OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La mort del senyor Lazarescu

La mort del senyor Lazarescu (títol original: Moartea domnului Lăzărescu) és un film romanès dirigida per Cristi Puiu, estrenada l'any 2005. Ha estat doblada al català.

## Argument

El senyor Lazarescu, 63 anys, viu en un pis amb els seus tres gats. Un dissabte al vespre no es troba bé. Fins a l'arribada de l'ambulància, tracta d'apaivagar el seu mal amb els medicaments que té a mà. Quan no té més pastilles, demana ajuda als seus veïns.
Sandu i Miki, els veïns ininterromputs en la seva activitat domestica, arriben al seu auxili. El que semblava ser un mal de cap, causat per l'abús d'alcohol, resulta ser una infecció més seriosa quan Lazarescu vomita sang.
Finalment, l'assistència mèdica de l'ambulància arriba. Sentint l'alè alcohòlic del pacient, li administra vitamines i glucosa, però després d'una investigació més seriosa, decideix de portar-lo a l'hospital sospitant un tumor al còlon. A l'hospital, les coses es compliquen.

## Repartiment

* Ioan Fiscuteanu: Lăzărescu Dante Remus
* Luminițha Gheorghiu: Mioara
* Doru Ana: Sandru
* Monica Barladeanu: Mariana
* Dragos Bucur: Misu
* Mirela Cioaba: Marioara
* Dana Dogaru: Miky
* Alexandru Fifea: Virgil
* erban Pavlu: Gelu
* Gabriel Spahiu: Leo
* Bogdan Dumitrache: Metge a l'hospital Sfântul Spiridon

## Al voltant de la pel·lícula

* El rodatge va tenir lloc a Bucarest, a Romania.
* El film va competir en la selecció oficial del Festival de Cannes 2005 sota el títol La Mort de Monsieur Lazarescu.
* La mort del senyor Lazarescu és el primer d'una sèrie de sis llargs metratges que ha de realitzar Cristi Puiu sobre els barris de Bucarest.

## Premis i nominacions
### Premis

* Premi Un certa mirada en el Festival de Cannes 2005.
* Premi especial del jurat en el Festival internacional de cinema de Chicago 2005.

### Nominacions

* Nominació al premi del millor director i millor guió, en els Premis del cinema europeu 2005.
* Nominació al premi a la millor pel·lícula estrangera, en els Film Independent's Spirit Awards 2006.

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > La mort del senyor Lazarescu». [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ Dargis, Manohla «NEW YORK FILM FESTIVAL REVIEWS; The Death of Mr. Lazarescu» (en anglès). The New York Times, 24-09-2005. ISSN: 0362-4331.
* ↑ «The Death of Mr. Lazarescu (2006)» (en anglès). [Consulta: 12 gener 2019].

## Enllaços externs

* La mort del senyor Lazarescu a Goita què fan, ara!
# Barilius ngawa

Barilius ngawa és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a l'Índia.

## Referències

* ↑ Hamilton F. [Buchanan] 1822. An account of the fishes found in the river Ganges and its branches. Edimburg i Londres. Fishes Ganges . i-vii + 1-405. Pls. 1-39.
* ↑ BioLib
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Vassiriki Abou Diaby

Vassiriki Abou Diaby (nascut a Aubervilliers, l'11 de maig del 1986), és un futbolista professional francès que ha jugat de mig centre a l'Olympique de Marsella i a l'Arsenal. Diaby, també ha estat internacional per la selecció de França entre 2007 i 2012.

## Referències

* ↑ «Player Profile: Abou Diaby». UEFA. [Consulta: 10 març 2014].
* ↑ «Arsenal complete signing of Diaby». BBC Sport, 13-01-2006 [Consulta: 3 desembre 2010].
* ↑ «Wenger compares Diaby to Vieira». BBC Sport, 23-08-2009 [Consulta: 28 maig 2010].
* ↑ «AboU Diaby ESPN Profile». ESPN [Consulta: 3 abril 2011]. Arxivat 24 October 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-10-24. [Consulta: 12 febrer 2018].
* ↑ Vignal, Patrick «World Cup 2010: Diaby shines for gloomy France». Scotland On Sunday, 13-06-2010 [Consulta: 13 juny 2010].

## Enllaços externs

* Perfil d'Abou Diaby al web de l'Arsenal Arxivat 2013-01-16 a Wayback Machine. (anglès)
* Abou Diaby a FootballDatabase (anglès)
# Mediolànum (Gàl·lia Cisalpina)

Mediolànum (en grec antic Μεδιόλανον o Μεδιολάνιον) va ser la ciutat principal dels ínsubres a la Gàl·lia Cisalpina, i durant molt de temps la capital d'aquella regió. Estava situada a mig camí dels rius Ticinus i Addua, en una gran plana ubèrrima a unes 28 milles romanes del peu dels Alps a Comum, i a la mateixa distància del riu Padus prop de Ticinum.
El seu centre correspon a l'actual ciutat de Milà, de la qual representa l'evolució històrica. Possiblement s'anomenava Medhelan pels celtes, nom que podria significar 'al mig del pla' o 'entre cursos d'aigua', donada la presència dels rius Olona, Lambro, Seveso i dels torrents Nirone i Pudiga prop de la població.
S'atribueix la seva fundació als gals en el moment en què es van establir al nord d'Itàlia. Titus Livi, que descriu molt bé el territori, diu que els fundadors van ser els ínsubres. Estrabó diu que era més aviat un poble que una ciutat, però la menciona diverses vegades com a seu dels ínsubres durant les guerres amb els romans. L'any 222 aC, després de la batalla de Clastídium, la van atacar i conquerir els cònsols romans Marc Claudi Marcel i Gneu Corneli Escipió Calvus. L'any 194 aC es va lliurar una batalla prop de la ciutat entre el procònsol romà Luci Valeri Flac i una coalició d'ínsubres i bois que lluitaven sota un cap anomenat Dorilacus. Segons Titus Livi, els gals van perdre deu mil homes. El 303, l'emperador Maximià hi va establir la residència imperial permanent (abans ho havia estat temporalment d'algun emperador), i hi fou enterrat. L'any 381, Gracià desplaça oficialment la cort imperial d'Augusta dels Trèvers a Mediolanum; això durarà fins al 404, any en què Honori després de la invasió d'Alaric es va traslladar a Ravenna.

## Notes

* ↑ Segons Polibi
* ↑ Segons Estrabó i Claudi Ptolemeu

## Referències

* ↑ Polibi. Història. vol. II. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1930, p. 38.
* 1 2 3 Smith, William (ed.). «Mediolanum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 6 agost 2022].
* ↑ «Mediolànum (Gàl·lia Cisalpina)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Talabot, Jean. «La construction du métro milanais bloquée par le tombeau de l'Empereur Maximien» (en francès). Le Figaro, 02-07-2018. [Consulta: 21 gener 2024].
* ↑ McEvoy, Meaghan. Child Emperor Rule in the Late Roman West, AD 367–455 (en anglès). Oxford University Press, 2013, p. 85. ISBN 978-0199664818.
* ↑ Bury, John Bagnell. A History of the Later Roman Empire from Arcadius to Irene (395 A.D. to 800 A.D.) (en anglès). Macmillan Publishers, 1889, p. 110.
# Quinona

Una quinona és un tipus de compost orgànic que formalment deriva de compostos aromàtics (com el benzè o el naftalè) per canvi de grups –CH= per grups –C(=O)–, sense redistribució d'enllaços dobles, que dona com a resultat una estructura diona cíclica totalment conjugada. Aquest tipus inclou derivats de compostos aromàtics heterocíclics.
El membre prototip de les quinones és 1,4-benzoquinona o ciclohexadienediona, sovint anomenat simplement quinona. Altres exemples importants són 1,2-benzoquinona (orto-quinona), 1,4-naftoquinona i antraquinona.
* 1,2-Benzoquinona
* 1,4-Benzoquinona
* 1,4-Naftoquinona
* antraquinona
El terme quinona també es fa servir d'una manera més general per a compostos derivats de quinones aromàtiques per desplaçament d'àtoms d'hidrogen per altres àtoms o radicals.
* Cloranil
* lawsone
* alizarina
* DDQ

## Usos

* Producció industrial de peròxid d'hidrogen.
* Bioquímica: els derivats de quinones són constituents comuns de molècules biològiques (per exemple, la vitamina K és fil·loquinona). Altres serveixen com a acceptors d'electrons en cadenes de transport d'electrons, com en el fotosistema I i II de la fotosíntesi, i la respiració aeròbica.
* Bateries elèctriques: està en estudi construir unes noves bateries elèctriques, més eficients, basades en les quinones.
Un exemple natural d'oxidació de la hidroquinona a quinona és l'emissió d'hidroquinona en l'escarabat bombarder, que produeix un vapor irritant.
Les quinones poden reduir-se parcialment a quinols. Algunes quinones naturals o sintètiques tenen activitat antitumoral.
* Pigments, especialment del color blau (alizarina).
* Reagents en química orgànica, com la benzoquinona, l'agent oxidant més fort que es coneix (per exemple, el cloranil).

## Nomenclatura

Les quinones porten un prefix indicatiu de l'origen ("benzo-" per al benzè, "nafto-" per al naftalè, "antra-" per a l'antracè, etc.) i el sufix "-quinona". Es fan servir infixos multiplicadors per als carbonils ("-di-", "-tri-", "-tetra-" (etc.)).

## Referències

* ↑ GoldBookRefQuinones http://goldbook.iupac.org/Q05015.html%7Cyear=1995%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ Sciencedaily 09 de gener de 2014
* ↑ Michel Baron (1982), Ph'D Sciences Pharmacologiques et Biologiques, Series E N°70, Paris Descartes University.
# Chaparana

Chaparana és un gènere de granotes de la família Ranidae.

## Taxonomia

* Chaparana aenea (Smith, 1922).
* Chaparana delacouri (Angel, 1928).
* Chaparana fansipani (Bourret, 1939).
* Chaparana quadranus (Liu, Hu & Yang, 1960).
* Chaparana sikimensis (Jerdon, 1870).
* Chaparana unculuanus (Liu, Hu & Yang, 1960).

## Referències

* IUCN (anglès)
# Ixiolita

L'ixiolita era un mineral de la classe dels òxids. Rebia el seu nom d'Ixíon, de la mitologia grega, un personatge relacionat amb Tàntal, en al·lusió al tàntal que es troba al mineral. Aquesta espècie va ser redefinida l'any 2022 per l'IMA resultant dues espècies minerals diferents: l'ixiolita-(Mn²⁺) i l'ixiolita-(Fe²⁺). El terme ixiolita, des de llavors, s'empra per anomenar la sèrie que es produeix entre les dues espècies.

## Característiques

Originalment va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional el 1962, tot i que es trobava publicada des de l'any 1857. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6 i 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, les ixiolites pertanyen a "04.DB - Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations de mida mitjana; cadenes que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: argutita, cassiterita, plattnerita, pirolusita, rútil, tripuhyita, tugarinovita, varlamoffita, byströmita, tapiolita-(Fe), tapiolita-(Mn), ordoñezita, akhtenskita, nsutita, paramontroseïta, ramsdel·lita, scrutinyita, ishikawaïta, samarskita-(Y), srilankita, itriorocolumbita-(Y), calciosamarskita, samarskita-(Yb), ferberita, hübnerita, sanmartinita, krasnoselskita, heftetjernita, huanzalaïta, columbita-(Fe), tantalita-(Fe), columbita-(Mn), tantalita-(Mn), columbita-(Mg), qitianlingita, magnocolumbita, tantalita-(Mg), ferrowodginita, litiotantita, litiowodginita, titanowodginita, wodginita, ferrotitanowodginita, wolframowodginita, tivanita, carmichaelita, alumotantita i biehlita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a les pegmatites granítiques de Skogsböle, a l'Illa de Kemiö, a la regió de Finlàndia Pròpia (Finlàndia), on sol trobar-se associada a la tapiolita-(Fe) i a altres minerals del grup del feldespat. A dins dels territoris de parla catalana, se n'ha trobat ixiolita a Cotlliure, als Pirineus Orientals (Occitània, França). En total, es compatbilitzen un centenar i mig de jaciments a tot el planeta on han estat descrits aquests minerals.

## Referències

* 1 2 «Ixiolite-(Mn2+)-Ixiolite-(Fe2+) Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 setembre 2022].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 68». European Journal of Mineralogy, 34, 5, 31-08-2022, pàg. 385–391. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-34-385-2022 [Consulta: 23 setembre 2022].
# Lanfroicourt

Lanfroicourt és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 123 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Lanfroicourt era de 123 persones. Hi havia 48 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (8 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 16 parelles sense fills i 20 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 57 habitatges, 49 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 5 estaven desocupats. 55 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 49 habitatges principals, 40 estaven ocupats pels seus propietaris, 7 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 4 en tenien tres, 11 en tenien quatre i 32 en tenien cinc o més. 40 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 17 habitatges hi havia un automòbil i a 25 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Lanfroicourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 4 |
| 4 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 8 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 8 |
| 4 | 40 a 44 | 0 |
| 8 | 35 a 39 | 8 |
| 8 | 30 a 34 | 8 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 8 | 10 a 14 | 0 |
| 8 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 92 persones, 66 eren actives i 26 eren inactives. De les 66 persones actives 61 estaven ocupades (36 homes i 25 dones) i 5 estaven aturades (1 home i 4 dones). De les 26 persones inactives 7 estaven jubilades, 17 estaven estudiant i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 7 establiments que hi havia el 2007, 4 eren d'empreses de construcció, 1 d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils i 2 d'empreses de serveis.
Dels 4 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 2 eren guixaires pintors i 2 lampisteries.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Lanfroicourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Lanfroicourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Barilius tileo

Barilius tileo és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia, Bangladesh, el Nepal i, possiblement també, Myanmar.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Shrestha, J., 1994. Fishes, fishing implements and methods of Nepal. Smt. M.D. Gupta, Lalitpur Colony, Lashkar (Gwalior), Índia. 150 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. vol 1. A.A. Balkema, Rotterdam. 541 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Vassiugan

El Vassiugan - Васюган (rus) - és un riu de Rússia. Té una llargària de 1.082 km, és un afluent per l'esquerra de l'Obi. Passa íntegrament per l'óblast de Tomsk.

## Geografia

El riu neix a 140 metres, no gaire lluny de la frontera amb l'óblast de Novossibirsk, a la part nord dels aiguamolls de Vassiugan, que constitueix amb els seus 53.000 m² els aiguamolls més grans del món. El seu curs comprèn molts meandres i descriu un gran arc abans d'acabar a l'Obi. Conflueix amb aquest riu a Ust-Vassiugan, a set kilòmetres més amunt de Kargassok.
En el seu curs inferior el riu es divideix en molts braços que formen moltes illes i illots. Els llacs i els braços morts són molt freqüents al seu voltant. Poc abans de la seva confluència amb l'Obi, el riu té una amplada de 190 m i una profunditat de 2,3 m. La velocitat mitjana de les aigües és de 0,8 m/s.
La seva conca, que conté jaciments de gas i de petroli en explotació, té una superfície de 61.800 km². El cabal mitjà és de 328 m³/s, i es glaça de novembre a maig.
Fora de l'estació de l'hivern i en període d'aigües baixes, el Vassiugan és navegable en 593 km a partir de Novi Vassiugan, però en altres períodes pot arribar a tenir més de 886 km navegables.

## Afluents

Els afluents principals són:
* El Niurolka, per la dreta, navegable en 60 km.
* El Txijalka, per la dreta.
* El Txertala, per l'esquerra.
* El Iaguiliakha, per l'esquerra.

## Referències

* 1 2 «Государственный водный реестр: река ВАСЮГАН». [Consulta: 8 novembre 2020].
* 1 2 3 В.В. Сурков. «Васюган» (en rus). [Consulta: 16 abril 2020].
# Mesic

Mesic és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 257 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Mesic tenia 257 habitants, 106 habitatges i 78 famílies. La densitat de població era de 92,7 habitants per km².
Dels 106 habitatges en un 20,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 54,7% hi vivien parelles casades, en un 15,1% dones solteres, i en un 26,4% no eren unitats familiars. En el 24,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,42 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,83.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,5% tenia menys de 18 anys, un 3,5% entre 18 i 24, un 18,7% entre 25 i 44, un 28% de 45 a 60 i un 25,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 46 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 74,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.188 $ i la renda mediana per família de 31.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.250 $ mentre que les dones 14.750 $. La renda per capita de la població era de 15.253 $. Entorn del 14,7% de les famílies i el 27,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Mesic». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Mesic». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Quinquevir

Quinquevir (en llatí plural quinqueviri) va ser el nom de cadascun dels membres d'un cos de cinc magistrats (quinqueviri) nomenats sovint durant la República com a magistrats extraordinaris per portar a efecte alguna mesura concreta.
Per la fundació de les colònies eren nomenats generalment triumvirs (Triumviri coloniae deducendae), però ocasionalment també es van nomenar quinquevirs. Una feina que sovint se'ls encarregava era la reparació de les muralles i torres de la ciutat, diu Titus Livi. Destaquen els Quinqueviri mensarii, o banquers públics, nomenats en moments de crisi econòmica per a gestionar préstecs i altres negocis bancaris.
A més de la magistratura extraordinària hi havia uns quinquevirs ordinaris encarregats de la seguretat a la ciutat després de la caiguda del sol, substituint els magistrats de dia que havien de descansar. Vigilaven també els incendis que es poguessin produir. Es van establir durant la guerra contra Pirros de l'Epir.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Quinqueviri». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 10 maig 2022].

## Bibliografia

* Galsterer, Hartmut (Bonn). " Quinqueviri." Brill's New Pauly. Antiquity volumes editat per: Hubert Cancik i Helmuth Schneider. Brill Online, 2012. Referència. 19 d'abril de 2012 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/brill-s-new-pauly/quinqueviri-e1017530>
# Cavall dels Nebot

El Cavall dels Nebot és un dels elements del seguici festiu de Riudoms que actua durant la festa major de Sant Jaume i forma part del bestiari popular català.
El cavall fou estrenat el dia 8 de juliol de 2017. És obra de l'escultor i joier de Tarragona Joan Serramià i està construït amb fibra de vidre. La seva estructura fa 4,5 metres del terra a les orelles, 5,5 metres de la cua al morro i 1,8 d'amplada, el que el converteix en el cavall més gros de Catalunya. La figura del cavall ja està documentada al segle xiv dins el bestiari festiu del Camp de Tarragona. La morfologia del cavall s'ha inspirat en el de la població valona d'Ath que actua cada any a la festivitat de la Ducasse, festa que ja se celebrava a l'edat mitjana.
El cavall s'inspira en la història dels germans Nebot, militars austriacistes fills de la vila. És per això que el cavall, a més de l'escut de Riudoms, porta al coll l'escut que hi ha a la façana de la casa natal dels Nebot, coneguda avui com a Cal Gallissà, i també una àguila bicèfala (símbol austriacista) a la morrera.

## Referències

* ↑ «Riudoms estrena un cavall festiu de grans dimensions». Diari de Tarragona.

## Enllaços externs

* Cavall dels Nebot - Lloc web oficial
# Alepidomus evermanni

Alepidomus evermanni és una espècie de peix pertanyent a la família dels aterínids i l'única del gènere Alepidomus.

## Descripció

* Pot arribar a fer 3,3 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oest de Cuba.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Alepidomus evermanni» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Burgess, G.H. i R. Franz, 1989. Zoogeography of the Antillean freshwater fish fauna. P. 236-304. A: C.A. Woods (ed.). Biogeography of the West Indies: past, present, and future.
* ↑ Claro, R. i L.R. Parenti, 2001. The marine ichthyofauna of Cuba. p. 21-57. A: Claro, R., K.C. Lindeman i L.R. Parenti (eds) Ecology of the marine fishes of Cuba. Smithsonian Institution Press, Washington DC i Londres. 253 p.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB