OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# SparkyLinux

SparkyLinux és una distribució de Linux d'origen polonès basada en Debian. Inicialment, s'anomenà ue17r, d'Ubuntu Enlightenment Remix, i era basada en Ubuntu. És una distribució ràpida, lleugera, completament personalitzable i fàcil d'usar. Empra Calamares per a la instal·lació i Systemd com a init. Ofereix gran quantitat d'entorns d'escriptori, alguns considerats obsolets i diferents models d'actualització. Un basat en la branca estable de Debian i l'altre, d'alliberament continu, basat en la branca inestable. Dissenyada principalment per a l'ús d'escriptori, ofereix versions multimèdia, per al joc i per al rescat.

## Característiques

Els requisits del sistema no són elevats, de manera que SparkyLinux és adequada per a gairebé tots els ordinadors, encara que el maquinari sigui antic.
Preinstal·la poc programari; tot el necessari per a assegurar que la majoria de les targetes de xarxa sense fil/mòbil siguin compatibles i s'inclou una gamma completa de còdecs multimèdia.
Malgrat és considerada com a fàcil d'usar, no és recomanada per a nouvinguts a Linux. SparkyLinux apareix a la pàgina de comparació DistroWatch entre les distribucions més destacades.

## Referències

* ↑ pavroo. «ue17r». ArchiveOs, 13-10-2021. [Consulta: 18 febrer 2023].
* 1 2 «DistroWatch.com: SparkyLinux». Distrowatch. [Consulta: 18 febrer 2023].
* ↑ Proven, Liam. «SparkyLinux harbors a flamboyant array of desktops». The Register, 18-02-2024. [Consulta: 21 febrer 2024].
* ↑ Nestor, Marius. «SparkyLinux Kicks Off 2024 with MLVWM Macintosh-Like WM and Calamares 3.3». 9to5Linux, 19-01-2024. [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ Delony, David. «What Is SparkyLinux? The Midweight Debian Alternative Explained». MakeUseOf, 21-09-2022. [Consulta: 18 febrer 2023].
* ↑ Wallen, Jack. «Sparky Linux is a blazing-fast distro that can keep your older machines running for years». Zdnet, 19-02-2024. [Consulta: 23 febrer 2024].
# Takwa

Takwa fou una antiga ciutat de l'illa Manda, a la costa de Kenya, arxipèlag de Lamu, al mig de la costa oriental de l'illa, avui al districte de Lamu de la Província Costanera. Avui dia és un poble petit, proper a les ruïnes de l'antiga ciutat musulmana abandonada al segle xviii.
La ciutat fou fundada vers el 1500 i abandonada després del 1700. Kirkman pensa que fou un establiment pel retirament de persones dedicades a la religió. No fou mai una gran ciutat i la superfície aproximada era de cinc hectàrees.
Les ruïnes foren excavades per James S. Kirkman el 1951; el 1972 el lloc fou netejat altre cop sota supervisió de James de Vere Allen, curador del Museu de Lamu. La gran mesquita de Takwa està relativament ben conservada i està datada a l'inici del segle XVI; el pilar que s'aixeca al damunt del sostre del mihrab no té significació religiosa i sembla que aquestes estructures tenien escalons de fusta i formaven l'accés al sostre; una placa de les tres del lloc de les ablacions, és portuguesa i porta la creu de l'orde de Crist; una altra estructura destacada és la Tomba de Pilars que porta una inscripció datada el 1681/1682 (transcripció de la inscripció: Abd Allah Muhammad Ali al-mutawaffa sanat 1094); segons la tradició local és la tomba del xeic Ahmad Mansur ibn Ahmad conegut com a xeic Fakihi Mansur, i és objecte de pelegrinatge. Quan fou abandonada els seus habitants s'haurien establert a Shela a la costa est de la veïna illa de Lamu. Dues vegades a l'any la gent de Shela va a la tomba del pilar a pregar per la pluja.
Les ruïnes de Takwa foren declarades monument nacional de Kenya el 1982.

## Bibliografia

* Chryssee MacCasler Perry Martin i Esmond Bradley Martin: Quest for the Past. An historical guide to the Lamu Archipelago. 1973.
* Thomas H. Wilson: Takwa: An Ancient Swahili Settlement of the Lamu Archipelago. Kenya Museum Society
# Jaume Guillamet i Lloveras

Jaume Guillamet i Lloveras (Figueres, 1950) és un periodista català i doctor en història. És Catedràtic de Periodisme de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona, ha estat director del Departament de Periodisme i de Comunicació Audiovisual i degà dels Estudis de Periodisme. És vicerector d'Infraestructures i Fundacions. És autor de diversos llibres, entre els quals La nova premsa catalana (1975), La Premsa Comarcal (1983), Història de la Premsa, la Ràdio i la Televisió a Catalunya (1994), Premsa, franquisme i autonomia (1996), Història del Periodisme (2003) i Els orígens de la premsa a Catalunya (2003). També ha publicat El desafiament català. Un relat internacional de la Transició. (L'Avenç, 2013)
Com a periodista, ha estat subdirector dels diaris Tele/eXprés i Avui i cap de premsa de l'Ajuntament de Barcelona. Vocal de la Junta Directiva de l'Associació de la Premsa de Barcelona i de la primera Junta de Govern del Col·legi de Periodistes de Catalunya, ha estat també director de la revista Annals del Periodisme Català. Col·labora amb El País i Eldiario.es.
Vocal de la Comissió Gestora i de la primera Junta Directiva i, més tard, vicepresident, ha estat president de la Societat Catalana de Comunicació de l'Institut d'Estudis Catalans entre 1991 i 1997.

## Referències

* ↑ «Jaume Guillamet». web. Societat catalana de la informació. Arxivat de l'original el 5 d’abril 2016. [Consulta: 22 setembre 2016].
* ↑ PAÍS, Ediciones EL. «Artículos escritos por Jaume Guillamet | EL PAÍS» (en castellà). [Consulta: 22 setembre 2016].
* ↑ «Jaume Guillamet». eldiario.es. [Consulta: 22 setembre 2016].
* ↑ «Jaume Guillamet: “La unitat catalana durant la Transició va fascinar els corresponsals”». [Consulta: 22 setembre 2016].
# Salauris

Salauris és el nom que rebé una població de la Tarraconense esmentada únicament a l'Ora marítima d'Aviè, i que tradicionalment s'ha identificat amb Salou, per bé que sense cap troballa que ho corrobori.
El passatge en qüestió diu així:
| « | Post haec harenae plurimo tractu iacent, per quas Salauris oppidum quondam stetit, in quis et olim prisca Callipolis fuit, Callipolis illa, quae per altam moenium proceritatem et celsam per fastigia subibat auras, quae laris vasti ambitu latere ex utroque piscium semper ferax stagnum premebat. inde Tarraco oppidum et Barcilonum amoena sedes ditium. | » |
| — Aviè, Ora marítima, 506-514. |||
Tot i que es tracta d'un text molt tardà (segle iv dC), Adolf Schulten afirmà que per la seva composició Aviè es basà en el Periple Massaliota, un text del segle vi aC, cosa que li conferiria un gran prestigi i valor documental. El fet que Aviè situï Salauris entre Tàrraco i Bàrcino i la semblança amb el nom de Salou portaren a identificar les dues poblacions, i d'aquesta manera el nom de Salauris es popularitzà com a suposat nom antic de Salou, a despit de la mancança absoluta de proves materials que poguessin ni tan sols afirmar l'existència de Salauris.
Pel que fa a l'origen del mot, la més tradicional la relaciona amb els mots grecs ἅλς háls 'sal', i αὖρα áura 'vent', però en general es considera un mot d'origen desconegut. Pel que fa a la relació amb Salou, generalment es considera que aquest mot és el substantiu alou amb l'article salat incorporat (com a Sarroca o a Collserola); no obstant això, Joan Coromines creu que efectivament Salou prové de Salauris, i que les anomalies en l'evolució (que hauria d'haver esdevingut Salor, i no Salou) es deuen a una antiga etimologia popular amb el mot alou.

## Referències

* ↑ Calderón Felices, Isabel; Moreno Ferrero. «Costas marinas. Introducción». A: Fenómenos, Descripción del orbe terrestre, Costas marinas — Avieno. Madrid: Gredos, 2001, p. 290.
* ↑ Mar, Ricardo; Ruiz de Arbulo, Joaquín; Vivó, David; Beltrán-Caballero, José Alejandro. Tarraco, arquitectura y urbanismo de una capital provincial romana. I. De la Tarragona ibérica a la construcción del templo de Augusto. Tarragona: Publicacions de la Universitat Rovira i Virgili, 2015, p. 30-31. ISBN 8484243850 [Consulta: 9 setembre 2022].
* ↑ Coromines, Joan. «Onomasticon Cataloniae» p. 25. [Consulta: 9 setembre 2022].
# Drongo de Grande Comore

El drongo de Grande Comore (Dicrurus fuscipennis) és un ocell de la família dels dicrúrids (Dicruridae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i vegetació secundària de l'illa de Grande Comore, a les Comores.

## Referències

* ↑ «Drongo de Grande Comore». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
# Jordan Lukaku

Jordan Lukaku Zacharie Menama Mukelenge (Anvers, el 25 de juliol de 1994) és un futbolista belga que juga com a lateral esquerre.
Ha estat jugador de l'RSC Anderlecht, Oostende i SS Lazio, i de la selecció belga.

## Palmarès
### RSC Anderlecht

* 1 Supercopa belga: 2013.

### SS Lazio

* 1 Copa italiana: 2018-19.
* 1 Supercopa italiana: 2017.

## Referències

* ↑ Jordan Lukaku a e-kickoff.com
* ↑ «Oostende leent Lukaku en Canesin van Anderlecht» (en dutch). Sporza, 27-08-2013 [Consulta: 15 desembre 2016]. Arxivat 15 de desembre 2016 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-12-15. [Consulta: 25 gener 2018].
* ↑ «Mbokani, Jordan Lukaku en Tiko in Congolese voorselectie» (en dutch). Nieuwsblad, 21-09-2011 [Consulta: 15 desembre 2016].
* ↑ «Wilmots verrast met Gent-trio, Cavanda en Bakkali» (en dutch). Sporza, 02-10-2015 [Consulta: 15 desembre 2016]. Arxivat 15 de desembre 2016 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-12-15. [Consulta: 25 gener 2018].
# Pertyeae

Les Pertyoideae són una subfamília de plantes dins les Asteràcies. Només conté una sola tribu, Pertyeae Panero & V.A. Funk, amb sis gèneres.

## Referències

* ↑ Stevens, P. F. Angiosperm Phylogeny Website

## Enllaços externs

* Tolweb Pertyoideae
# Corpse paint

Corpse paint o corpsepaint és un estil de maquillatge emprat més que res pels músics de black metal en el qual fan servir maquillatge principalment amb els colors blanc i negre. El maquillatge es fa servir per intensificar la imatge malvada i anti-humana de les bandes així com pretén referir-se a la militància dels seguidors d'aquests grups metal al mateix grup en qüestió. La majoria de cops s'aplica el maquillatge a la cara però també és corrent trobar-lo en braços i al pit. En algunes ocasions fan servir també altres colors més enllà del blanc i el negre.

## Definició

El corpse paint consisteix generalment a cobrir la cara del músic amb una base de maquillatge blanc al qual s'hi afegeixen detalls per sobre amb el negre realçant-se així zones com per exemple el contorn dels ulls per simular imatges calavèriques. La manera de maquillar-se sol ser un distintiu del músic i rarament aquest patró sofreix canvis. En escasses ocasions s'utilitzen altres colors així i tot certs grups fan servir també el vermell per simular la sang.

## Orígens

Tot i que els estils del maquillatge emulant rostres cadavèrics aconseguiren tenir una gran popularitat entre els artistes de rock de la dècada dels '70, foren els més famosos com KISS, Alice Cooper i Arthur Brown, i la banda de Horror Punk les pioneres en l'ús d'aquest maquillatge. Així i tot qui ha tingut una influència màxima en la imatge utilitzada en el black metal ha sét King Diamond

## Referències

* ↑ «Arthur Brown - «Fire» - The Crazy World of Arthur Brown» (en anglès). YouTube. [Consulta: 6 juny].

## Enllaços externs

* Rate My Corpse Paint Exemples de diferents estils de corpsepaint.
# Corpus

«Corpus» té aquests significats:
* Corpus Christi, festa de l'església Catòlica destinada a venerar l'eucaristia
* Corpus lingüístic, conjunt d'exemples reals d'ús d'una llengua o d'una varietat lingüística
* Habeas corpus, expressió llatina que es fa servir per designar un procés judicial
Viccionari
# Open Sud de France 2015

El Torneig de Montpeller 2015, oficialment conegut com a Open Sud de France 2015, és un esdeveniment de tennis disputat sobre pista dura que pertany a les sèries 250 de l'ATP. La 21a edició del torneig es va celebrar entre el 31 de gener i el 8 de febrer del 2015 a l'Arena Montpellier de Montpeller (França).
El tennista local Richard Gasquet va guanyar aquest torneig per tercera ocasió en quatre finals.

## Quadre individual masculí

| 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | G. Monfils | 6 | 7 | |
| | K. De Schepper | 4 | 6² | | 1 | G. Monfils | 4 | 6 | 6 |
| Q | S. Darcis | 6 | 7 | | Q | S. Darcis | 6 | 2 | 3 |
| | J. Nieminen | 2 | 6$^3$ | | | | | | | 1 | G. Monfils | 4 | 3 | |
| 4 | R. Gasquet | 6 | 7 | | | | | | | 4 | R. Gasquet | 6 | 6 | |
| WC | L. Pouille | 3 | 6$^4$ | | 4 | R. Gasquet | 6 | 6 | | | | | | |
| | D. Sela | 6¹ | 2 | | 6 | D. Istomin | 3 | 4 | | | | | | |
| 6 | D. Istomin | 7 | 6 | | | | | | | | | | | | 4 | R. Gasquet | 3 | |
| 7 | J. Sousa | 4 | 6 | 6 | | | | | | | | | | | 5 | J. Janowicz | 0 | r |
| | T. Kamke | 6 | 4 | 3 | 7 | J. Sousa | 7 | 6 | | | | | | |
| | P. Mathieu | 6 | 6⁵ | 4 | 3 | P. Kohlschreiber | 6⁵ | 4 | | | | | | |
| 3 | P. Kohlschreiber | 3 | 7 | 6 | | | | | | 7 | J. Sousa | 6⁹ | 6 | 1 |
| 5 | J. Janowicz | 6 | 3 | 6 | | | | | | 5 | J. Janowicz | 7 | 3 | 6 |
| | B. Paire | 2 | 6 | 3 | 5 | J. Janowicz | 6 | 7 | | | | | | |
| | E. Roger-Vasselin | 3 | 3 | | 2 | G. Simon | 2 | 5 | |
| 2 | G. Simon | 6 | 6 | | | | | | |

## Quadre dobles masculins

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Dominic Inglot Florin Mergea | 6$^8$ | 7 | [14] |
| | Dustin Brown Jan-Lennard Struff | 7 | 5 | [12] | 1 | Dominic Inglot Florin Mergea | 6 | 7 |
| | Rameez Junaid Adil Shamasdin | 6 | 6 | | | Rameez Junaid Adil Shamasdin | 4 | 5 |
| | Gong Mao-Xin Peng Hsien-Yin | 1 | 1 | | | | | | 1 | Dominic Inglot Florin Mergea | 6 | 4 | [14] |
| | Marcus Daniell Artem Sitak | 7 | 6⁵ | [11] | | | | | | Marcus Daniell Artem Sitak | 3 | 6 | [16] |
| 4 | Colin Fleming Jonathan Marray | 6⁶ | 7 | [9] | | Marcus Daniell Artem Sitak | 7 | 6 |
| | Malek Jaziri Marc López | | | | | František Čermák Jonathan Erlich | 6$^3$ | 3 |
| | František Čermák Jonathan Erlich | w/o | | | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial (francès) (anglès)
* Quadre individual masculí PDF
* Quadre dobles masculins PDF
Lió / Montpeller :
1987
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2020
2021
2022
2023
2024 :
ATP World Tour 2015
< 2014
2016 > :
ATP World Tour Finals, Londres :
# Olivia Molina

Olivia Tirmarche Molina (Eivissa, Illes Balears, 25 de setembre de 1980) és una actriu eivissenca. El cinema i la música han format sempre part de la seva vida, i ja de petita va voler dedicar-se al món de la interpretació. La primera vegada que va posar-se davant una càmera fou, quan tenia deu anys, en un documental sobre art jueu a Toledo, on interpretava una nena que corria per la ciutat.
Olivia és la filla gran d'una família de cinc germans, filla de l'actriu Ángela Molina i del fotògraf i realitzador francès Hervé Tirmarche, neta del cantant Antonio Molina i neboda de Paula, Miguel, Mónica i Noel Molina. La seva parella és l'actor Sergio Mur, amb qui l'agost del 2012 va tenir la seva primera filla, Vera.

## Biografia

Estudià interpretació a Londres i a l'escola d'Art Dramàtic de Juan Carlos Corazza. La seva primera pel·lícula fou Jara (2000), de Manuel Estudillo, on treballava amb la seva mare i amb altres actors populars com Juan Echanove, María Isbert o Javier Gurruchaga. L'any següent, el 2001, va fer School Killer, de Carlos Gil.
Va debutar a televisió l'estiu del 2000 amb el paper de Nadine a la sèrie Al salir de clase. Entre el 2005 i el 2006 va participar en la sèrie A tortas con la vida, amb Armando del Río i Blanca Oteyza. Torna un any després a la pantalla petita com a protagonista de la sèrie El síndrome de Ulises, d'Antena 3 TV. També participà en muntatges teatrals com La casa de Bernarda Alba, Fashion Feeling Music, amb companys d'Al salir de clase com Cristina Castaño, Marta Solaz, Octavi Pujades i Fran Perea. El 2005 coincidí amb Ángela Molina en un muntatge d'El Graduado, novel·la famosa per la pel·lícula homònima de Mike Nichols. El 2009 aparegué a la pel·lícula Yo soy sola, de Tatiana Mereñuk, a la comèdia de Joaquim Oristrell Dieta mediterrània i a la minisèrie de televisió Un burka por amor. Entre el 2010 i el 2011 donà vida a Verónica Lebrón, professora de literatura en la sèrie Física o química. El 2012, fins a l'abril del 2013, va participar en la sèrie Luna, el misterio de Calenda.

## Filmografia
### Cinema

* Jara (2000)
* School Killer (2001)
* Yo soy sola (2008)
* Dieta mediterrània (2009)

### Televisió

* Patito feo (2008)
* A tortas con la vida (2005-2006)
* El síndrome de Ulises (2007-2008)
* Un burka por amor (2009)
* Física o química (2010-2011)
* Luna, el misterio de Calenda (2012-2013)
* Bajo sospecha (2015-2016)

## Teatre

* La casa de Bernarda Alba (2000)
* Fashion feeling music (2001)
* El adefesio (2003)
* El Graduado (2005)
* De repente, el último verano (2006)
* Un enemigo del pueblo (2007)
# Orgull i passió

Orgull i passió (títol original en anglès: The Pride and the Passion) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Stanley Kramer i estrenada el 1957. Ha estat doblada al català.

## Argument

Durant la Guerra del francès, al començament del segle xix (1808-1813), en el seu país envaït per l'enemic francès, l'epopeia d'un grup de resistents espanyols intentant dirigir un enorme canó amb els seus aliats britànics per fer caure les muralles de la ciutat d'Àvila ocupada pels francesos.

## Repartiment

* Cary Grant: Anthony
* Frank Sinatra: Miguel
* Sophia Loren: Juana
* Theodore Bikel: El general Jouvet
* John Wengraf: Sermaine
* Jay Novello: Ballinger
* José Nieto: Carlos

## Crítica

* Ofereix una esforçada reconstrucció artística de l'època, però no passa de ser un convencional melodrama, molt engalanat, amb gotes aventureres.

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1958: Directors Guild of America per Stanley Kramer per la millor direcció (Outstanding Directorial Achievement in Motion Pictures)

## Referències

* ↑ esadir.cat. Orgull i passió. esadir.cat.
* ↑ «The pride and the passion». The New York Times.
* ↑ Palomo, Miguel Ángel El País.
# Orgullo, Pasión, y Gloria: Tres Noches en la Ciudad de México

Orgullo, Pasión, y Gloria: Tres Noches en la Ciudad de México és un àlbum en directe de la banda estatunidenca de heavy metal Metallica. La gravació es va produir en els concerts realitzats els dies 4, 6 i 7 de juny de 2009 al Foro Sol de Ciutat de Mèxic (Mèxic), que formaven part de la gira World Magnetic Tour.
Aquest treball estigué disponible en quatre formats diferents: un DVD amb 19 cançons, un Blu-ray del DVD, un digipak amb el DVD i dos CDs, i una versió deluxe amb dos DVDs i dos CDs. A banda de les cançons també incloïen entrevistes als membres de la banda i tots els crèdtis en castellà (en portuguès pel Brasil). El motiu d'aquesta traducció fou a causa que el destí original d'aquest àlbum era l'Amèrica Llatina. Tanmateix, la versió deluxe fou publicada el 22 de setembre de 2010 al Japó en format de dos DVDs i dos SHM-CDs, i posteriorment també a Europa.

## Crèdits

* James Hetfield − cantant, guitarra rítmica, guitarra acústica, guitarra solista
* Kirk Hammett − guitarra solista, veus addicionals
* Robert Trujillo − baix, veus addicionals
* Lars Ulrich − bateria, percussió

## Referències

* ↑ «Orgullo.Pasion.Y Gloria:Tres Noches En Ciudad De Mexico [2DVD+2SHM-CD / Limited Release]» (en anglès). CDJapan.co.jp. [Consulta: 14 agost 2016].
# Orde d'Austràlia

L'Orde d'Austràlia (en anglès, Order of Australia, o AO) és un orde de cavalleria amb què es reconeixen els assoliments o els serveis meritoris a ciutadans d'Austràlia i a altres persones. L'orde va ser establert el 14 de febrer de 1975, per decret signat per la reina Elisabet II. Amb anterioritat, els ciutadans australians rebien condecoracions britàniques.
Originalment, hi havia cavallers i dames de l'orde, però aquesta pràctica es va suspendre el 1986 després d'un acord entre els grans partits australians. Va ser restablert el 2014 i va ser abolit de nou el novembre de 2015. L'Orde d'Austràlia es va modelar inspirant-se en l'Orde del Canadà. Tot i així, el seu lliurament és més liberal a Austràlia que al Canadà, especialment pel fet que es premien també estrangers.

## Categories

Originalment l'orde tenia quatre graus i una medalla, tant en la seva versió civil com militar:
* Knight o Dame (Cavaller o Dama) (AK / AD). Només en versió civil; ja no s'atorga.
* Companion (Company) (AC). Es concedeix per assoliments importants i mèrits del més alt grau en servei a Austràlia o a la humanitat.
* Officer (Oficial) (AO). Per serveis distingits a Austràlia o a la humanitat.
* Member (Membre) (AM). Per serveis en una localitat particular o en un camp d'activitat, o que beneficien a un grup particular.
* Medal of the Order of Australia (Medalla) (OAM). Per serveis mereixedors d'una distinció particular. Es concedeix des del 1976.

## Premis honoraris

* Honorary Companion:
** Aung San Suu Kyi, Mare Teresa de Calcuta, Jacques-Yves Cousteau, Nelson Mandela, Turgut Özal, Michel Rocard, Kiri Te Kanawa, Jorn Utzon, Rolf Martin Zinkernagel
* Honorary Officer:
** Ali Alatas, Edo de Waart, Mel Gibson, Maina Gielgud, Romaldo Giurgola, Hiroyuki Iwaki, Clive Lloyd, Jerzy Toeplitz, Malcolm Williamson, James Wolfensohn.
* Honorary Member:
** Terri Irwin, Robyn Williams, Simone Young.

## Referències

* ↑ «Order of Austràlia». Arxivat de l'original el 2008-09-22. [Consulta: 9 setembre 2008].
* ↑ «Knights, dames return under Abbott». The Sydney Morning Herald, 25-03-2014. Arxivat de l'original el 2014-03-25 [Consulta: 10 agost 2018].
* ↑ Tyhuis, Clement. «The Order Of Australia» (en anglès). Australian Orders and Awards. The Australian Honours Secretariat, 18-05-2012. [Consulta: 10 agost 2018].

## Enllaços externs

* Australian Honours Secretariat Arxivat 2019-05-04 a Wayback Machine. (anglès)
* Order of Australia Arxivat 2008-09-22 a Wayback Machine. including list of the Order, its history and its "Constitution" (statutes). (anglès)
* Order of Australia Association (anglès)
* ODM of Australia -- has images of insignia, including Knight's insignia (anglès)
# Otto Benndorf

Friedrich August Otto Benndorf (Greiz, 13 de setembre de 1838 - Viena, 2 de gener de 1907) va ser un arqueòleg alemany, fundador de l'Österreichisches Archäologisches Institut (Institut Arqueològic Austríac).
Va estudiar amb Friedrich Gottlieb Welcker, Otto Jahn i Friedrich Ritschl a la Universitat de Bonn. Més tard, va treballar com a professor a Pforta, on un dels seus alumnes va ser Friedrich Nietzsche. De 1864 a 1868 va ser membre d'una expedició científica que va recórrer Itàlia (Roma i Sicília), Grècia i Àsia Menor. El 1868 va aconseguir lloc de treball a la Universitat de Göttingen sota la direcció de Friedrich Wieseler.
El 1869 va esdevenir professor associat d'arqueologia a la Universitat de Zúric, traslladant-se a la Universitat de Múnic el 1871 i a Praga l'any següent. Amb Alexander Conze, va participar en la segona expedició arqueològica austríaca a Samotràcia el 1875. Dos anys més tard, va succeir a Conze com a catedràtic d'arqueologia a la Universitat de Viena. Entre els seus alumnes a Viena es trobaven Michael Rostovtzeff, Emil Szanto, Julius von Schlosser o Franz Studniczka. El 1881-1882 va excavar l'anomenat Heroon de Trysa i investigar el pont de Limira a Lícia, enviant més de 100 caixes de material al Museu d'Història de l'Art de Viena. El 1884 va ser elegit membre corresponent de l'Acadèmia de Ciències de Göttingen. Amb Carl Humann, va organitzar una excavació a Efes el 1895. El 1898 va fundar el Österreichisches Archäologische Institut (Institut Arqueològic Austríac d'Atenes), del qual va ser director fins a la seva mort el 1907.

## Referències

* ↑ «Benndorf, Friedrich August Otto». Angebot Deutsche Biographie. Arxivat de l'original el 2 de gener 2014. [Consulta: 18 maig 2018].
* ↑ «100 JAHRE ÖSTERREICHISCHES ARCHÄOLOGISCHES INSTITUT. 1898 - 1998». Arxivat de l'original el 2015-07-16. [Consulta: 18 maig 2018].