les dècades de 1990 i 2000.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Ghana amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 2006.
Pel que fa a clubs, destacà a FC Bayern Múnic i AS Roma.

## Referències

* ↑ «Samuel Osei Kuffour». [Consulta: 10 agost 2018].
* ↑ Samuel Kuffour a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Kuffour gives Bayern World Club victory». BBC Sport, 27-11-2001. [Consulta: 31 març 2012].
* ↑ Samuel Kuffour Fitxa a Fussballdaten
# Josep Bertran i Miret

Josep Bertran i Miret (Sant Pere de Ribes, 24 de febrer de 1852 - Sant Pere de Ribes, 6 de febrer de 1902) fou un farmacèutic i cronista català que exercí a finals del segle xix.
Nascut a Sant Pere de Ribes en el si d'una família d'americanos, va estudiar el batxillerat a Tarragona i el 1874 va graduar-se en la Facultat de Farmàcia de la Universitat de Barcelona i va obrir la farmàcia Bertran a Sant Pere de Ribes. El 1887 es casà amb la mataronina Manuela Vidal, amb qui va tenir sis fills.
Apassionat de la investigació, va estudiar com millorar el procediment en l'elaboració de l'aiguanaf o l'aclimatació de plantes exòtiques com l'opi i el cotó, cultivats a l'hort de casa seva. Per aquests treballs va obtenir reconeixements i premis com la medalla de plata i diploma honorífic en l'Exposició Universal de Barcelona de 1888 i la medalla del Mèrit i Progrés en l'Exposició Regional de Vilanova i la Geltrú de 1882.
Amb les plantes que anava trobant per les muntanyes dels voltant de Sant Pere de Ribes va elaborar un treball de botànica anomenat Flora farmacèutica de Sant Pedro de Ribas y su comarca, pel qual va rebre la medalla de plata en un concurs que va organitzar el Col·legi de Farmacèutics de Barcelona el 1889.
Molt involucrat en la vida social ribetana va formar part de diverses entitats i fou escollit regidor de l'Ajuntament, però va renunciar-hi per tal de dedicar-se a la seva professió. Articulista de La Vanguardia, el Diari de Barcelona, la Revista Suburense, L'Eco de Sitges o el Diario de Villanueva, fou un cronista de la vida diària del poble entre 1882 i la seva mort, que recollí en 21 dietaris.
El març del 2018 es va inaugurar un nou CAP a Sant Pere de Ribes que duu el seu nom.

## Publicacions

* Flora farmacèutica de Sant Pedro de Ribas y su comarca
* Dietaris Josep Bertran Miret a Biblioteca Manuel de Pedrolo

## Referències

* ↑ Miret i Mestre, Josep «Sabies que... Josep Bertran i Miret va escriure una "Flora" de Ribes?». L'Altaveu, 01-03-2017 [Consulta: 3 gener 2019].
* 1 2 3 4 Mestre i Bertran, Anna. Croniques de Ribes per Josep Bertran i Miret. Sant Pere de Ribes: Ajuntament de Sant Pere de Ribes, 2018 [Consulta: 3 gener 2019].
* ↑ «El Centre d'Atenció Primària (CAP) Josep Bertran i Miret, de Sant Pere de Ribes, entra en funcionament el 19 de març». CatSalut, 19-03-2018 [Consulta: 3 gener 2019]. Arxivat 2019-01-04 a Wayback Machine.
# Forever After

Forever After és una pel·lícula muda dirigida per F. Harmon Weight i protagonitzada per Lloyd Hughes, Mary Astor i Hallam Cooley. Basada en una peça teatral d'èxit d'Owen Davis, la pel·lícula es va estrenar el 24 d'octubre de 1926.

## Argument

Theodore Wayne, un capità d'infanteria ferit al front, recorda els moments més destacats de la seva vida anterior. Essent estudiant però de família pobre, coneix a Jennie Clayton, filla d'una família acomodada de Nova Anglaterra, i s'enamoren. Jack Randall, fill d'una família acomodada, és el pretendent afavorit per la mare de Jennie, que vol que s'hi casi per la seva riquesa i la posició. Pel bé de Jennie, Ted marxa a Harvard gràcies als sacrificis del seu pare, un advocat poc pràctic, per fer front a la despesa. Després de la mort del seu pare, es veu obligat a tornar a casa per ajudar la seva mare. Convençut pel pare de Jennie, Ted renuncia a la noia i marxa amb la seva mare en un esforç per oblidar-la. Jennie es nega a casar-se amb Randall i s'allista a la Creu Roja a França. Allà, en un hospital, es retroba amb Ted, que delirant la crida a ella. Jennie aconsegueix que recuperi la salut i reprenen el seu amor.

## Repartiment

* Lloyd Hughes (Theodore Wayne)
* Mary Astor (Jennie Clayton)
* Hallam Cooley (Jack Randall)
* David Torrence (Mr. Clayton, pare de Jennie)
* Alec B. Francis (Mr. Wayne, pare de Theodore)
* Lila Leslie (Mrs. Wayne, mare de Theodore)
* Eulalie Jensen (Mrs. Clayton)

## Referències

* ↑ Reid «Forever After». Moving Picture News, 20-11-1926, pàg. 1961.
* ↑ «Film Daily First National Pictures, Inc presents “Forever After”». Film Daily, 02-08-1926, pàg. 4.
* ↑ «Forever After» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 8 juliol 2020].
* ↑ «Forever After». Film Daily, 17-10-1926, pàg. 17.

## Enllaços externs

* Forever After al catàleg de l'American Film Institute
# Puntius bramoides

Puntius bramoides és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a Indonèsia i a Laos (conca del riu Mekong).

## Referències

* ↑ Roberts, T.R., 1989. The freshwater fishes of Western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Mem. Calif. Acad. Sci. 14:210 p.
* ↑ Taki, Y., 1974. Fishes of the Lao Mekong Basin. United States Agency for International Development Mission to Laos Agriculture Division. 232 p.
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1842. Histoire naturelle des poissons. Tome seizième. Livre dix-huitième. Les Cyprinoïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 16: i-xx + 1-472, Pls. 456-487.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lambert, Derek J.: Freshwater Aquarium Fish. Chartwell Books, Edison, Nova Jersey, Estats Units. Any 1997. ISBN 0-7858-0867-1.
* Mills, Dick: The Bumper Book of Tropical Aquarium Fishes (2a edició). Interpet Publishing. Any 2002. ISBN 1842860747.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Alfons IV de Lleó

Alfons IV de Lleó, dit el Monjo (ca. 899 - Ruiforco de Torío, 931), fou rei de Lleó (925-931) i rei de Galícia (929-931).

## Orígens familiars

Nascut vers 899, va ser fill d'Ordoni II de Lleó i de la seva esposa, Elvira Menéndez. La filiació materna està comprovada documentalment, atès que Alfons anomena oncle al comte Gutier Menéndez. Va ocupar el tron de Lleó un cop acabada la Guerra civil lleonesa entre els seus germans i el seu cosí Alfons Froilaz, el qual el 925 s'havia apoderat del tron lleonès. Ell i els seus germans, que havien rebut suport del rei Sanç I de Navarra, havien aconseguit restablir el domini sobre els territoris del seu pare, però la sobirania del regne estava molt fragmentada, ja que el seu germà Sanç Ordoni regnava a Galícia i l'altre germà, Ramir, ho feia a Portugal.

## Matrimoni

Es va casar amb la infanta navarresa Ònnega Sanxes, filla de Sanç I Garcés i Toda Asnar, entre el 9 de gener del 925 i el 5 de novembre del 927. Del matrimoni només en va néixer un fill, el futur monarca Ordoni IV, rei de Lleó, nascut vers el 926.

## Renúncia al tron

El 929 morí el seu germà Sanç Ordoni, per la qual cosa rebé en herència el Regne de Galícia, ja que Sanç havia mort sense hereus. El 931, amb la mort d'Ònnega de Pamplona, va renunciar al tron lleonès i el va cedir al seu germà Ramir II, retirant-se a un monestir.
Al cap d'un temps, va rectificar la seva decisió, tot i que se'n desconeix el motiu, i va intentar de recuperar el poder mitjançant les armes, però fou vençut pel seu germà, que va ordenar que li traguessin els ulls i el tanquessin a la presó, morint el 933.

## Referències

* 1 2 Álvarez Álvarez, César. «Alfonso IV» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 21 gener 2023].
* 1 2 Salazar y Acha, Jaime de. Las dinastías reales de España en la Edad Media (en castellà). Madrid: Real Academia de la Historia i Boletín Oficial del Estado, 2021, p. 60.