OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tilapia rheophila

Tilapia rheophila és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Guinea.

## Referències

* ↑ Smith, A. 1838-1847. Pisces. A: Illustrations of the zoology of South Africa; consisting chiefly of figures and descriptions of the objects of natural history collected during an expedition into the interior of South Africa in 1834-1836. Illust. Zool. S. Africa v. 4: 77 unnumb. pp, accompanying Pls. 1-31.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, H. R., 1993. The most complete colored lexicon of cichlids. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units).
* Daget, J. 1962. Les poissons du Fouta Dialon et de la basse Guinée. Mem. Inst. Franc. Afr. Noire Núm. 65: 1-210, Pls. 1-13.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Teugels, G.G. i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1991. Tilapia. p. 482-508. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Teugels, G.G. i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1992. Cichlidae. p. 714-779. A: C. Levêque, D. Paugy i G.G. Teugels (eds.) Faune des poissons d'eaux douces et saumâtres d'Afrique de l'Ouest. Volum 2. Coll. Faune Tropicale núm 28. Musée Royal de l'Afrique Centrale, Tervuren, Flandes i O.R.S.T.O.M., París, 902 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Jacuzzi

Jacuzzi és una empresa estatunidenca, amb seu a Chino, Califòrnia, que produeix banyeres d'hidromassatge. Fundada l'any 1917 pels set germans Jacuzzi, immigrants italians als Estats Units, l'empresa va començar produint avions; després, bombes hidràuliques per a ús agrícola; i finalment, l'any 1956, Candido Jacuzzi (1903-1986), un dels germans, va inventar la banyera d'hidromassatge. La causa va ser l'artritis reumatoide que patia el seu fill; per guarir-la, el pare va transformar el mecanisme d'una bomba en un equip terapèutic.
L'any 1968, Roy Jacuzzi va veure el potencial comercial d'aquest invent i li va donar la seva forma definitiva, amb sortides d'aigua integrades a l'arquitectura de la banyera. El producte va donar a la companyia fama mundial, i es va popularitzar de tal forma, que avui dia el nom de l'empresa s'ha generalitzat i és usat amb freqüència per a referir-se a qualsevol banyera de característiques similars. El seu eslògan actual és: "Jacuzzi: Water that moves you." (Jacuzzi: l'agua que et mou).

## Referències

* ↑ «Jacuzzi Brands Is Going Private». The New York Times, 12-10-2006.

## Vegeu també

* Dutxa
* Sauna
* Spa (salut)
* Pràctica del bany

## Enllaços externs

* Fabricant Spas i Swimspas a Catalunya
* Spa i Jacuzzi a Catalunya
* Pàgina oficial
# Jade (color)

Jade és un color saturat verd lleugerament blavós. El nom prové del mineral jade, encara que varia molt en el to.
El mot ve del francès jade, pres del castellà [piedra de la] ijada (illada: part entre les costelles i la pelvis), perquè els conquistadors d'Amèrica feien servir la pedra jade com a remei per a aquella part del cos).
Una mostra del color jade:

## Localització i ús

* Color d'algunes plantes.
* En la cultura xinesa, si un vol expressar el seu amor per algú, li regala alguna cosa de pedra jade o que sigui d'aquest color.

## Referències

* ↑ «Diccionari de la Reial Acadèmia Espanyola».

## Vegeu també

* Llista de colors
# Makotoïta

La makotoïta és un mineral de la classe dels sulfurs.

## Característiques

La makotoïta és un sulfur de fórmula química Ag₁₂(Cu₃Au)S₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2020, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema trigonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la col·lecció mineralògica del Museu Geològic de la Xina, a Beijing (República Popular de la Xina), amb el número de catàleg: m16110.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'or de Funan, situat a la ciutat de Zhaoyuan, a Yantai (Shandong, República Popular de la Xina), sent l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Makotoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 març 2022].
# Makovickyita

La makovickyita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la pavonita. Rep el nom en honor del professor Emil Makovicky (18 d'agost de 1940, Bratislava, Eslovàquia), mineralogista eslovac-danès. L'emilitita també rep el nom en honor seu.

## Característiques

La makovickyita és una sulfosal de fórmula química Cu$_{1.12}$Ag$_{0.81}$Pb$_{0.27}$Bi$_{5.35}$S$_9$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1986, sent publicada per primera vegada el mateix any. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la makovickyita pertany a «02.JA: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena amb poc o gens de Pb» juntament amb els següents minerals: benjaminita, borodaevita, cupropavonita, kitaibelita, livingstonita, mummeïta, pavonita, grumiplucita, mozgovaïta, cupromakovickyita, kudriavita, cupromakopavonita, dantopaïta, cuprobismutita, hodrušita, padĕraïta, pizgrischita, kupčikita, schapbachita, cuboargirita, bohdanowiczita, matildita i volynskita.

## Formació i jaciments

Va ser descrita a partir de mostres obtingudes a dos indrets: el dipòsit d'scheelita de Mittersill, a Salzburg (Àustria), i al districte mimer de Băiţa, a Nucet (Bihor, Romania). També ha estat descrita en altres indrets de Romania, així com a Polònia, Eslovàquia, Rússia, l'Iran, el Japó,

## Referències

* ↑ «Makovickyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 maig 2021].
# Maria Voce

Maria Voce (Aiello Calabro, 16 de juliol de 1937) és una advocada italiana, líder del moviment dels Focolars.
Va estudiar teologia i dret canònic. Des de l'any 2008 reemplaça Chiara Lubich com a líder del moviment dels Focolars, un grup religiós que promou la pau i el diàleg entre religions. Va ser també membre de l'Escola Abbá, un centre d'estudis interdisciplinari.
Voce va unir-se al moviment dels Focolars el 1959, i va viure durant 44 anys en la comunitat. També va viure a Turquia durant 10 anys, on va establir llaços amb l'Església Ortodoxa de Constantinoble en pro del diàleg interreligiós. El 2009 el papa Benet XVI va elegir-la com a consellera del Consell Pontifici per als Laics.

## Referències

* 1 2 «Maria Voce». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Scheda Maria Voce (Presidente)» (en italià). Movimento dei Focolari. [Consulta: 18 maig 2021].
# Maria Vinyes i Mayola

Maria Vinyes i Mayola (Banyoles, 21 de febrer de 1902 - Sabadell, 1 de novembre de 1989) va ser una professora catalana.

## Biografia

Després de fer els estudis primaris a Banyoles, Maria Vinyes estudià a l'Escola de Magisteri de Barcelona i el 1923 va anar a viure a Sabadell. Va ser una funcionària municipal i una de les primeres professores de català –tenia el carnet número 3 firmat per Pompeu Fabra. Durant la Segona República va ser secretària del Laboratori Psicotècnic Municipal, professora de l'Escola d'Infermeres de la Generalitat i secretària del Servei d'Orientació Professional de l'Escola Industrial i d'Arts i Oficis. En acabar la Guerra Civil fou depurada del seu càrrec municipal «per delictes politicosocials i d'opinió». Quaranta anys després, va ser rehabilitada pel primer ajuntament democràtic, el 1979.
El 23 de juliol de 2004 la ciutat de Sabadell li dedicà una plaça.

## Referències

* 1 2 3 Nomenclàtor. «Plaça de Maria Vinyes». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 25 març 2014].
# Maria Vittoria Sperotto

Francesca Pattaro (Schio, província de Vicenza, 20 de novembre de 1996) és una ciclista italiana professional des del 2016 i actualment a l'equip Bepink Cogeas. Combina la carretera amb el ciclisme en pista.

## Palmarès en pista

* 2013
** Campiona d'Europa júnior en Persecució per equips (amb Arianna Fidanza, Michela Maltese i Francesca Pattaro)

## Palmarès en ruta

* 2017
** 1a al Tour de Guangxi

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Marion (Dakota del Sud)

Marion és una població dels Estats Units a l'estat de Dakota del Sud. Segons el cens del 2000 tenia 892 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Marion tenia 892 habitants, 350 habitatges, i 232 famílies. La densitat de població era de 395,9 habitants per km².
Dels 350 habitatges en un 30,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,7% hi vivien parelles casades, en un 4,9% dones solteres, i en un 33,7% no eren unitats familiars. En el 32,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 21,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,39 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,1% tenia menys de 18 anys, un 5,4% entre 18 i 24, un 20,5% entre 25 i 44, un 19,7% de 45 a 60 i un 29,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.406 $ i la renda mediana per família de 43.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.417 $ mentre que les dones 20.341 $. La renda per capita de la població era de 16.125 $. Entorn de l'1,3% de les famílies i el 3,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Marion». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 11 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Marion». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Johan Galtung

Johan Galtung (Oslo, 24 d'octubre de 1930 - Bærum, 17 de febrer de 2024) va ser un sociòleg, matemàtic i el principal fundador de la disciplina dels estudis per a la pau i resolució de conflictes.

## Biografia

Va ser cofundador de l'Institut d'Investigació per la Pau d'Oslo el 1959, essent-ne el seu director fins a 1970, i va endegar el Journal of Peace Research el 1964. El 1969 va ser nomenat primer president del món en estudis per la pau i resolució de conflictes, a la Universitat d'Oslo. El 1977 va renunciar a la seva càtedra i en va ocupar d'altres en diverses universitats. De 1993 al 2000 va ser professor a la Universitat de Hawaii i després, va residir a Kuala Lumpur, on va ser el primer professor per la Pau Global a la Universitat Internacional Islàmica de Malàisia. El 1987 va ser guardonat amb el Right Livelihood Award.
Galtung va ser conegut per les seves contribucions a les matemàtiques i la sociologia en la dècada del 1950, a la ciència política en la dècada del 1960, a l'economia i la història en la dècada del 1970, i a l'antropologia i la teologia en la dècada del 1980. Va desenvolupar diverses teories influents, com la distinció entre la pau positiva i negativa, la violència estructural, les teories sobre el conflicte i la resolució de conflictes, el concepte de consolidació de la pau, la teoria estructural de l'imperialisme, i la teoria que els Estats Units d'Amèrica són al mateix temps una república i un imperi.

## Referències

* ↑ John D. Brewer, Peace processes: a sociological approach, p. 7, Polity Press, 2010
* ↑ «Johan Galtung, un referent històric de la cultura de la pau». El Punt Avui, 19-02-2024. [Consulta: 19 febrer 2024].
* ↑ «L'Alfàs del Pi lamenta el fallecimiento de Johan Galtung, "uno de sus mejores embajadores en el mundo"» (en castellà). [Consulta: 19 febrer 2024].
* ↑ http://www.iais.org.my/e/index.php/events-sp-1744003054/past-events/517-public-lecture-seeking-peace-from-resolving-conflict-between-buddhists-and-muslims-in-myanmar-and-sri-lanka-by-prof-dr-johan-galtung.html Arxivat 2015-06-03 a Wayback Machine.
* ↑ Eirene de Prada, Pilar. «Entrevista a Johan Galtung» (en castellà), 04-05-2015. [Consulta: 19 febrer 2024].
* ↑ «Peacebuilding and The United Nations - United Nations Peacebuilding Support Office». Un.org, 24-07-2011. [Consulta: 18 novembre 2013].
* ↑ Neumann, Iver B.; Knutsen, Torbjørn L.; Hjelseth, Arve «Johan Galtung» (en noruec). Store Norske Leksikon, 19-02-2024.

## Vegeu també

* Cultura de pau
# Joan Vives i Sanfeliu

Joan Vives i Sanfeliu (Barcelona, 18 de desembre de 1953) és un compositor català. Va iniciar la carrera musical com a cantautor a Barcelona, on va estudiar piano, harmonia, contrapunt, composició i direcció d'orquestra. Ben aviat va passar a dedicar-se íntegrament a la composició.
Ha fet la música d'espectacles teatrals per a Dagoll Dagom (Glups!, El Mikado, T'odio amor meu, Els Pirates) i La Cubana, entre d'altres. El 1976 va estrenar La Granja Animal, òpera rock basada en l'obra de George Orwell,. Va compondre la Cantània 2011-12 "50 milions de segons". En el camp del cinema ha escrit la música d'una dotzena de pel·lícules, la majoria comèdies de directors catalans. La seva principal activitat és la composició per a publicitat, des del seu propi estudi: Classic & New, a Barcelona.

## Filmografia

* 1980: La canya (dirigida per Ignasi P. Ferré)
* 1984: Un parell d'ous (dirigida per Francesc Bellmunt)
* 1986: La ràdio folla (dirigida per Francesc Bellmunt)
* 1987: Qui t'estima, Babel? (dirigida per Ignasi P. Ferré)
* 1987: Barcelona Connection (dirigida per Miquel Iglesias)
* 1987: Material Urbà (dirigida per Jordi Bayona)
* 1988: El complot dels anells (amb Manel Camp) (dirigida per Francesc Bellmunt)
* 1990: Lucrecia (dirigida per Bosco Aroschi)
* 1990: Un submarí a les estovalles (dirigida per Ignasi P. Ferré)
* 1991: Ho sap el ministre? (dirigida per Josep M. Forn)
* 1992: Un plaer indescriptible (dirigida per Ignasi P. Ferré)
* 1997: ¿De qué se ríen las mujeres? (dirigida per Joaquim Oristrell)

## Referències

* 1 2 «Joan Vives i Sanfeliu». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 juliol 2022].
* ↑ «Joan Vives - ENA. Estat de la Nació de l'Art», 01-10-2016. [Consulta: 29 abril 2023].
* ↑ Joan Vives i Sanfeliu, compositor Arxivat 2020-11-26 a Wayback Machine. a cameratasantcugat.com
# Joan Wallach Scott

Joan Wallach Scott (Brooklyn, Nova York, 18 de desembre de 1941), més coneguda com a Joan Scott, és una historiadora nord-americana especialitzada en història de l'estat francès, així com en història de les mentalitats, que ha contribuït en el camp de la història de gènere, de les dones i a la història intel·lectual. Treballa en la càtedra Harold F. Linder de l'Institute for Advanced Study de Princeton, Nova Jersey. Destaca entre les seues publicacions l'article "El gènere: una categoria útil en l'anàlisi històrica", publicat el 1986 en l'American Historical Review considerat fonamental en història de gènere.
Joan Scott naix com Joan Wallach a Brooklyn, Nova York, filla de Lottie Tannenbaum i Sam Wallach, professors d'ensenyament mitjà. És neboda de l'actor Eli Wallach. La seua família és jueva i son pare nasqué a Dolina, Polònia. Es va graduar a la Universitat de Brandeis al 1962 i rebé el grau de doctora de la Universitat de Wisconsin–Madison al 1969.

## Referències

* ↑ «Robert A. Schneider, American Historical Association, December 2008.». Arxivat de l'original el 2010-03-04. [Consulta: 9 novembre 2020].
* ↑ Bioraphical note, "Princeton awards six honorary degrees", June 5, 2012.
* ↑ «"Scott, Joan Wallach (1941–) - French Social History, History of Gender".». Arxivat de l'original el l'11 de novembre de 2018. [Consulta: 8 febrer 2014].
* ↑ Jennifer Scanlon, Shaaron Cosner, American Women Historians, 1700s-1990s: A Biographical Dictionary, Greenwood Press, 1996, p. 201.
* ↑ "Sam Wallach (1909 - 2001)" Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.. Dreamers & Fighters.
# Mas Ricard (Vilanova i la Geltrú)

El Mas Ricard és una obra de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La masia de can Ricard es compon de planta baixa, pis i golfes. La major part té una coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana, una altra part té un terrat.
Hi ha cossos de diferents alçades i la façana és el producte de la juxtaposició d'aquestes construccions annexes.

## Descripció

Els Ricart es documenten des de l'any 1533, que tenien com una de les propietats el corral d'en Ricart, que després es conegué com corral del Tort. Als segles XVIII i XIX passà per diverses mans i al 1887 va ser adquirida per Joan Soler Suau, àlies 'Sans de Gornal', que comprà també Solicrup. El mas ha estat reformat diverses vegades.

## Referències

* 1 2 «Mas Ricard». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ Roig i Estradé, Pau; Carbonell i Virella, Vicenç. Masies del Garraf. 2. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa, ©1998-2008, p. 34-35. ISBN 84-85960-24-6.
# María Elvira de Loyzaga Torres

María Elvira de Loyzaga Torres (Granada, 1916 - Madrid, 1996) és una muñequista, escultora i empresària espanyola filla de l'escultor granadí Pablo de Loyzaga Gutiérrez i María Dolores Torres Melgarejo. Es va casar amb el pintor Enrique Gil Guerra i va tenir un fill, Pablo Gil Loyzaga. Va impartir classes de "Muñequería Artística" a l'Escola d'Arts i Oficis de Madrid, muntant en aquesta època el seu primer taller de muñequería.
El seu esperit investigador la dugué a estudiar la història de la muñequería artística i la creació de ninots des d'un punt de vista antropològic, a més d'explorar noves tècniques i materials, com el feltre, característic en nombroses de les seves obres.
El 1960 Hertha Frankel, en els inicis de RTVE, li va encarregar la creació de diverses titelles: El "gat Chifú", el Lleó, els Nans, els Gossets cantores i la famosa "gosseta Marilín", la popularitat de la qual va donar àlies a Espanya als caniches. En 1968 la pel·lícula Cita con Marilín va reunir a varis d'aquests personatges.
La fama internacional d'Elvira Loyzaga i de la seva empresa "Muñecos Loy" va arribar fins al Japó, on els seus ninots s'han fabricat en sèrie. Algunes de les seves creacions formen part de col·leccions privades i museus.

## Referències

* 1 2 3 4 «María Elvira de Loyzaga» (en castellà). Enciclopedismo. [Consulta: 3 juliol 2016].
* ↑ «Enrique Gil Guerra» (en castellà). Centro de Documentación Publicitaria. [Consulta: 3 juliol 2016].

## Enllaços externs

* imdb Loyzaga, Elvira.
* Fitxa de Elvira Loyzaga en Titerenet.com Arxivat 2010-07-09 a Wayback Machine..
* "Muñecos Loy" El Japó
# Johil·lerita

La johil·lerita és un mineral de la classe dels arsenats, que pertany al grup de l'al·luaudita. Rep el seu nom per P. Keller, H. Hess, i P. Dunn en honor del professor Johannes-Erich Hiller (1911–1972), mineralogista de la Universitat de Stuttgart, Alemanya.

## Característiques

La johil·lerita és un arsenat de fórmula química Na(Mg,Zn)₃Cu(AsO₄)₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1980. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la johil·lerita pertany a «08.AC: Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: howardevansita, al·luaudita, arseniopleïta, caryinita, ferroal·luaudita, hagendorfita, maghagendorfita, nickenichita, varulita, ferrohagendorfita, bradaczekita, yazganita, groatita, bobfergusonita, ferrowyl·lieïta, qingheiïta, rosemaryita, wyl·lieïta, ferrorosemaryita, qingheiïta-(Fe2+), manitobaïta, marićita, berzeliïta, manganberzeliïta, palenzonaïta, schäferita, brianita, vitusita-(Ce), olgita, barioolgita, whitlockita, estronciowhitlockita, merrillita, tuïta, ferromerrillita, bobdownsita, chladniïta, fil·lowita, johnsomervilleïta, galileiïta, stornesita-(Y), xenofil·lita, harrisonita, kosnarita, panethita, stanfieldita, ronneburgita, tillmannsita i filatovita.

## Formació i jaciments

Es troba a la zona oxidada de dipòsits de sulfurs polimetàl·lics. Va ser descoberta l'any 1980 a la mina Tsumeb, a la Regió d'Otjikoto, Namíbia, on sol trobar-se associada a altres minerals com: tennantita, adamita cúprica, conicalcita i calcocita. També ha estat descrita a Letmathe (Rin del Nord-Westfàlia, Alemanya), i a la fumarola Arsenàtnaia, al volcà Tolbàtxik (óblast de Kamtxatka, Rússia).

## Referències

* ↑ «Johillerite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 setembre 2016].
* ↑ Garrido, Josep Lluís; Ybarra, Joan Manuel. Nomenclàtor de les espècies minerals, 2010, p. 374. D.L. B-38531-2010 [Consulta: 6 setembre 2016].
# Mas del Coma

El Mas del Coma és una masia de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici aïllat de planta rectangular. Consta de planta baixa, pis i golfes, amb coberta de teula àrab a dues vessants. A ponent hi ha un cos adossat, en el qual la planta pis té un porxo obert i façanes de pedra. La façana nord es perllonga creant una tanca perimetral entorn de la casa i pati.

## Referències

* ↑ «Mas del Coma». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2021].
# Mas Patrícia

El Mas Patrícia és una masia de Godall (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta quadrada amb estructures adossades i coberta a doble vessant i teula àrab. La planta baixa presenta porta central i el primer pis dues finestres. Al davant hi ha un rafal situat entre el primer pis i la planta baixa i damunt un rètol on es llegeix "Masia Patricia". A la part esquerra i tocant a un lligallo hi ha un dels annexes on abans hi havia una sala on s'elaborava el vi, de la que només resta la premsa de fusta. La masia està vorejada per un petit mur de maçoneria amb buit central flanquejat per una pedra cònica.

## Història

Els pares dels actuals propietaris hi van viure fins a la seva mort, i abans d'ells els avis. No hi ha referències anteriors (inicis del segle XIX).
Presenta l'evolució arquitectònica típica d'aquest tipus d'estructures: un cos central d'habitatge al que s'ha adossat un altre a la banda dreta com a corral semi-tancat on encara resten murs de pedra en sec, i un altre a l'esquerra per a guardar eines, per la collita i per l'elaboració. Un altre tret evolutiu és la presència del rafal. Aquesta evolució està relacionada amb el desenvolupament de les feines agrícoles i les seves necessitats.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Patrícia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].