OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Henri Barbusse

Henri Barbusse (Asnières-sur-Seine, 17 de maig de 1873 - Moscou, 30 d'agost de 1935) va ser un escriptor, pacifista, esperantista i comunista francès.
Va cridar l'atenció per la seua novel·la naturalista, L'Enfer (1908), per la seua obra més perdurable és Le Feu (1916, Premi Goncourt), relat ambientat en la Primera Guerra Mundial el realisme de la qual va esvalotar el públic més conservador. L'any 1917, va esdevenir cofundador i primer president de la Association républicaine des anciens combattants (Arac - Associació d'antics combatents). Admirador de la Revolució russa (Le Couteau entre les dents, 1921), va afiliar-se al Partit comunista francès l'any 1923; va animar el moviment i la revista Clarté i va intentar definir una « literatura proletària ». Va ser un dels instigadors del moviment pacifista Amsterdam-Pleyel, del qual va ser president.
Va viure a Rússia i hi va escriure una biografia de Stalin (1935). Està soterrat al Cementiri del Père-Lachaise a París.

## Obres

* L'Enfer (1908)
* Le Feu (Journal d'une escouade) (1916, premi Goncourt)
* Carnets de Guerre
* Paroles d'un combattant. Articles et discours 1917-1920 (1917)
* Clarté (1919)
* L'Illusion (1919)
* Pleureuses (1920)
* Nous autres (1921)
* Le Couteau entre les dents (1921)
* Les Enchaînements (1925)
* Les Bourreaux (1926)
* Jésus (1927)
* Manifeste aux Intellectuels (1927)
* Faits divers (1928)
* Voici ce que l'on a fait de la Géorgie (1929)
* Élévation (1930)
* Ce qui fut sera (1930)
* Russie (1930)
* Zola (1932)
* Staline. Un monde nouveau vu à travers un homme (1936)
* Lénine et sa famille (1936)
* Lettres de Henri Barbusse à sa femme 1914 - 1917 (1937)

## Referències

* ↑ «Henri Barbusse». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Müller, Horst F.: Henri Barbusse: 1873-1935; Bio-Bibliografia. Die Werke von und über Barbusse mit besonderer Berücksichtigung der Rezeption in Deutschland. - Weimar, VDG, 2003, ISBN 3-89739-323-9

## Enllaços externs

* Biografia curta de Henri Barbusse (francès)
* Pierre Michel, Octave Mirbeau, Henri Barbusse et l'enfer Arxivat 2009-02-26 a Wayback Machine. (francès)
# Barbus profundus

Barbus profundus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al llac Victòria.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lévêque, C.; Daget, J. «Cyprinidae». A: Daget, J.; Gosse, J.-P.; Thys van den Audenaerde, D. F. E.. Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA) (en anglès). Volum 1. Institut de Recerca per al Desenvolupament (Orstom) i Museu Reial de l'Àfrica Central (MRAC), 1984, p. 217–342.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sant Feliu de Guàrdia

Sant Feliu de Guàrdia fou la primitiva església parroquial de Guàrdia de Tremp. Estava emplaçada en el lloc on hi hagué el poble primitiu, a mig aire de la serra on hi ha el Castell de Guàrdia. És una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La capella de Sant Feliu, de fet, són restes de l'antiga església parroquial de l'enderrocat castell de la Guàrdia. Es compon d'una sola nau, que actualment es troba parcialment en ruïnes, la coberta, un dels murs laterals i part del mur sud estan derruïts. La coberta era amb volta de canó de perfil semicircular i reforçada per dos arcs torals. Les façanes són llises amb un fris d'arcuacions llombardes, l'absis tenia arcuacions i una finestra. La porta a migjorn és senzilla.
Per les seves característiques constructives aquesta església es pot incloure dins l'arquitectura llombarda del segle xi.

## Història

Formava part de la pabordia del castell de Mur al segle xi.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Feliu de Guàrdia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Feliu del Castell de Guàrdia", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X
* CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Feliu de Guàrdia", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
# Joaquina Muñoz Domínguez

Joaquina Muñoz y Domínguez (Pontevedra, 1832—Madrid, 28 de maig de 1864), també coneguda com Joaquina Muñoz de Fontán, va ser una aristòcrata i pianista espanyola.
Va néixer a Pontevedra l'any 1832. Era filla de José Antonio Muñoz y Sánchez i de Josefa Domínguez y Muñoz, comtes de Retamoso i ambdós naturals de Tarancón. Va tenir cinc germans, entre els quals destaca Pascual Muñoz, successor del seu pare en el títol. Era neboda d'Agustín Fernando Muñoz, duc de Riansares, i de Maria Cristina de Borbó.
En l'àmbit musical, fou deixebla de Juan María Güelbenzu. En opinió de Baltasar Saldoni, que va assistir a diversos concerts on va tocar Muñoz, organitzats habitualment pels comtes de Retamoso a casa seva –als quals assistia bona part de l'aristocràcia–, va ser una de les pianistes més destacades del moment, malgrat no dedicar-s'hi professionalment, gaudia d'una gran habilitat i expressivitat en tots els gèneres que tocava. També va participar en diverses vetllades musicals i concerts al Palau Reial durant el regnat d'Isabel II, interpretant diverses peces amb la col·laboració de la seva tieta i el seu mestre.
En l'àmbit personal, es va casar amb l'escriptor i bibliotecari de la Casa Reial Joaquín Fontán Rodríguez, que va ser també diputat a Corts, amb qui va tenir dues filles, Matilde i María Dolores.
Muñoz va morir a Madrid el 28 de maig de 1864 a causa d'una greu malaltia. Va ser enterrada al cementiri de San Isidro.

## Referències

* 1 2 3 Fernández García, Matías. Parroquías madrileñas de San Martín y San Pedro el Real (en castellà). Madrid: Caparrós Editores, 2004, p. 132.
* 1 2 3 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 470.
* 1 2 Burgos, Augusto de. Blasón de España: libro de oro de su nobleza... (en castellà). vol. 5. Madrid: Imprenta de Don Pedro Montero, 1859, p. 183.
* 1 2 «La Excma. señora doña...». La Época, 03-05-1864.
* 1 2 García Fernández, María Eva «La actividad concertística en el Palacio Real durante el período isabelino». Cuadernos de Música Iberoamericana, vol. 22, 2018, pàg. 18, 31-32, 36.
* 1 2 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). Madrid: Imprenta de A. Pérez Dubrull, 1880, p. 470.
* ↑ «Doña Joaquina Muñoz de Fontán». La Correspondencia de España, 30-05-1864.
# Tir als Jocs Olímpics d'estiu de 1900 - Pistola ràpida, 25 metres

Tir als Jocs Olímpics d'estiu de 1900 :
| Pistola ràpida, 25 metres | homes |
| Pistola militar | homes |
| Fossa olímpica | homes |
| Rifle militar, dempeus | homes |
| Rifle militar, de genolls | homes |
| Rifle militar, bocaterrosa | homes |
| Rifle militar, tres posicions | homes |
| < 1896 1908> |||
La competició de pistola ràpida, 25 metres va ser una de les proves de Tir dels Jocs Olímpics de París de 1900. Es disputà entre l'1 i el 4 d'agost de 1900. Hi van prendre part 6 atletes de 2 nacions diferents.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Maurice Larrouy | Léon Moreaux | Eugène Balme |

## Resultats

Es desconeix els criteris emprats per desempatar els 5 tiradors a 57 punts.
| Posició | Tirador | Puntuació |
| | Maurice Larrouy | 58 |
| | Léon Moreaux | 57 |
| | Eugène Balme | 57 |
| 4 | Paul Moreau | 57 |
| 5 | Paul Probst | 57 |
| 6 | Joseph Labbé | 57 |

## Referències

* Base de dades del COI
* De Wael, Herman. Herman's Full Olympians: "Shooting 1900". Accés 3 de març de 2006. Consultable digitalment a Herman's Full Olympians: "Shooting 1900" Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine..
* Mallon, Bill. The 1900 Olympic Games, Resultats de totes les proves amb comentaris. Jefferson, North Carolina: McFarland & Company, Inc., Publishers, 1998. ISBN 978-0-7864-0378-3.
# Ampleforth

Ampleforth és un poble i parròquia civil al districte de Ryedale a North Yorkshire, Anglaterra, 42km al nord de York. El poble està situat a la vora del Parc Nacional North York Moors. La parròquia tenia 883 habitants segons el cens de 2001, que va augmentar a 1.345 en el cens de 2011, i inclou la Universitat d'Ampleforth. El nom Ampleforth significa el ford on l'agrella creix.

## Referències

* ↑ Collins. Collins Britain [mapa], 1:200,000. (2009) ISBN 978-0-00-727240-2. Pàginae 108.
* ↑ «Parish population 2011 Arxivat 2016-10-20 a Wayback Machine.». Office for National Statistics. [Consulta: 10 agost 2015].
* ↑ [[Especial:Fonts bibliogràfiques/978-1-326-47512-3|ISBN 978-1-326-47512-3]].
* ↑ «Key Figures for 2011 Census: Key Statistics - Area: Ampleforth (Ward) Arxivat 2016-10-21 a Wayback Machine.». Office for National Statistics. [Consulta: 25 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Consell parroquial d'Ampleforth
# Henri Arnault de Zwolle

Henri Arnaut de Zwolle (c. 1400 a Zwolle, Països Baixos – 6 de setembre de 1466 a París) (sovint Henri Arnault, també Henricus Arnold/Arnoldus/Arnoul de/van Zwolle) va treballar com a físic, astrònom, astròleg, i organista al servei de Felip III de Borgonya. És especialment conegut per haver redactat un tractat sobre instruments musicals que proporciona als musicòlegs molta informació sobre els instruments de l'època.
Es creu que Henri Arnaut va néixer a Zwolle tot i que no ens ha arribat informació de la seva infantesa. És probable que la seva primera carrera fos la de físic, ja que era anomenat Magister Henricus Arnault, Medicus Alemannus de Zuvolis (Zuvolis = Zwolle). Després hauria esdevingut deixeble del constructor d'instruments astronòmics Jean de Fusoris, que treballà entre 1400 i 1445 per Felip el Bo i més tard per Lluís IX de França.
Entre 1438 i 1446 va redactar diversos manuscrits en llatí sobre un ampli ventall de temàtiques tècniques relacionades amb astronomia, hidràulica, instruments astronòmics, i dibuixos de possibles invents com una escala plegable i una màquina de poliment de gemmes. Entre els seus manuscrits hi ha una còpia del llibre Speculum musicae de Jacob de Lieja.
La seva obra més coneguda és el seu tractat sobre disseny i construcció d'instruments musicals, on s'hi pot trobar, entre altres coses, la il·lustració més antiga coneguda d'un clavicèmbal junt amb una descripció detallada del funcionament d'aquest instrument i de les connexions complexes entre el teclat i les cordes. També hi descriu el llaüt, el clavicordi, el dulcimer, i l'orgue.

## Referències

* 1 2 3 John Koster, 'Arnaut de Zwolle, Henri', Grove Music Online ed.
* ↑ Title of his bundled manuscript F-Pn Lat. 7295 Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* Fretted Clavicordi Arxivat 2007-02-27 a Wayback Machine.
* Passadors de pont de Harpsichords
# Baronia de Claverol

La Baronia de Claverol és una baronia pallaresa creada al segle xviii, atribuïda a la família Motes. Tenia el seu centre en el castell de Claverol, al Pallars Jussà.

## Bibliografia

* Ferrer i Vives, Francesc d'A. Heràldica catalana. Volum 1r A - F. Barcelona: Editorial Millà, 1993. ISBN 84-7304-205-0.
* García Caraffa, Arturo y Alberto. El solar catalán, valenciano y balear. San Sebastián: Librería Internacional, 1968.
# Sant Feliu de Monars

Sant Feliu de Monars és una obra del poble de Monars, al municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció romànica dels segles xi i xii, d'una sola nau amb volta de canó apuntada. L'absis carrat és trapezoïdal, preromànic. A migdia, l'edifici presenta una cornisa i la porta d'entrada d'arc de mig punt recolzat damunt una simple cornisa, amb llinda llisa. A ponent hi ha una finestra i el campanar d'espadanya de doble obertura. Al costat nord hi ha una cornisa i una sagristia, afegida en temps més avançats.

## Història

Hi ha notícies documentals des del 1064. Consta com a "Sancti Felicis de Monariis" en una cessió feta el 1096 per Arnau a favor del monestir de santa Maria de Besalú. L'any 1362 ve documentada com a "Sancti Felicis de Monarys" i s'indica que l'església estava annexionada a la parròquia de Sant miquel de Pera en el primer terç del segle xviii. Modernament ha estat coneguda també com a Sant Sebastià.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Feliu de Monars». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2015].
# Apià

Apià, en grec antic Αππιανός Αλεξανδρεύς, en llatí Appianus Alexandrinus (vers 95- vers 165) fou un historiador grecoromà, nascut a Alexandria que va viure a Roma al temps de Trajà, Hadrià, i Antoní Pius. Famós per haver escrit una extensa “Història de Roma” en 24 llibres.

## Biografia

Va néixer vers l'any 95 a Alexandria. Va escriure una autobiografia de la qual només queda un fragment, conegut amb el nom de "Poema d'Apià fragment nº62". Part de la informació sobre la seva vida procedeix d'una carta que va escriure al seu amic Marc Corneli Frontó. Apià també és esmentat al còdex 57 de la Biblioteca del patriarca Foci.
Apià va ocupar llocs administratius importants a la província romana d'Egipte on havia nascut. Cap a l'any 120 es va traslladar a Roma, on va treballar d'advocat, defensant casos davant l'emperador (probablement com a advocatus fisci), fet que fa constar a la introducció del la seva "Història de Roma". Vers l'any 147 fou nomenat procurator, probablement d'Egipte, per recomanació del seu amic Frontó. Com que la posició de procurator només s'adjudicava a membres de l'ordre eqüestre, el seu nomenament ens dona informació sobre el tipus de família a la qual pertanyia Apià.

## Obra
### Història de Roma

Aquesta obra titulada originalment Ῥωμαϊκά (Ro̱maïká, «Història de Roma»), està dividida en 24 llibres, però no en forma cronològica sinó per territoris, descrivint com van ser incorporats a Roma. La importància d'aquesta obra rau, sobretot, en la informació recollida sobre les guerres civils.
* LLibres I-III, dedicats als pobles de la península italiana, període de la monarquia romana i els samnites
* Llibre IV, sobre els gals
* Llibre V, Sicília, Sardenya i Còrsega,
* Libre VI, Hispània,
* Llibre VII, Guerres d'Hanníbal,
* Llibre VIII, sobre Líbia, Cartago i Numídia,
* Llibre IX, la Macedònia,
* Llibre X Grècia i els estats grecs d'Àsia,
* Llibre XI Síria i Pàrtia,
* Llibre XII, la guerra de Mitridates,
* Llibres XI-XXI, les guerres civils (en llatí: Bellum Civile)
* Llibre XXII, període entre la batalla d'Àccium i Vespasià
* Llibre XXIII, les guerres d'Il·líria
* Llibre XXIV, les guerres per la conquesta d'Aràbia.
Es conserven sencers els llibres 6, 7, 8, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, i 23, i alguns fragments dels altres.

### Altres

Una història de Pàrtia en 11 llibres s'ha conservat, però si bé li fou atribuïda es va demostrar que era una compilació de les ""Vides paral·leles" de Plutarc.

## Referències

* ↑ «Apià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alguns autors creuen que es tracta d'un epigrama funerari parlant de si mateix i de la seva esposa Eutychia. P. Goukowsky, « Appien d'Alexandrie, prêtre de Rome sous Hadrien ? », CRAI, 142-3, 1998, p. 835-356
* ↑ Michael Petrus Josephus Van Den Hout, "A Commentary on the Letters of M. Cornelius Fronto", volum 190 de Mnemosyne, ed.Brill, 1999
* 1 2 Horace White, "Appian's Roman History". Cambridge, Massachusetts, ed. The Loeb Classical Library, 1912, "Introducció": p. 7-12. ISBN 0-674-99002-1

## Enllaços externs

* Appian's History of Rome: The Spanish Wars Arxivat 2015-11-19 a Wayback Machine. (anglès)
* Bellum Civile (llatí)
# Joaquina María de Benavides y Pacheco

Joaquina María de Benavides y Pacheco (Madrid, 25 de maig de 1746 – 29 de gener de 1805) va ser una noble espanyola, III duquessa de Santisteban del Puerto i cap de la Casa de Benavides.
Filla d'Antonio de Benavides y de la Cueva i de María de la Portería Pachecho Téllez-Girón. Va ostentar nombrosos títols nobiliaris, les seves senyories s'estenien especialment per Andalusia, però també en tenia a Castella i una a València, Cocentaina, però també va ser mariscala de Castella, algutzira major perpètua de la ciutat de Toro, alfaqueca de Castella i alferes major d'Àvila, així com cabdilla major del regne de Jaén i alcaid dels seus alcàssers i fortaleses.

## Família

Es va casar amb Luis María Fernández de Córdoba y Gonzaga, XIII duc de Medinaceli. Amb aquest matrimoni s'uniren dos importants cases nobiliàries, la de Benavides i la de Medinaceli. Tingueren tres fills, dels quals només va sobreviure el seu hereu:
* Luis Joaquín (1780-1840)
* Joaquina (1778-c.1780)
* Pedro de Alcántara (1776-1778)

## Títols

Va ostentar els següents títols:
Ducats
* III Duquessa de Santisteban del Puerto
Marquesats
* XII Marquesa de las Navas
* IX Marquesa de Malagón
* VIII Marquesa de Solera
Comtats
* XV Comtessa de Cocentaina
* XI Comtessa d'El Castellar
* XIV Comtessa del Risco
* XIV Comtessa de Medellín
* IX Comtessa de Villalonso

## Referències

* 1 2 3 «Fitxa de Joaquina María de Benavides y Pacheco» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 21 maig 2015].
* 1 2 Soler Salcedo, Juan Miguel. Nobleza española: grandeza inmemorial (en castellà). Madrid: Visión Libros, 2009, p. 297.
* ↑ AADD «Informe de la Real Academia de la Historia sobre el archivo de la casa ducal de Medinaceli y su relación con la de Pilatos, sita en la plaza de Pilatos, n.º 1 de Sevilla». Boletín de la Real Academia de la Historia, Vols. 151-153, 1962, pàg. 179.
# Espinzella

Espinzella és una masia romànica de Viladrau (Osona) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Ara és masia i casal residencial. El casal d'Espinzella és un conjunt de construccions aixecades en tres èpoques ben diferenciades, si bé totes elles estan inscrites dins de les muralles perimetrals.
La primera fase (romànica) correspon a la capella dedicada a Sant Miquel i a les muralles. El fragment més rellevant correspon a la zona sud, amb un talús i la porta principal fortificada que donava pas al pati interior del recinte. Aquests murs s'estenen cap a l'est coincidint amb l'absis de la capella. L'absis de l'església mostra senyals que anteriorment hauria estat una torre de defensa. La segona fase (gòtica) correspondria al casal de planta rectangular. D'aquest mateix període seria un dels trams de muralla exterior, que quedaria situada ja en un lloc molt encimbellat. La tercera època pertanyen les construccions rurals del cantó sud-occidental i el lloc on s'edificà la residència al segle xix.

## Història

Casa forta. Documentada com a vila rural el 966 i com a fortalesa el 1180.

## Referències

* 1 2 3 «Espinzella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Sílfids

Els sílfids (Silphidae) són una família de coleòpters polífags de la superfamília dels estafilinoïdeus, amb 15 gèneres i unes 200 espècies descrites. La majoria de les espècies s'alimenten de carronya i alguns són coneguts com a "escarabats enterradors", pel seus curiós costum d'enterrar cadàvers de petits animals.

## Característiques

La seva longitud oscil·la entre 4 i 40 mm. Posseeixen el cos aplanat, de color negre, de vegades amb taques groguenques o vermelles, i el tegument és tou. Les antenes són curtes acabades en una maça.

## Història natural

Tant les larves com els adults viuen majoritàriament en cadàvers d'animals, encara que hi ha espècies associades a vegetals en descomposició i excrements, i unes altres són depredadores.
Els nicroforins posseeixen un complex comportament, ja que enterren petits cadàvers i modelen amb ells una bola d'aliment per a les seves futures larves; la femella diposita uns pocs ous en una galeria que excava a la rodalia i va alimentant periòdicament les seves larves amb el contingut del cadàver enterrat.

## Taxonomia

Els sílfids es subdivideixen en dues subfamílies:
* Subfamília Silphinae Latreille, 1806
* Subfamília Nicrophorinae Kirby, 1837

## Referències

* ↑ Slipinski S.A., Leschen R.A.B., Lawrence J.F. 2011. Order Coleoptera Linnaeus, 1758. In: Zhang Z.-Q. (ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness. Zootaxa 3148: 203–208, 2011
* ↑ Bouchard, P. et al. 2011. Family-group names in Coleoptera (Insecta). ZooKeys 88: 1.
# Balombo

Balombo és un municipi de la província de Benguela. Té una extensió de 2.635 km² i 99.321 habitants segons el cens de 2014. Comprèn les comunes de Balombo, Chindumbo, Chingongo i Maka Mombolo. Limita al nord amb els municipis de Cassongue, a l'est amb el municipi de Londuimbale, al sud amb els municipis d'Ukuma, Tchinjenje i Ganda i a l'oest amb el municipi de Bocoio.

## Referències

* ↑ Balombo al cens d'Angola
# Apòdides

Els apòdides (Apodida) són un ordre d'equinoderms holoturoïdeus. Tenen els tentacles digitats, pinnats o, en algunes espècies petites, simples; els arbres respiratoris i els peus ambulacrals estan absents. L'anell calcari no té projeccions posteriors. La paret del cos és molt prima i sovint transparent. Els apòdides es troben tant en aigües somes com profundes.

## Taxonomia

Es coneixen unes 337 espècies, incloses en 32 gèneres i 3 famílies:
* Família Chiridotidae Östergren, 1898 (109 espècies)
* Família Myriotrochidae Théel, 1877 (56 espècies)
* Família Synaptidae Burmeister, 1837 (172 espècies)

## Referències

* ↑ Altaba, C. R., 1991. Invertebrats no artròpodes. Història Natural dels Països Catalans, 8. Fundació Enciclopèdia Catalana, Barcelona.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species». [Consulta: 1r juny 2020].