OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Prachuap Khiri Khan (província)

Prachuap Khiri Khan (en tailandès: ประจวบคีรีขันธ์) és una de les setanta-sis províncies (จังหวัด, changwat) que conformen l'organització territorial de Tailàndia. La seva capital és Prachuap Khiri Khan.

## Geografia

La província de Prachuap Khiri Khan té una superfície de 6.367.620 quilòmetres quadrats. Aquesta divisió administrativa està ubicada a l'istme de Kra, l'estret pont terrestre que connecta la península de Malaca, amb la resta del continent asiàtic. La província conté la part més estreta de Tailàndia, que està situada al sud de la capital, i a només 13 quilòmetres de la costa del golf de Tailàndia, a la frontera amb Myanmar. El punt més estret de l'istme és, però, més al sud de la província de Chumphon.
Prachuap Khiri Khan és una plana moderada per l'altitud que posseeix, que varia des dels 0 fins als 1.200 metres sobre el nivell del mar. L'altura màxima es pot trobar a les regions del nord-oest, d'orient i central de la província, cosa que fa que aproximadament el trenta per cent de la zona tingui una considerable alçada.
L'extensa costa del golf de Tailàndia té moltes platges de sorra; la més famosa està a Hua Hin, que ha estat una destinació popular des que el rei Prajadhipok (Rama VII) hi fes construir un palau d'estiu. Des de la costa, la terra puja ràpidament a la cadena de muntanyes que forma la frontera amb Myanmar. L'elevació més alta de la província és de 1.494 metres d'altura, a Khao Luang. A causa d'aquesta estreta conca, els rius de la província són tots petits; l'únic considerablement gran és el riu Pran Buri, al nord de la província. El riu més petit és el Kui Khlong.
El Parc Nacional Khao Sam Roi yot va ser creat el 1966 per protegir els pantans d'aigua dolça més grans de Tailàndia, però també conté alguns boscos de manglars i aiguamolls. La majoria dels pantans es van convertir en planters de gambetes, tot i ser un parc nacional.

## Enllaços externs

* Pàgina de turisme del govern tailandès
* Website of province Arxivat 2019-11-28 a Wayback Machine. (tailandès)
* Prachuap Khiri Khan provincial map, coat of arms and postal stamp
# Francisco Saralegui y Arrizubieta

Francisco Saralegui y Arrizubieta (Tolosa, Guipúscoa, 1 d'agost de 1898 – Getxo, Biscaia, 28 de juny de 1973), empresari basc establert a Cuba, conegut allà com al «tsar del paper» per arribar a tenir el monopoli de paper periòdic a Cuba i ser propietari de la companyia editorial i impressora de les tres revistes més importants de Cuba i Hispanoamèrica (Bohemia, Vanidades i Carteles).

## Biografia

Neix expòsit a la Casa de Beneficència de Tolosa (Guipúscoa) l'1 d'agost de 1898, fill de Pedro Ángel de Saralegui y Arrizubieta, provinent d'un llinatge noble originari del solar de Zirartegui (o Cirartegui), a Amezketa (Guipúscoa), i establert a principis del segle xvi al solar de Saralegui, a Gaintza, en la vall d'Araitz (Navarra), i de mare desconeguda, i mor a Getxo (Biscaia) el 28 de juny de 1973. L'any 1910 emigra a Amèrica, establint-se primer a Argentina i després a Cuba (1915), on es trobava el seu pare. Realitza diversos oficis a províncies fins que fixa la seva residència a l'Havana l'any 1919, en què ingressa en la Reciprocity Trading Company, representant de productors de paper periòdic, de la qual serà successivament soci (1930), vicepresident i propietari, emprenent al mateix temps negocis de canya de sucre i de fusta a Orient. Va ser propietari de Publicaciones Unidas, S. A., editora i impressora de les tres revistes més importants de Cuba i Hispanoamèrica (Bohemia, Vanidades i Carteles) i un dels accionistes majoritaris de Terminal Ómnibus, S. A., de la indústria Hormigón Estructural Prefabricado, S. A., de la Compañia d'Inversiones El Trébol, S. A., de l'empresa urbanitzadora Compañia Territorial San Alejandro, S.A. i de la fàbrica d'eixàrcies, fils i cordills Compañía Jarcias de Matanzas, S.A. Va ser també accionista majoritari i conseller del Banco del Comercio, fusionat l'any 1954 amb The Trust Company of Cuba. Nacionalista basc, va ser president del Centro Vasco de La Habana, així com president d'honor del Centro de Dependientes de La Habana i de la Asociación de Dependientes de Comercio. L'any 1960, amb motiu de la revolució cubana, la seva família s'exilia als Estats Units, establint-se a Key Biscayne (Miami, Florida), bé que ell es retirarà a Getxo (Biscaia). És avi de la periodista cubano-americana Cristina Saralegui Santamarina (l'Havana, 1948), coneguda com a la «Oprah Winfrey llatina».

## Referències

* ↑ Biografia de Francisco Saralegui y Arrizubieta a l'article «Saralegui». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jiménez Soler, Guillermo (2002): Las empresas de Cuba, 1958. La Habana: Merci Ediciones.
* ↑ Jiménez Soler, Guillermo (2006): «Saralegui Arrizubieta, Francisco» a Los Propietarios de Cuba, 1958. La Habana: Ed. de Ciencias Sociales, p. 510.
# Història Compostel·lana

La Història Compostel·lana és una crònica del segle xii (cap a 1139) escrita en llatí que recull les empreses de Diego Gelmírez, arquebisbe de Santiago de Compostel·la des del 1120. L'obra va ser coneguda com a De rebus gestis D. Didaci Gelmirez, primi Compostellani Archiepiscopi, fins que el 1766, després de l'edició d'Enrique Flórez a la seva Història sagrada, comença a ser conegut per Història Compostel·lana.
La crònica està composta per divuit manuscrits organitzats en tres llibres i va ser empresa per iniciativa del mateix Diego Gelmírez com un registre de l'església de Santiago de Compostel·la el fi del qual era exaltar la vida i obres del bisbe i després arquebisbe de la seu compostel·lana entre 1100 i 1140 per fonamentar els drets i dominis de l'arxidiòcesi.
Tanmateix l'obra conté una crònica del regne de Castella i de Galícia que comprèn els regnats d'Alfons VI, Urraca i Alfons VII i inclou transcripcions de documents pertinents als fets que narra, el que la converteix en un document historiogràfic de primer ordre per abordar l'estudi de la primera meitat del segle xii.

## Edicions

* Flórez, Enrique, Historia Sagrada, vol. XX: Historia Compostelana, Madrid, 1766, págs. 1-598. OCLC 46247736
* Falque Rey, Emma, Historia compostelana, Madrid, Akal, 1994 (Clásicos latinos medievales, 3) ISBN 978-84-460-0417-2

## Enllaços externs

* La Historia Compostelana (castellà)
# Broncopneumònia

La broncopneumònia és una pneumònia broncogènica, on hi ha, per tant, una inflamació aguda de les parets dels bronquíols. És un tipus de pneumònia que es caracteritza per múltiples focus d'aïllats, i consolidació aguda que afecta un o més lòbuls pulmonars.
És un dels dos tipus de pneumònia bacteriana segons la classificació per distribució anatòmica de la consolidació (solidificació), sent l'altre la pneumònia lobular.

## Referències

* ↑ Cotran, Ramzi S.; Kumar, Vinay; Fausto, Nelson; Nelso Fausto; Robbins, Stanley L.; Abbas, Abul K.. Robbins and Cotran pathologic basis of disease. St. Louis, Mo: Elsevier Saunders, 2005, p. 749. ISBN 0-7216-0187-1.
# Transistor PNP

El transistor PNP és un dels dos tipus de transistors bipolars. La distribució de les capes de semiconductor és la següent: L'emissor és un cristall tipus P, la base és un cristall tipus N i el col·lector és un cristall tipus P.
En el símbol, la fletxa indica el sentit en què circula el corrent quan està en funcionament actiu.
Pocs transistors usats avui dia són PNP, ja que el transistor NPN no actua d'una manera tan complexa com ho fa el PNP i l'electró té més mobilitat.
# Ancamna

A la religió galo-romana, Ancamna era una deessa adorada particularment a la vall del riu Mosel·la. Va ser commemorada a Trèveris i Ripsdorf com a consort de Lenus Mars, i a Möhn com a consort de Mars Smertulitanus.
A Trèveris, es van crear altars en honor de Lenus Mars, Ancamna i els genii de diversos pagi del Trèvers, donant la impressió de Lenus Mars i Ancamna com a protectors tribals honrats en un culte oficialment organitzat. Entre les poques estatuetes deixades com a ofrenes votives deixades al santuari de Mars Smertulitanus i Ancamna a Möhn és un genius cucullatus com el que es va oferir als Xulsigiae al complex del temple de Lenus Mars a Trèveris.
Inciona també és aparentment invocat juntament amb Lenus Mars Veraudunus en un exvot de bronze de Luxemburg; no és clara quina connexió, si s'escau, existeix entre Inciona i Ancamna. Jufer i Luginbühl uneix Ancamna amb altres dos consorts del Mart gal, Litavis i Nemetona, i assenyalen que cap d'aquests semblen deus guerrers; al contrari, suggereixen que Ancamna podria haver estat associada amb una font. Edith Wightman considera que la parella Mars Loucetius i Nemetona és «molt semblant, però no idèntica, a Lenus i Ancamna».

## Referències

* ↑ H. Finke (1927). "Neue Inschriften," Bericht der Römisch-Germanischen Kommission 17, inscriptions 12 (= AE 1915, 00071), 13 (= EDCS-11201739), 20 (= AE 1915, 00070), 254 (= CIL XIII, 07778).
* ↑ CIL XIII, 04119
* 1 2 Jufer, Nicole; Luginbühl, Thierry. Les dieux gaulois: répertoire des noms de divinités celtiques connus par l'épigraphie, les textes antiques et la toponymie (en francès). París: Editions Errance, 2001, p. 14, 21.
* ↑ Wightman, 1970, p. 214.
* ↑ Es van publicar dues d'aquestes inscripcions supervivents a Finke (1927) "Neue Inschriften," Bericht der Römisch-Germanischen Kommission 17: inscripcions 12 i 13.
* ↑ Wightman, 1970, p. 224.
* ↑ Musée d'histoire et d'art, Luxembourg. 1974. Pierres sculptées et inscriptions de l'époque romaine, catalogat per Eugénie Wilhelm, p.71. (francès)
* ↑ Wightman, 1970, p. 219.

## Bibliografia

* Ellis, Peter Berresford. Dictionary of Celtic Mythology (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 1994. ISBN 0-19-508961-8.
* MacKillop, James. Dictionary of Celtic Mythology (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 1998. ISBN 0-19-280120-1.
* Wightman, Edith Mary. Roman Trier and the Treveri (en anglès). Londres: Rupert Hart-Davis, 1970.
* Wood, Juliette. The Celts: Life, Myth, and Art (en anglès). Thorsons Publishers, 2002. ISBN 0-00-764059-5.
Temes de la mitologia celta :
Part de {{Mitologies europees}} :
Temes generals :
Mitologia irlandesa :
Mitologia escocesa :
Mitologia gal·lesa :
Mitologia bretona :
Vegeu també: Mitologia de les illes Hèbrides, {{Mitologia gal·lo-britònica}}, {{Mitologia gallega}}, {{Mitologia irlandesa (Ulster)}} i {{Llegenda del Rei Artús}} :
# Frontera entre l'Índia i Maldives

La frontera entre l'Índia i Maldives és totalment marítima i es troba a Oceà Índic. Es té en compte no només la proximitat entre les Maldives i la península índia del Dècan (nord-est de les Maldives), sinó també l'estat indi de Lakshadweep (Laquedives al nord de les Maldives).
Després de definir el trifini el juliol de 1976 amb Sri Lanka, es va formalitzar un tractat bilateral amb un segment de demarcació de 20 punts:
* Punt T 04°47'04"N 77°01'40"E
* Punt 1 04°52'15" 76°56'48"
* Punt 2 05°05'35" 76°43'15"
* Punt 3 05°13'56" 76°36'48"
* Punt 4 06°28'14" 75°41'34"
* Punt 5 06°33'21" 75°38'31"
* Punt 6 06°51'06" 75°25'46"
* Punt 7 07°15'27" 75°16'19"
* Punt 8 07°24'00" 75°12'06"
* Punt 9 07°25'19" 75°11'18"
* Punt 10 07°51'30" 74°56'09"
* Punt 11 07°48'30" 74°29'45"
* Punt 12 07°41'50" 73°38'34"
* Punt 13 07°39'02" 73°19'38"
* Punt 14 07°40'52" 73°03'23"
* Punt 15 07°42'19" 72°49'30"
* Punt 16 07°42'54" 72°42'26"
* Punt 17 07°49'05" 72°03'45"
* Punt 18 08°05'38" 70°15'08"
* Punt 19 07°57'27" 69°35'45

## Referències

* ↑ PDF Agreement between India and Maldives on Maritime Boundary in The Arabian Sea and Related Matters
# Congostrina

Congostrina és un municipi de la província de Guadalajara, a la comunitat autònoma de Castella-La Manxa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 55 | 43 | 41 | 48 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Guadalajara (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 2 maig 2021].
# Muladona

Una muladona o donamula és un ser fantàstic de la la mitologia catalana.
La muladona era una donzella que per irreverent i gens religiosa va ser damnada a tornar-se mula, de manera que, sobretot de nit, vagava per les muntanyes, afegint-se als grups de traginers amb les seves mules. Amb la seva presència les mules s'espantaven i esvalotaven fins al punt que podien caure penya-segat avall i perdre la vida. D'aspecte podia semblar com les altres mules però era més destralera; la seva crin era de dona i la seva cara tot i no deixar de ser de mula tenia un deix humà. Sempre se la representava amb els quatre unglots però a vegades amb les dues potes al davant sortint-li d'un tòrax situat on la mula hauria de tenir el coll. Sempre se la representa amb pits que deixessin patent la seva condició de dona. Els traginers donaven per menjar a les mules uns panellets amb la forma de la donamula tot convençuts així que no s'espantarien encara que aparegués i les bèsties farien com si no hi fos. Tot i així, durant la marxa comptaven els caps que tenien no fos cas que se'ls hi hagués barrejat sense adonar-se'n i ho acabessin pagant car.

## Referències

* ↑ Soler i Amigó, Joan. Enciclopèdia de la fantasia popular catalana. Editorial Barcanova, 1998, p. 471-472. ISBN 9788448900120.
* ↑ Amades, 1952, p. 271.

## Bibliografia

* Amades, Joan. Costumari català. El curs de l'any: Tardor. Barcelona: Salvat Editores, 1952, p. 271. ISBN 84-345-3678-1 [Consulta: 20 desembre 2020].
# Lluís de Cardona i Sunyer

Lluís de Cardona i de Sunyer (? - 1593) fou Baró de Sant Mori. Era fill de Jaume de Cardona i de Queralt i de Rafela Sunyer, i es casà amb Praxedis Dansa, baronessa de Cervelló i de Bellera. El 1587 va vendre a la corona Verges, Bellcaire i la Tallada. Va tenir almenys un fill: Joanet de Cardona, baró de Sant Mori juntament amb el seu oncle i tutor Climent de Cardona fins a la seva prematura mort (†1607).

## Referències

* ↑ Lluís de Cardona a geneall.net
* ↑ Lluís de Cardona Arxivat 2012-11-17 a Wayback Machine. a dadescat.info
# Torre d'en Brunet

La Torre d'en Brunet, o Torre de la Guíxola, és una torre de telegrafia òptica del municipi de Sant Salvador de Guardiola (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta de la torre número 79 de la línia de telègraf òptic existent entre Barcelona i Manresa, Cardona i Solsona. Està situada en un petit turonet de 420 m envoltada pel bosc. Conserva els murs d'estructura quadrada, el rectangle defensiu d'avantguarda, a més a més d'un fossat al voltant de tot el conjunt, també amb finalitats defensives.
La torre té dos pisos i la coberta, avui esfondrada, era plana (per instal·lar-hi el mecanisme de comunicació) i de forma circular. La porta d'accés és situada a l'altura del primer pis. S'hi accedia mitjançant una escala que es guardava a l'interior per preservar la torre. Els murs són fets a base de carreus de pedra ben tallats, pedres irregulars, maó, tàpia i arrebossat a l'interior. Aquesta torre es comunicava amb la de can Maçana (Massana) del Bruc que tenia el número 41 de la línia de Barcelona a Lleida i situada a 7'4 km i la de Puigterrà a Manresa, situada a 6'8 km.
L'estat de conservació és força dolent. L'estructura es troba malmesa va patir a causa de l'obertura d'una porta a la planta baixa. L'immoble ha sofert despreniments, les bigues estan podrides, etc. Les obertures: portes, finestres i espitlleres estan ben delimitades i presenten diverses patologies. Les façanes es troben en estat ruïnós i el fossat que envolta la torre és ple de bardisses.

## Història

A inicis del segle xix es va establir a tot l'estat Espanyol un bon nombre de línies de telegrafia òptica que partien de la capital i arribaven a diferents punts estratègics de la península. Hi ha línies de telegrafia òptica des de Madrid cap a Cadis, cap a Sant Sebastià, cap a València i de València a Barcelona i d'aquí cap a la Jonquera, cap a Lleida, cap a Vic...

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Torre d'en Brunet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 novembre 2015].
# Torre d'aigües de Rigat

La Torre d'aigües de Rigat és una obra modernista del municipi d'Igualada (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local.
És un elevador i dipòsit d'acumulació d'aigua de planta poligonal amb una gran esveltesa de línia. A l'extrem de la torre s'hi obren unes finestres solucionades amb llindes esglaonades, reflex del modernisme, a semblança de les xemeneies industrials. La torre és coronada de merlets com un castell. Està situada al terreny del Fort de Sant Magí. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

A causa de la manca d'aigua a la ciutat, en el decenni de 1920 es va crear la Societat d'aigües de Rigat. Aquesta societat s'encarregava de portar l'aigua de les seves deus situades en el terme de la Pobla de Claramunt i les transportava en diferents dipòsits a la ciutat d'Igualada. Des de la torre d'aigües de Rigat, al carrer Carme Verdaguer, situada al barri del Poble Sec, un lloc elevat de la ciutat, era distribuïda a la xarxa de consum domiciliari de la població.

## Referències

* 1 2 «Torre d'aigües de Rigat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2014].
# Torre d'en Bosquerons

La Torre del Telègraf o d'en Bosquerons és una torre de guaita ubicada a Montornès del Vallès (Vallès Oriental), protegida com a bé cultural d'interès local i situada sobre el turó conegut també com el Telègraf.
Va ser construïda el 1848 com a torre de telegrafia òptica i va estar en servei fins al 1862, en què la telegrafia amb fils va deixar obsoleta l'òptica. Era una de les deu torres de la línia de Barcelona a Vic i enllaçava amb les situades al Turó de Montcada i a Can Cassaca, a Granollers. Del 2005 al 2013 l'Ajuntament de Montornès en va dur a terme l'excavació i rehabilitació per tal de museïtzar-la i deixar-la en un estat semblant al que tenia quan estava activa.
És una torre de guaita de secció quadrada d'uns 5,5m de costat aproximadament. Resta voltada d'espitlleres i rodejada per un fossar. Té dos pisos i la porta al primer pis. El seu estat és ruïnós.
La torre depenia del Castell de Montornès (Vallromanes), del qual es conserven documents des del 1018.

## Vegeu també

* Telegrafia òptica
* Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya

## Referències

* ↑ «La restaurada torre del Telègraf, preparada per a les visites». Ajuntament de Montornès del Vallès, 22-04-2013. [Consulta: 9 novembre 2015].
* 1 2 «El Telègrafo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Torre del Telègraf». Ajuntament de Montornès del Vallès.
# Retrat d'un frare dominic o trinitari

El Retrat d'un Frare dominic o trinitari és una obra d'El Greco, datada cap a 1600-1605, actualment al Museu del Prado de Madrid. Està catalogat amb el número 138 al catàleg raonat d'obres d'El Greco, realitzat per l'especialista Harold Wethey.

## Temàtica de l'obra

Comenta Manuel B. Cossío que han arribat fins als nostres dies quatre retrats de frare, obres d'El Greco, tot i que, segons aquest autor, són només tres les persones retratades, i totes aquestes obres semblen estudis directes del model viu.

## Anàlisi de l'obra

Segurament aquesta obra és un fragment o bé un esbós per a un retrat més gran. Es desconeix la resta de l'hàbit d'aquest personatge, per la qual cosa no es pot saber si pertanyia a l'orde dels Predicadors (ordre dominicana) o a l'orde Trinitari.
El rostre del personatge està enmarcat pel coll blanc sobre la vestimenta, que ressalta sobre el fons obscur mercès a una intensa il·luminació frontal. Els ulls són perfilats sota les celles arquejades. Sobre el front, ampli i clar, es dibuixa un cabell curt i un tant esclarissat, lleugerament grisós. Porta patilles fines, així com un bigoti i una perilla incipients. La obra sembla de la producció tardana d'El Greco, amb una modulació vibrant d'ocres, grisos i taronges que dona a la cara del personatge un modelat vívid.
Tot i que aquest llenç és atribuït a El Greco per autors tan exigents com H.E. Wethey, aquesta atribució és qüestionada per certs detalls. El perfil dret del rostre està realitzat mitjançant una fina línia fosca. El Greco realitzava aquesta operació directament sobre la preparació de la tela, de color vermellós. En aquest retrat, es tracta d'una imitació d'aquest recurs pictòric, ja que està fet sobre la carnació ocre. A més, és de color gris i no del negre intens utilitzat pel mestre, i és difuminat, sense la resolució contundent del retrats autògrafs. Tampoc són gaire convincents les petites pinzellades vermelloses aplicades a l'orella del personatge. Mentre que el Greco aplicava aquests últims tocs per al modelatge d'algunes zones de la cara, en aquest cas més aviat semblen una simulació dels usos del cretenc.

## Procedència

* Convent del Rosario, Madrid, 1813;
* llegat de Pablo Bosch y Barrau, 1916.

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 104.
* ↑ Cossío, Manuel Bartolomé. Obra citada, p. 276-277.
* ↑ «Retrato de un fraile trinitario» (en español). Museo del Prado. [Consulta: 2 setembre 2019].

## Bibliografia

* Cossío, Manuel Bartolomé; El Greco ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; ISBN 978 153 9832690
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco, 1541-1614 ; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
* Marañón, Gregorio; El Greco y Toledo; RBA Libros, S.A.; Barcelona-2014; ISBN 978-84-9056-112-6
* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967

## Enllaços externs

* https://www.museodelprado.es/coleccion/obra-de-arte/retrato-de-un-fraile-trinitario/fb1d03d0-b399-49ac-ad2a-2837efd6eebb
# Retrat d'un cavaller jove

El Retrat d'un cavaller jove és una obra d'El Greco que consta amb el número 143 en el catàleg raonat d'obres d'aquest artista, realitzat per Harold Wethey.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; 65 x 49 cm.; 1603 circa ; Museu del Prado, Madrid.
Signat amb lletres cursives gregues sobre l'espatlla esquerra: δομήνικος Θεοτοκóπουλος εποíει (doménikos theotokópoulos e`poíei)
La pinzellada suau i impresionista suggereix una data d'execució entre 1600 i 1605, lleugerament anterior al Retrat de Jerónimo de Cevallos. Les dues obres són notables, tant per la seva tècnica com per la suau tendresa d'expressió.
Aquesta tela, amb el Retrat d'un cavaller i el Retrat de Jerónimo de Cevallos formen la trilogía de retrats pictòrics d'El Greco que posseeix el Museu del Prado. Si formen una progressió, aquesta començaria amb el present llenç, i acabaria amb el retrat de Jerónimo de Cevallos. El gran escarolat implica una cronología coincident amb l'època de Felip III. Aquest cavaller mostra uns trets familiars semblants als del Retrat d'un cavaller. El rostre, ple de vivor, es caracteritza per la riqueza dels petits tocs del les pinzellades i l'aplicació del carmí en els llavis, l'orella i les galtes. L'escarorat està realitzat amb enorme soltesa, i és d'un blanc intens que fa ressaltar els registres plàstics del rostre.

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. op. cit., p. 105.
* ↑ «Retrato de un caballero joven». Museo del Prado. [Consulta: 9 abril 2020].

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Cossío, Manuel Bartolomé; El Greco de Cossío ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; [[Especial:Fonts bibliogràfiques/978 15 398 3269-0|ISBN 978 15 398 3269-0]]
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84 343 0031 1