OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Weloganita

La weloganita és un mineral de la classe dels carbonats que pertany al grup de la mckelveyïta. Rep el seu nom de Sir William Edmond Logan (1798-1875), primer director del Geological Survey of Canada (1842-1870).

## Característiques

La weloganita és un carbonat de fórmula química Na₂Sr₃Zr(CO₃)₆·3H₂O. Va ser aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional com a espècie vàlida l'any 1967. Cristal·litza en el sistema triclínic. Els cristalls són pràcticament hexagonals, estrenyent-se, sent les cares dels prismes profundament acanalades i estriades, amb terminacions piramidals. També pot ser massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la weloganita pertany a «05.CC - Carbonats sense anions addicionals, amb H₂O, amb elements de terres rares (REE)» juntament amb els següents minerals: donnayita-(Y), ewaldita, mckelveyita-(Y), tengerita-(Y), kimuraïta-(Y), lokkaïta-(Y), shomiokita-(Y), calkinsita-(Ce), lantanita-(Ce), lantanita-(La), lantanita-(Nd), adamsita-(Y), decrespignyita-(Y) i galgenbergita-(Ce).

## Formació i jaciments

Es troba en un ampit alcalí, associada a un complex intrusiu gabre-sienita alcalí. Sol trobar-se associada a altres minerals com: calcita, quars i dawsonita. Va ser descoberta l'any 1967 a la pedrera Francon, a Montréal (Quebec, Canadà). Ha estat descrita a altres tres indrets canadencs com la pedrera Poudrette o la pedrera Lafarge Montreal East (ambdues al Quebec), i al complex del llac Eden (Manitoba), així com al complex alcalí de Pilanesberg (Província del Nord-oest, Sud-àfrica).

## Referències

* ↑ «Weloganite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 maig 2016].
* 1 2 «Weloganite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 11 maig 2016].
# Santibáñez de Esgueva

Santibáñez de Esgueva és un municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de Ribera del Duero.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 197 | 187 | 149 | 148 |
# Salon des Refusés

El Salon des Refusés, (Saló dels Rebutjats) és, en termes generals, una exposició d'obres rebutjades pel jurat del Saló de París oficial, encara que el terme es fa servir normalment per referir-se al concret Salon des Refusés de 1863.
En els anys 1830, les galeries d'art de París ja muntaven exposicions privades a petita escala de les obres rebutjades pels jurats del Saló. L'esdeveniment clamorós de 1863 va ser de fet patrocinat pel govern francès. Aquell any, els artistes van protestar perquè el jurat del Saló havia rebutjat més de 3.000 obres, molt més del normal. "Desitjant que el públic jutgi la legitimitat d'aquestes queixes", va dir una nota oficial, l'emperador Napoleó III va decretar que els artistes rebutjats podien exposar les seves obres en un annex al Saló oficial. Molts crítics, i el públic, va ridiculitzar els rebutjats (refusés), que incloïen pintures tan famoses com El dinar campestre, d'Édouard Manet i l'obra de James McNeill Whistler, Noia de blanc. Però l'atenció de la crítica també legitima l'emergent avantguarda pictòrica.
Animats per Manet, els impressionistes van exposar les seves obres amb èxit fora del Saló a partir de 1874. Es van organitzar altres Salons des Refusés a París a 1874, 1875, i 1886, moment en què el prestigi i la influència del Saló de París havia decaigut.
Émile Zola va incorporar un relat novel·lat de l'escàndol de 1863 en la seva novel·la L'obra(1886).
Actualment, i per extensió, salon des refuses es refereix a qualsevol exposició d'obres rebutjades pel jurat d'una mostra artística.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.226. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 8 desembre 2014].

## Bibliografia

* Brombert, Beth Archer (1996). Edouard Manet: Rebel in a Frock Coat. Boston: Little, Brown.
* Hauptman, William (March 1985). "Juries, Protests, and Counter-Exhibitions Before 1850." The Art Bulletin 67 (1): 97-107.
* Mainardi, Patricia (1987). Art and Politics of the Second Empire: The Universal Expositions of 1855 and 1867. New Haven: Yale U Pr.
* King, Ross (2006). "The Judgement of Paris: The Revolutionary Decade That Gave the World Impressionism" Bond Street Books, Canadá
# Salomón de Zamora

Salomón, també anomenat Salomar per Gil González Dávila i altres autors, fou un religiós lleonès, que fou bisbe de Zamora aproximadament entre el 985 i el 986. Fou el darrer dels primers bisbes de Zamora, abans de l'atac musulmà sobre la ciutat perpetrat per Almansor, interrompent la successió episcopal de Zamora fins entrat el segle xi.
No hi ha gaires notícies sobre aquest bisbe. La seva signatura apareix subscrivint un document de donació del rei Beremund II de Lleó al monestir de Celanova l'1 de gener de 986, segons Fernando Fulgosio aquests anys és possiblement la seva darrera aparició, si bé Enrique Flórez, i altres autors que el segueixen, allarguen el seu pontificat fins a l'any 990. No obstant això, cal tenir en compte que aquell mateix any Almansor inicia les seves campanyes sobre els regnes cristians, Zamora es converteix en un dels objectius, la qual acaben perdent els lleonesos davant de l'atac musulmà. L'ordre episcopal es trenca, però es desconeix si Salomón va sobreviure o va fugir de la ciutat, si bé no es té més constància documental seva després de l'atac. Tanmateix, Enrique Flórez va considerar que després de Salomón venia sant Atilà, i que aquest no havia estat el primer bisbe de Zamora, sinó que, de fet, fou el darrer de la primera època entre el 990 i el 1009, però altres autors antics no consideren aquesta opció o la matisen, i tampoc ho fan els més actuals, com José María Monsalvo, que afirma que totes les versions del tumbo de Celanova donen el 907 com a data d'aparició del bisbe Atila o Atilà.

## Referències

* ↑ González Dávila, 1647, p. 394.
* 1 2 Zataraín Fernández, 1898, p. 13-14.
* ↑ Fulgosio, 1869, p. 38.
* 1 2 Flórez, 1786, p. 348.
* ↑ Sandoval, 1792, p. 94.
* ↑ Fernández Duro, 1882, p. 212.
* ↑ AADD i Monsalvo Antón, 2012, p. 773.

## Bibliografia

* AADD; Monsalvo Antón, José María. «Zamora y Salamanca en la Alta Edad Media según la cronística cristiana (de Sampiro a la Estoria de España)». A: Mundos medievales: espacios, sociedades y poder (en castellà). Santander: Ediciones de la Universidad de Cantabria, 2012.
* Fernández Duro, Cesáreo. Memorias históricas de la ciudad de Zamora, su provincia y obispado (en castellà). Tom I. Madrid: Establecimiento tipográfico de los sucesores de Rivadeneyra, 1882.
* Flórez, Enrique. España Sagrada: teatro geographico-historico de la Iglesia de España (en castellà). Tom XIV. Madrid: Oficina de Pedro Marín, 1786.
* Fulgosio, Fernando. Crónica de la provincia de Zamora (en castellà). Madrid: Editores Rubio, Grilo y Vitturi, 1869.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los Reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom II. Madrid: Imprenta de Pedro de Horna y Villanueva, 1647.
* Sandoval, Prudencio de. Historia de los reyes de Castilla y de Leon (en castellà). Tom II. Madrid: Oficina de Pedro Marín, 1792.
* Zataraín Fernández, Melchor. Apuntes y notas curiosas de Zamora y su diócesis (en castellà). Zamora: Establecimiento tipográfico de San José, 1898.
# Secretaria General de la Comissió Europea

La Secretaria General de la Comissió Europea (SG) és un dels serveis centrals de la Comissió Europea, i té per missió la de facilitar i alleugerir el funcionament intern de la institució. Està directament adscrita al departament del President de la Comissió i al seu cap es troba un Secretari General nomenat directament per aquell, que és invitat amb veu però sense vot a les reunions setmanals del Col·legi de Comissaris.

## Funcions

Les funcions, de la SG poden compendiar-se en tres principals, a saber:
* atén els requeriments de tot el Col·legi de Comissaris i dels Serveis en el seu conjunt, assistint en particular al President i els Vicepresidents;
* gestiona també el procés col·legial de presa de decisions i supervisa l'adequació de totes les polítiques comunitàries a les prioritats i directrius fixades pel President de la Comissió;
* coordina també la integració de les polítiques transversals i assegura la cohesió interdepartamental;
* és el servei encarregat de les gestions interinstitucionals i de les relacions del Col·legi amb les delegacions diplomàtiques, encara que això últim quedarà seriosament alterat quan entri en funcionament el nou Servei Europeu d'Acció Exterior previst pel Tractat de Lisboa.

## Estructura interna

La Secretaria General de la Comissió és l'òrgan intern que coordina l'activitat administrativa i operativa de totes les direccions generals i serveis de l'executiu comunitari. Està inscrit en l'estructura de l'Oficina del President de la Comissió, i la seva organització interna comprèn:
* els serveis de protocol;
* un Servei de Mediació amb competències internes i interinstitucionals;
* la Direcció R, de recursos interns i assumptes generals;
* la Direcció A, de registres i del procés Decisori;
* la Direcció B, de regulació i polítiques administratives;
* la Direcció C, d'avaluació i anàlisi d'impacte de la legislació;
* la Direcció D, de coordinació legislativa;
* la Direcció E, d'assumptes institucionals;
* la Direcció F, de relacions amb el Consell Europeu, el Consell i els Estats de la Unió;
* la Direcció G, de relacions amb el Parlament, el Defensor del Poble Europeu, el CES i el CdR.
Al capdavant de la Secretaria General de la Comissió es troben un Secretari General i dos Adjunts o Sotssecretaris. Actualment el lloc de Secretària General correspon a l'economista irlandesa Catherine Day. La primera vicesecretaria està ocupada per Jean-Claude Thiebault; la segona està vacant.

## Vegeu també

* Comissió Europea
* President de la Comissió Europea
* Oficina de Consellers de Política Europea
* Vicepresident de la Comissió Europea
* Comissari Europeu
* Institucions de la Unió Europea
* Unió Europea

## Referències

* ↑ «Misión de la Secretaría General» (en castellà). Secretariat general. [Consulta: 10 març 2013].
* ↑ «Organigrama de la Secretaría General» (PDF). [Consulta: 10 març 2013].
# Sant Joan de Graus

Sant Joan de Graus és una gran partida rural del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori intermedi entre els pobles d'Erinyà i Serradell.
Està situat al vessant sud-est de les Roques de Carbes, a la zona oriental del Serrat del Ban. És al nord-est de Serradell i al nord-oest d'Erinyà. És just al nord de l'Alzinar.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Santuari d'Anubis

El santuari d'Anubis era l'aixovar funerari de Tutankamon (divuitena dinastia, Imperi Nou d'Egipte). Howard Carter va descobrir la tomba (KV62) gairebé intacta el 4 de novembre de 1922 a la Vall dels Reis, a l'oest de Tebes. Avui dia, l'objecte, amb nombre de troballa 261, es troba exposat al Museu Egipci del Caire, amb número d'inventori JE 61444.

## Descoberta

El santuari d'Anubis es va trobar darrere de l'entrada que van obrir, que porta de la cambra funerària (J) a l'anomenada "sala d'emmagatzematge" (Ja). El santuari, amb una figura d'Anubis a sobre, apuntava cap a l'oest. Al seu darrere hi havia el cofre canopi, amb els vasos canopis del faraó al seu interior. Durant l'obra a la cambra funerària, l'entrada a la sala d'emmagatzematge estava bloquejada per taules de fusta per tal de no danyar els objectes que hi havia. La investigació i buidatge de la sala va començar la cinquena temporada d'excavació (22 de setembre de 1926 - 3 de maig de 1927), i Carter va descriure per primer cop el santuari d'Anubis al seu diari d'excavació el 23 d'octubre de 1926. Van treure el santuari de la sala el dia 27 del mateix mes.

## Estàtua d'Anubis

L'estàtua d'Anubis, representat totalment en forma animal, era a la part superior de la paret. Aquest xacal que reposa està fet de fusta, i pintat de negre. La part interior de les orelles, les celles, i els voltants dels ulls de l'animal estan treballats amb pa d'or, com també el collar i la banda puntejada al voltant del coll. La part blanca dels ulls està feta de calcita, i les pupil·les, amb obsidiana. Les urpes són de plata, que era més valuós que l'or a l'antic Egipte.
L'estàtua d'Anubis estava envoltada per una camisa de lli del setè any de regnat del faraó Akhenaten, segons les jeroglífics que hi ha. A sota hi ha gasa de lli molt fina, que estava lligada a la part frontal del coll.
Hi ha una estàtua d'Anubis semblant trobada a la tomba del faraó Horemheb (KV57), però amb les parts internes fetes amb pedres precioses.

## Referències

* ↑ «Anubis Shrine». [Consulta: 13 març 2018].
* ↑ «Excavation journals and diaries made by Howard Carter and Arthur Mace». The Griffith Institute. [Consulta: 13 març 2018].
* ↑ Christopher Muscato. «The Anubis Shrine in Tutankhamun's Tomb». [Consulta: 13 març 2018].
* ↑ Howard Carter, Das Grab des Tut-ench-Amun. p. 170.
* ↑ Theban Mapping Project: KV57, Wooden statue of Anubis jackal (Ref.: 12656) Arxivat 2013-12-15 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Die Hauptwerke im Ägyptischen Museum in Kairo. Offizieller Katalog. Publication of the heritage service of Egypt. Von Zabern, Mainz 1986, ISBN 3-8053-0640-7, No. 185.
* Howard Carter. Das Grab des Tut-ench-Amun. Brockhaus, Wiesbaden 1981, V. No. 1513, ISBN 3-7653-0262-7, p. 170.
* Zahi Hawass. Anubis Shrine. (= King Tutankhamun. The Treasures Of The Tomb.) Thames & Hudson, London 2007, ISBN 978-0-500-05151-1, pp. 158–159.
* T. G. H. James:. Tutanchamun. Müller, Köln 2000, ISBN 88-8095-545-4, pp. 156–157.
* M. V. Seton-Williams: Tutanchamun. Der Pharao. Das Grab. Der Goldschatz. Ebeling, Luxembourg 1980, ISBN 3-8105-1706-2, pp. 37, 95.
# Wim Lagendaal

Willem Lagendaal (Rotterdam, 13 d'abril de 1909 - 6 de març de 1987) fou un futbolista neerlandès de la dècada de 1930.
Fou internacional per la selecció dels Països Baixos, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1934. Pel que fa a clubs, fou jugador del XerxesDZB.

## Referències

* ↑ «1934 FIFA World Cup Italy». Arxivat de l'original el 2011-10-13. [Consulta: 12 agost 2018].
* ↑ «FIFA profile». Arxivat de l'original el 2015-02-09. [Consulta: 12 agost 2018].
# Yússuf ibn Úmar

Yússuf ibn Úmar (àrab: يوسف بن عمر, Yūsuf ibn ʿUmar) fou emir de Creta del 910 al 915. Era fill de l'emir Abu-Abd-Al·lah Úmar ibn Xuayb i el 910 va succeir el seu oncle Muhàmmad ibn Xuayb az-Zarqun. És probable que l'any 911 Creta patís una segona expedició dirigida per l'almirall romà d'Orient Himèrios. El 912 la flota d'Himèrios, que probablement acabava d'atacar Síria, va ser derrotada al nord de Quios pels musulmans siris i cretencs. Va morir el 915 i el va succeir el seu fill Alí ibn Yússuf.

## Referències

* ↑ Miles, George C. «Byzantium and the Arabs: Relations in Crete and the Aegean Area». Dumbarton Oaks Papers, 18, 1964, p.1–32. DOI: 10.2307/1291204.
# Segundo Durandal

Segundo Durandal (17 de març de 1912 - 12 de gener de 1976) fou un futbolista bolivià de la dècada de 1930.
Fou 2 cops internacional amb la selecció boliviana de futbol, amb la qual disputà la Copa del Món de futbol de 1930. Pel que fa a clubs, defensà els colors del Club San Josè entre 1930 i 1938.

## Referències

* ↑ Segundo Durandal Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Perfil a Weitfussball
* ↑ Segundo Durandal a National-Football-Teams.com (anglès)
# Zhao Yiman (pel·lícula)

Zhao Yiman (xinès simplificat: 赵一曼, pinyin: Zhào Yīmàn) és una pel·lícula biogràfica xinesa, dirigida per Meng Sha, produïda per l'estudi de cinema de Changchun i estrenada l'1 de juliol del 1950.
Narra la vida de Zhao Yiman, guerrillera xinesa comunista capturada i executada pels japonesos durant la pacificació de Manxukuo.

## Referències

* 1 2 Edwards, Louise. Women Warriors and Wartime Spies of China. Cambridge University Press, 2016-04-07, p. 122-126, 227. ISBN 978-1-107-14603-7.
# Zhao Xuri

Zhao Xuri (en xinès: 赵旭日; xinès tradicional: 趙旭日; pinyin: Zhào Xùrì) (Dalian, 3 de desembre de 1985), és un futbolista xinès que juga com a migcampista.

## Clubs

| Club | País | Any | Partits | Gols |
| Dalian Saidelong | Xina | 2002 | 0 | 0 |
| Sichuan Guancheng | Xina | 2003 - 2004 | 37 | 4 |
| Dalian Shide | Xina | 2005 - 2009 | 121 | 10 |
| Shaanxi Renhe | Xina | 2010 - 2011 | 50 | 0 |
| Guangzhou Evergrande | Xina | 2012 - | 53 | 4 |

## Palmarès
### Campionats nacionals

* Dalian Shide
** Super Lliga Xina: 2005
** Copa de la Xina 2005
* Guangzhou Evergrande
** Superlliga de la Xina: 2012, 2013, 2015
** Copa de la Xina 2012
** Supercopa de la Xina 2012
** Copa Nacional Xina 2016

### Copes internacionals

* Guangzhou Evergrande
** AFC Champions League: 2013
* Selecció de futbol de la Xina
** Campionat de Futbol de l'Est d'Àsia: 2005, 2010.

## Referències

* ↑ «Zhào, Xùrì». National Football Teams. [Consulta: 21 setembre 2012].
* ↑ «姓名：赵旭日». sports.sina.com.cn. [Consulta: 21 setembre 2012].

## Enllaços externs

* Zhao Xuri a National-Football-Teams.com (anglès)
* Player stats at football-lineups website
* Arxivat 2014-12-09 a Wayback Machine. Fifa player profile
* Player stats at sohu.com
# Santuari de Fàtima

El Santuari de Fàtima és un santuari dedicat a la Mare de Déu i construït a Fàtima (Portugal), on tres pastors asseguraren que se'ls havia aparegut la Mare de Déu el 1917, el que va atraure un gran nombre de pelegrins catòlics que a principis del segle xxi sumen un milió entre el 13 de maig i el 13 d'octubre, les dates significatives de les aparicions de Fàtima.
Fou el 1917 quan tres pastors (Lúcia dos Santos i els seus cosins sants Jacinta Marto i Francisco Marto) van viure aparicions de Mare de Déu en una pastura anomenada Cova da Iria i que posteriorment foren reconegudes per l'Església Catòlica el 1930. Afirmaren que la Mare de Déu els havia revelat els Tres misteris de Fàtima, el tercer dels quals fou revelat el juny del 2000 pel Vaticà.

## Referències

* ↑ Trudy Ring, 1996, International Dictionary of Historic Places, ISBN 978-1-884964-02-2 page 245
* ↑ Ewa Czaczkowska. La mensajera de la Misericordia Divina. Palabra, p. 199–. ISBN 978-84-9061-016-9.
* ↑ «El mensaje de Fátima». Vatican.va. El Vaticà. [Consulta: 5 setembre 2014].

## Vegeu també

* Miracle del sol

## Enllaços externs

* http://www.fatima.pt/es/
* http://www.fatima.pt/es/pages/transmision-online
* http://www.peregrinosdefatima.pt/es/
# Zamudio

Zamudio és un municipi de la província de Biscaia, País Basc, pertanyent a la comarca de Gran Bilbao. Limita al nord amb Mungia, al sud amb Galdakao, a l'est amb Lezama i a l'oest amb Derio. En ell s'hi troba el Parc Tecnològic de Zamudio, connectat a Bilbao mitjançant la línia d'autobús A3224 (Bilbao-Derio-Parc Tecnològic) de Bizkaibus i mitjançant la línia de tren del Txorierri (Línia 4) de Euskotren (Deustu-Lezama). Hi té la seu la Zamudio Sociedad Deportiva.
# Selídove

Selídove (en ucraïnès Селидове i en rus Селидово, Selídovo) és una ciutat de l'óblast de Donetsk, Ucraïna. El 2021 tenia 21.916 habitants.

## Referències

* ↑ [2012-11-27] Національний склад та рідна мова населення Донецької області. Розподіл постійного населення за найбільш численними національностями та рідною мовою по міськрадах та районах (en ukrainian).
# Selítrennoie

Selítrennoie (en rus: Селитренное) és un poble de l'óblast d'Astracan, a Rússia, segons el cens del 2021 tenia 1.780 habitants.

## Referències

* ↑ «Карты Генштаба L-38 (Б) 1:100000. Астраханская область и Калмыкия». Arxivat de l'original el 2016-10-03. [Consulta: 24 juliol 2016].
* ↑ «Akhtubinka». GeoNames. Arxivat de l'original el 2019-02-24. [Consulta: 23 febrer 2019].
* ↑ «Регионы России → Астраханская обл. → Харабалинский р-н → Ахтубинка с.». Arxivat de l'original el 2015-03-24. [Consulta: 10 setembre 2020].
# Selecció neerlandesa de pitch and putt

La selecció neerlandesa de pitch and putt és l'equip que representa els Països Baixos a les competicions internacionals de pitch and putt a través de la Nederlandse Pitch&putt Bond, un dels membres fundadors de l'Associació Europea de Pitch and Putt i de la Federació Internacional de Pitch and Putt.
Els èxits esportius a destacar de la selecció neerlandesa són la segona posició a les Copes del Món de 2004 i 2008, i al Campionat d'Europa del 2005.

## Selecció nacional

Copa del Món :
| Any | Edició | Seu | Classificació |
| 2004 | 1a Copa del Món | Chia (Itàlia) | 2a posició |
| 2006 | 2a Copa del Món | Teià (Catalunya) | 4a posició |
| 2008 | 3a Copa del Món | Arnhem (Països Baixos) | 2a posició |
Campionat d'Europa :
| Any | Edició | Seu | Classificació |
| 1999 | 1r Campionat d'Europa | Chelmsford (Gran Bretanya) | 6a posició |
| 2001 | 2n Campionat d'Europa | Lloret (Catalunya) | 5a posició |
| 2003 | 3r Campionat d'Europa | McDonagh (Irlanda) | 4a posició |
| 2005 | 4t Campionat d'Europa | Overbetuwe (Països Baixos) | 2a posició |
| 2007 | 5è Campionat d'Europa | Chia (Itàlia) | 4a posició |
| 2010 | 6è Campionat d'Europa | Lloret de Mar (Catalunya) | 3a posició |

## Enllaços externs

* NPPB Federació Neerlandesa de Pitch and Putt
# Selecció nord-americana de corfbol

La selecció nord-americana de corfbol és dirigida per la United States Korfball Federation (USKF) i representa als Estats Units a les competicions internacionals de corfbol.

## Història

Campionat del Món :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 1978 | 1r Campionat del Món | Amsterdam (Països Baixos) | 5a plaça |
| 1984 | 2n Campionat del Món | Anvers (Bèlgica) | 6a plaça |
| 1987 | 3r Campionat del Món | Makkum (Països Baixos) | 7a plaça |
| 1991 | 4t Campionat del Món | Anvers (Bèlgica) | 7a plaça |
| 2007 | 8è Campionat del Món | Brno (República Txeca) | 13a plaça |
World Games :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 1985 | 2ns World Games | Londres (Anglaterra) | 3a plaça |
| 1989 | 3rs World Games | Karlsruhe (Alemanya) | 5a plaça |
| 1993 | 4ts World Games | The Hague (Països Baixos) | 5a plaça |

## Referències

* ↑ «The history of the IKF and the IKF World Championship». IKF. Arxivat de l'original el 2013-09-20. [Consulta: 15 novembre 2013].
* ↑ «The history of the IKF and the World Games» (en anglès). IKF.
# Llorenç Pagans i Julià

Llorenç Pagans i Julià (Cervià de Ter, Gironès 1833 - París, França 1883) fou un músic complet: cantant, organista i guitarrista.
Als vuit anys formà al cor de la catedral de Girona, que dirigia el sacerdot Josep Barba. Als disset anys se li confià la plaça d'organista de Santa Maria del Mar, de Barcelona, però poc temps després s'allistà com a cantant en una companyia d'òpera que actuà a Maó (Menorca) durant un mes.
Va actuar com a baríton en companyies d'òpera, però va fer més nom a París, com a intèrpret de cançons espanyoles. El pintor impressionista Edgar Degas, el pare del qual era amic del músic gironí, el retratà com a mínim tres vegades. Un d'aquests retrats és al Musée d'Orsay de París.
A París cultivà l'amistat d'Alexandre Dumas (fill) i d'altres literats i músics cèlebres. Pel seu estil, delicadesa, i exquisida dicció i depurada vocalització, es feu un nom envejable a París. Pagans es dedica a l'ensenyança del cant, figurant entre els seus deixebles Elisa Volpini, Elena Sanz, Jeanne Granier i Graziani i Verger.
En ple període de la Commune, la vídua de Rossini li confià els manuscrits inèdits del seu marit, i Pagans els va tenir en el seu poder fins que un anglès els comprà per 200.000 francs.
Els seus papers i la seva biblioteca personal es conserven a la Biblioteca Pública de Girona.

## Fonts

* Gran Enciclopèdia Catalana.
* Enciclopèdia Espasa Volum núm, 40, pàg. 1477 (ISBN 84-239-4540-5)

## Bibliografia

* Gay i Puigbert, Joan «El músic i cantant Llorenç Pagans i Julià». Personatges il·lustres del Gironès i la Selva. Abertis autopistes [Barcelona], 2012.