OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Federació de Fogueres d'Alacant

La Federació de Fogueres d'Alacant és l'organisme independent encarregat de coordinar les festes de la ciutat d'Alacant, formada per totes les federacions de fogueres i barraques de la ciutat. S'estableixen en la Casa de la Festa d'Alacant.
Arran de la creació de les festes l'any 1928 per l'empresari gadità José María Py y Ramírez de Cartagena, va sorgir en 1930 la necessitat de coordinar les nombroses comissions foguereres i barraques que anaven sorgint i repartint-se per la ciutat. La primera comissió va estar presidida pel mateix Jose María Py i amb Rafael Ferrándiz, Ramón Guillén Tato i altres dos amics. En 1932 es realitza la primera tria de Bellea del Foc i en 1933 es realitza per primera vegada la primera palmera. Des de 1940, després de la Guerra Civil Espanyola, la Comissió va reagrupar totes les comissions festeres de la ciutat, tal com funciona en l'actualitat, realitzant les festes de forma ininterrompuda.

## Referències

* ↑ «Estatutos de la Federación de Hogueras». [Consulta: 21 agost 2020].
* ↑ «foguera». enciclopèdia.cat. [Consulta: 2 setembre 2020].
* ↑ «Línea del tiempo - Hogueras de Alicante».
# Federació de Futbol d'Austràlia

La Federació de Futbol d'Austràlia (Football Federation Australia, FFA) és la institució que regeix el futbol a Austràlia. Agrupa tots els clubs de futbol del país i es fa càrrec de l'organització de la Lliga australiana de futbol i la Copa. També és titular de la Selecció de futbol d'Austràlia absoluta i les de les altres categories. Té la seu a Sydney.

## Història

Va ser formada el 1961.
* Afiliació a la FIFA: 1963
* Afiliació a la AFC: 2006
* Afiliació a la AFF: 2013
Els orígens de la federació rauen en el 1911, amb la creació de la Commonwealth Football Association. El 1921 es formà la Australian Soccer Football Association. Ingressà a la FIFA com a membre provisional el 1954 confirmat el 1956, però el 1960 desaparegué. El 1961 es creà la Australian Soccer Federation.
Australià i Nova Zelanda crearen l'Oceania Football Federation (avui Oceania Football Confederation) el 1966. El 1995 canvià el nom a Soccer Australia. El 2003 es creà la Australia Soccer Association (ASA). El 2005 adoptà el nom Football Federation Australia (FFA). El dia 1 de gener de 2006 passà de la OFC a l'AFC.

## Administració

La primera associació regional australiana fou la de New South Wales el 1882. Les actuals federacions regionals són:
* Capital Football
* Northern NSW Football
* Football NSW
* Football Federation Northern Territory
* Football Queensland
* Football Federation South Australia
* Football Federation Tasmania
* Football Federation Victoria
* Football West

## Referències

* ↑ «Australia at FIFA.com». Arxivat de l'original el 2018-06-20. [Consulta: 21 juny 2018].
* ↑ Australia at The-AFC.com
* ↑ Who we are Arxivat 2020-09-29 a Wayback Machine. a ffa.com.au
* ↑ «Football – Commonwealth Association». The Brisbane Courier, 16-04-1914 [Consulta: 18 octubre 2013].
* 1 2 3 4 5 6 «Timeline of Australian Football». migrationheritage.nsw.gov.au. Arxivat de l'original el 17 desembre 2014. [Consulta: 18 octubre 2013].
* ↑ Roy Hay, Bill Murray. A History of Football in Australia: A Game of Two Halves. Hardie Grant Books, 2014, p. 291.
* ↑ «Come back in 2 years, says FIFA». The Straits Times, 11-06-1956.
* ↑ «History». oceaniafootball.com. [Consulta: 18 octubre 2013].
* ↑ ; Presenter: Mark Colvin, Reporter: Ross Solly «Soccer Australia officially canned». . PM (ABC Local Radio), 26-09-2003. « Transcript »

## Enllaços externs

* Web oficial
# Federació de Futbol de Burundi

La Federació de Futbol de Burundi (francès: Fédération de football du Burundi; FFB) és la institució que regeix el futbol a Burundi. Agrupa tots els clubs de futbol del país i es fa càrrec de l'organització de la Lliga burundesa de futbol i la Copa. També és titular de la Selecció de futbol de Burundi absoluta i les de les altres categories.
Va ser formada el 1948.
* Afiliació a la FIFA: 1972
* Afiliació a la CAF: 1972

## Referències

* ↑ Burundi Arxivat 2018-06-18 a Wayback Machine. at the FIFA website
* ↑ Burundi at CAF Online

## Enllaços externs

* Federació de Futbol de Burundi - Lloc web oficial
# Hotel International

Hotel International (títol original en anglès The V.I.P.s) és una pel·lícula britànica, dirigida per Anthony Asquith, estrenada el 1963 i doblada al català

## Argument

Frances, l'esposa del magnat financer Paul Andros, es dirigeix a l'aeroport per començar les seves vacances a Jamaica. Paul té fama de convertir en diners tot el que toca, però no ha sabut guanyar-se l'amor de la seva dona. La boira cada vegada es fa més intensa a l'aeroport i els passatgers han d'esperar a la sala d'espera...

## Repartiment

* Elizabeth Taylor: Frances Andros
* Richard Burton: Paul Andros
* Louis Jourdan: Marc Champselle
* Margaret Rutherford: La duquessa de Brighton
* Rod Taylor: Les Mangrum
* Maggie Smith: Miss Mead
* Orson Welles: Max Buda
* Elsa Martinelli: Gloria Gritti
* Linda Christian: Miriam Marshall
* Dennis Price: Commander Millbank
* Michael Hordern: El director de l'aeroport
* Martin Miller: Schwutzbacher
* Robert Coote: John Coburn
* Ronald Fraser: Joslin
* Ray Austin (no surt als crèdits): El xofer de la Rolls

## Premis i nominacions
### Premis

* 1964 − Oscar a la millor actriu secundària per Margaret Rutherford
* 1964 − Globus d'Or a la millor actriu secundària per Margaret Rutherford

### Nominacions

* 1964 − BAFTA a la millor fotografia per Jack Hildyard
* 1964 − Globus d'Or a la millor actriu revelació per Maggie Smith

## Al voltant de la pel·lícula

Segons Rattigan, està basada en la verdadera història de l'actriu Vivien Leigh que va intentar deixar el seu marit i actor Laurence Olivier i se'n va anar volant amb el seu amant, l'actor Peter Finch, retardats per una boira a Heathrow. Asquith va triar Sophia Loren pel paper d'Andros, recordant l'èxit de caixa de la pel·lícula romàntica The Millionairess (1960) amb Sophia Loren en el paper principal. Tanmateix, Taylor, espantat per l'atracció que Loren tenia per Burton, va persuadia Asquith de renunciar-hi; "Deixa Sophia a Roma ", li va dir. Stringer Davis, el marit de Rutherford apareix en un petit paper: Mr. Stringer, un cambrer d'hotel en una escena amb ella. Raymond Austin, doble i amic de Burton, apareix a la pel·lícula com el xòfer d'Andros. El presentador de televisió David Frost fa de periodista entrevistant els VIPs a l'aeroport. Aquest era la primera vegada que l'actor australià Rod Taylor va interpretar un personatge australià en un film.

## Bibliografia

* (anglès) Monthly Film Bulletin, n° 357
* (anglès) Sight and Sound, tardor 1963, p. 208
* (francès) Cahiers du cinéma, n° 149, novembre 1963
* (francès) Positif, n° 58, febrer 1964

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir
* ↑ «The VIP's ». The New York Times.
* ↑ Stephen Vagg, Rod Taylor: An Aussie in Hollywood, Bear Manor Media 2010 p94
# Pingdingshan

Pingdingshan (xinès simplificat: 平顶山; xinès tradicional: 平頂山; pinyin: Píngdǐngshān), també coneguda com a Ciutat de l'Àguila (xinès simplificat: 鹰城; xinès tradicional: 鷹城; pinyin: Yīngchéng) és una ciutat a nivell de prefectura de la província de Henan, a la República Popular de la Xina. Segons el cens del 2020 tenia 4.987.137 habitants dels quals 1.045.966 vivien a l'àrea urbanitzada (o metropolitana).

## Geografia

Pingdingshan limita amb la capital provincial Zhengzhou al nord, Xuchang i Luohe a l'est, Zhumadian al sud-est, Nanyang al sud, i Luoyang a l'oest.
Les muntanyes Funiu travessen l'oest de Pingdingshan, i la Gran Planúria del Nord de la Xina ocupa la part oriental de la ciutat. El Mont Yao es troba a la prefectura. Més de 30 rius travessen la prefectura, i 163 llacs i embassaments es troben a Pingdingshan.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Eagle City Overview» (en xinès). Pingdingshan Municipal People's Government, 24-05-2021. Arxivat de l'original el 2021-11-12. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ «China: Hénán (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map».
* ↑ «China: Hénán Prefectures, Cities, Districts and Counties/ 河南省». [Consulta: 3 desembre 2023].
# Cinco Días

Cinco Días és un diari econòmic espanyol fundat el 1978, per la qual cosa és el més antic de la premsa econòmica espanyola. El diari pertany al grup mediàtic PRISA.
El tiratge del diari era el 2008 de 90.000 exemplars.
Amb motiu del seu trentè aniversari, el diari ha instituït els Premios Cinco Días a la Innovació Empresarial.

## Referències

* ↑ «Premsa especialitzada». Arxivat de l'original el 2011-10-01. [Consulta: 9 febrer 2011].
* ↑ CincoDías tanca el seu 30è aniversari amb rècord de lectors

## Vegeu també

* Lydia Aguirre

## Enllaços externs

* Cinco Días - Lloc web oficial
# Can Daniel (Aiguaviva)

La Can Daniel és un edifici del municipi d'Aiguaviva (Gironès) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una edificació semi-abandonada i amenaça ruïna. Situada a prop de l'autopista sobre el turó. Doble portada amb diferents arcs gòtics a la finestres que denoten diferents èpoques. Una porta de mig punt amb grans dovelles i a l'esquerre una altra d'arc escarser. Parets remolinades en mal estat de conservació.

## Referències

* ↑ «Can Daniel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 novembre 2014].
# Planells (Sant Ferriol)

Planells és un edifici de Sant Ferriol (Garrotxa) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa situada a la carena de Sant Ferriol; havia format part del dispers veïnat del mateix nom. És de planta rectangular i els teulats havien estat a dues aigües amb els vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos, antigament destinats al bestiar, i per això, amb petites obertures per a la ventilació; pis-habitatge, organitzat a partir d'una àmplia sala de convit, d'on partien les nombroses portes que menaven a les cambres i altres dependències, i, a la part superior, havien existit unes reduïdes golfes.

## Història

Can Planells està format per dos cossos d'edifici ben diferenciats i cal destacar una torre de base quadrada situada a l'angle de tramuntana/llevant. Disposa de baixos i dos pisos superiors, amb obertures rectangulars i de punt rodó orientades als quatre vents; el teulat, amb lleugera punxa, és a quatre vents. Actualment, Can Planells és una ruïna total, l'esmentada torre també ha acabat per desaparèixer.
A principis del segle xx, almenys entre 1901 i 1908, Planells va ser la residència d'estiu de la família Montsalvatge.

## Referències

* ↑ «Casa de Can Planells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
* ↑ Aragó, Narcís-Jordi; Clara, Josep. Els epistolaris de Carles Rahola. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998, p. 138-143.. ISBN 8478269169.
# Manuel Fernández Osorio

Manuel Fernández Osorio (Jerez de la Frontera, 31 de juliol de 1946) fou un futbolista andalús de les dècades de 1960 i 1970. Va ser internacional amb la selecció catalana i amb la selecció espanyola.

## Trajectòria

Arribà al RCD Espanyol el 1964 a l'edat de 20 anys procedent del Jerez Industrial. Jugava a la posició de lateral dret. Ràpidament aconseguí un lloc a l'equip titular, arribant a jugar dos partits amb la selecció espanyola A, dos més amb la B, i altres dos amb la catalana, però una greu lesió a finals de 1968 va fer que des d'aquell moment comptés cada cop menys en les alineacions. En total disputà 104 partits de lliga amb l'equip. El 1972 fitxà pel Real Burgos on jugà dues temporades i patí un descens a Segona Divisió. La temporada 1974-75 jugà a l'AD Almería, i la 1975-76 jugà al Centre d'Esports Sabadell, i en finalitzar la mateixa deixà el futbol.

## Referències

* ↑ «Manuel Fernández Osorio». Mundo Deportivo, 31-12-1967.
* ↑ Closa, Antoni; Jaume Rius. Selecció Catalana de Fútbol: nou dècades d'història. Editorial Jaume Rius, 1999. ISBN 8492294434.
* ↑ «Manuel Fernández OSORIO». hallofameperico, 29-04-2009. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2013. [Consulta: 17 febrer 2013].
* ↑ «Los nuevos fichajes». Mundo Deportivo, 11-08-1972.
* ↑ «Sarrachini y Osorio al Almeria». Mundo Deportivo, 04-08-1974.
* ↑ «FERNÁNDEZ OSORIO, Manuel». CE Sabadell. [Consulta: 20 gener 2013].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Joan Voltes

Joan Voltes (Alforja 1433 - ?) va ser un pintor que entre els anys 1453-1459 va ser un aprenent al taller de Jaume Huguet, aquest li pagava un sou que va començant sent de 6 florins l'any i va augmentar a 12 florins.
El 1453 el seu pare, anomenat Guillem, segons una escriptura atorgada davant el mossèn de Riudoms, va firmar amb el mestre Jaume Huguet el seu contracte d'aprenentatge, pel que l'obligava a servir sis anys al taller del pintor. El 1455, quan tenia 19 anys complerts, va renovar el contracte per quatre anys més.

## Referències

* ↑ Ràfols, J. F.. Diccionario Biográfico de artistas de Cataluña S-Z Tomo Tercero. Barcelona: Millà, 1954, p. 268 [Consulta: 8 desembre 2019].

## Enllaços externs

* http://www.raco.cat/index.php/terme/article/viewFile/40616/122012
# Jaume Martí i Sanjaume

Jaume Martí i Sanjaume (Batet, 12 de juny de 1872 – Alp, 7 d'agost de 1936) va ser sacerdot i arxiver de Puigcerdà.
El 1897 fou ordenat sacerdot a Vielha i immediatament exercí a la parròquia de Puigcerdà i a la capella de l'Hospital de Puigcerdà. El 1919 es doctorà en dret canònic a Tarragona. Persona poliglota i amb un extens bagatge cultural, l'any 1921 l'Ajuntament de Puigcerdà li encarregà l'ordenació de l'arxiu, nomenant-lo poc més tard arxiver municipal, el que permeté inaugurar un arxiu de caràcter comarcal l'any 1930.
Com a conseqüència de l'esclat de la Guerra Civil Espanyola, fou empresonat i jutjat pel comitè local de la FAI i posteriorment assassinat a la collada de Toses, al lloc anomenat la Torrassa. El seu cos fou enterrat a la població d'Alp i en acabar la guerra, fou traslladat el 27 de novembre de 1939 a Puigcerdà. Posteriorment, les seves restes foren traslladades a La Seu d'Urgell.

## Obres publicades

* 1922 - Historia de Puigcerdà
* 1925 - Historia de Santa Maria de Puigcerdà, hoy de la Sacristía
* 1926 i 1928 – Dietari de Puigcerdà amb sa vegueria i sotsvegueria de la vall de Ribes (2 volums)
* 1927 – Las Vírgenes de Cerdaña

## Bibliografia

* Sebastià Bosom i Isern; Martí Solé i Irla; Manuel Calvo. Carrers i places de Puigcerdà : una passejada per la seva història. Puigcerdà : l'Ajuntament, 1998.
# Mas Ribes (Sant Martí de Llémena)

El Mas Ribes és una obra de Sant Martí de Llémena (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt format per diferents cossos (pallisses, masia, quadres) al voltant d'un espai allargat que actua com a era. S'hi accedeix a través d'un pas estret on hi ha restes d'empedrat, ara en mal estat. La masia és un conjunt de cossos de forma allargada, formant un bancal i fent de desnivell entre el costat de l'era i el posterior (bosc i accés actual). Del conjunt cal destacar el cos de la dreta, des de l'era, amb una galeria d'arcs de punt rodó més recent. Hi ha una obertura de modillons a sobre la porta de sortida d'era. Al costat esquerre hi ha una galeria d'arcs amb columnes i a nivell de sota teulat, d'època tardana. En general, el conjunt és de planta baixa i dos o tres pisos.

## Referències

* ↑ «Mas Ribes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2017].
# María Ernestina Larráinzar Córdoba

María Ernestina Larráinzar Córdoba (23 d'octubre de 1854 – 16 de gener de 1925) va ser una escriptora i professora mexicana d'origen italià que, juntament amb la seva germana Josefina, va fundar l'orde religiós Congregació de Filles Missioneres del Calvari.

## Biografia

Va néixer al Palazzo Ruspoli de Roma, Itàlia, el 23 d’octubre de 1854. Era filla de la guatemalenca Manuela Córdoba i del diplomàtic de Chiapas, Manuel Larráinzar. Tenia dos germans i dues germanes, l’Enriqueta i la Josefina. El 1866, el seu pare va ser nomenat ministre plenipotenciari de les corts de Rússia, Suècia i Dinamarca per l'emperador Maximilià I de Mèxic, de manera que, als 12 o 13 anys, va viatjar amb els seus pares i germanes a Sant Petersburg. Després de la caiguda del Segon Imperi Mexicà, la família va viatjar per Europa fins a Guatemala.
Després de la mort de Benito Juárez, el 1872, Larráinzar i la seva família van poder tornar a Mèxic. Amb la seva germana Josefina, que podria ser que fos la seva bessona, Larráinzar va escriure novel·les i llibres de viatges i el 19 de gener de 1885 van fundar la Congregació de Filles Missioneres del Calvari, que es va estendre a Cuba, Espanya, Itàlia, Rhodèsia i Jerusalem.
Larráinzar va morir a Ciutat de Mèxic el 16 de gener de 1925.

## Llegat

Un carrer de la Colònia del Valle s’anomena "carrer Ernestina Larráinzar". També hi ha una escola privada primària i secundària a Cuauhtémoc, Ciutat de Mèxic, que s’anomena en honor seu.

## Publicacions

Va compartir l'autoria de les seves obres literàries amb la seva germana, Josefina Larráinzar.
* Horas serias en la vida. Reflexiones escritas en 1879 (1879)
* Misterios del corazón (1881)
* Viaje a varias partes de Europa (1882)
* ¡Sonrisas y lágrimas! (1883)

## Referències

* ↑ Romero Aceves, Ricardo (1982). La mujer en la historia de México. Costa-Amic Editores. p. 413. ISBN 978-968-400-231-9
* ↑ Mujeres mexicanas notables: varios autores. Cámara de Diputados, Donceles y Allende. 1975. p. 150.
* 1 2 3 «M. Ernestina M. Enriqueta Larráinzar Cordova». misionerashijasdelcalvario.org.
* 1 2 3 Olivares Mansuy, Cecilia (1997). «Enriqueta y Ernestina Larrainzar, crónicas de viaje». En Domenella, Ana Rosa, ed. Las voces olvidadas. Antología crítica de narradoras mexicanas nacidas en el siglo XIX (1, reimpresión edición). El Colegio de Mexico. pp. 317-338.
* ↑ «Viaje a Varias Partes de Europa». ficsac.mx.
* 1 2 Muñoz Fernández, Ángel (28 de julio de 1995). «María Ernestina Larráinzar - Detalle del autor». Enciclopedia de la Literatura en México.
* ↑ «Nuestra Historia». misionerashijasdelcalvario.org.
* ↑ Bazarte, Alicia (2003). «Ma. Enriqueta y Ma. Ernestina Larráinzar. Hermanas hijas del Calvario (siglos XIX-XX)». Camino a la santidad: siglos XVI-XX, 2003, ISBN 968-6815-23-6, págs. 317-338 (Centro de Estudios de Historia de México Condumex): 317-338. ISBN 978-968-6815-23-8
* ↑ Prigollini, Carlos (27 de abril de 2017). Fútbol y exilio. Colección Fútbol y Sociedad.
* ↑ «María Ernestina Larrainzar (CCT): 09PES0221X». escuelasmex.com.
* ↑ «Obra publicada de María Ernestina Larráinzar». Enciclopedia de la Literatura en México:
# Mas del Caselles

El mas del Caselles és un mas que es troba a la partida del Burgaret, entre la carretera del Morell i la de Constantí, més amunt del mas del Ganset, i s'hi accedeix tant pel camí del mas de Bofill com pel Camí Vell de Constantí. Una part de les terres del mas són al terme municipal de Constantí. Abans se'n deis mas del Solei i també mas del Barceló.

## Descripció

El mas té una planta quadrada i dos pisos, amb balcons simètricament ordenats al pis superior i una teulada de quatre vessants que té un ràfec al seu perímetre. S'hi afegeix un edifici allargat de forma rectangular de dues plantes, destinat als masovers i a magatzems.

## Història

L'arquitecte reusenc Pere Caselles, amant de l'agricultura, va adquirir una finca vora la carretera del Morell o de Sant Ramon, on ja hi havia dos masos molt propers, el mas del Caselles vell (avui en molt mal estat) i el que es coneix com a mas del Caselles, una construcció probablement de finals del segle xviii, que l'arquitecte va refer al seu gust, sense luxes ni ostentacions, on hi anava a passar els caps de setmana i els estius amb la família, i on s'escapava amb una tartana quan en tenia ocasió. Més endavant va comprar la finca que hi havia a l'altra banda del barranc del mas del Sol o barranc de les Alzines, i va construir un petit pont per a unir-les, del que avui només en queden restes dels seus estreps fets de maó vist. Segons expliquen els seus néts, que van passar la seva infantesa en part al mas, a l’interior hi havia diverses pintures del Tomàs Bergadà, que representaven alguns masos dels voltants de Reus.
En aquest mas, quan tenia 72 anys i ja estava jubilat, un piquet antifeixista, el 27 de juliol de 1936 el va anar a buscar i el va assassinar al mateix barranc.

## Referències

* ↑ Amigó Anglès, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis reusencs, 1988, p. 154. ISBN 8486387655.
* 1 2 3 Sardà ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus, vol. 03: camí de Valls. Reus: l'Ajuntament; COAC, 2024, p. 3. ISBN 9788409559329.
* ↑ Pàmies, Anton «Pere Caselles i Tarrats, entre el modernisme i el noucentisme». El Modernisme, Domènech i Montaner i el seu temps, 2016, pàg. 136-237.
# Joan Ensesa i Roura

Joan Ensesa i Roura (1949 - Girona, 1 d'agost de 2016) va ser un cromador i restaurador de metalls gironí. La seva mare era Anna Maria Roura Freixes i el seu pare (1913-2003) un saltenc amb el mateix nom, cognoms i ofici. El seu pare el 1947 va crear el taller Cromats Ensesa, situat a l'antic Teatre Odeón, al Barri Vell de Girona, al costat de la fusteria Lladó.
Entre les restauracions més destacades del taller hi ha la Custòdia i l'Àngel de la Catedral de Girona, així com les broques del rellotge del campanar i el parallamps de l'Església de Sant Feliu de Girona. Però també s'han dedicat i es dediquen a la restauració dels passos de la processó de Setmana Santa, els vestits dels Manaies de Girona, i el poliment de sagraris i creus, així com cotxes i motos antigues o llums de llautó i objectes de la llar. El 1992 el taller va patir un incendi. El seu va ser un dels cinc establiments obligats a tancar pel rodatge de Joc de Trons a Girona l'any 2015.
El 1998 Joan Encesa havia fet una donació d'una moto del 1955 per al Museu d'Història de la Ciutat de Girona. Era una persona coneguda a Girona que havia ajudat a les activitats tradicionals al municipi sempre que havia pogut, per això va estar a la junta de l'Associació de Cort Reial i Rodalies, i ajudava a organitzar activitats com la cuina al carrer, o les catifes. La seva esposa era la Carme i el seu fill també es deia Joan.

## Referències

* ↑ «Joan Ensesa, restaurador de metalls». pedresdegirona.com. Pedres de Girona. [Consulta: 3 agost 2016].
* ↑ «Mor als 67 anys el conegut cromador del Barri Vell, Joan Ensesa i Roura». Diari de Girona, 01-08-2016 [Consulta: 3 agost 2016].
* ↑ «L'art de treballar el metall». Dominical del Diari de Girona, 06-04-2003 [Consulta: 3 agost 2016].
* ↑ «Un incendi afecta un taller de fusteria i un de cromats de Sant Domènec». Diari de Girona, 27-10-1992 [Consulta: 3 agost 2016].
* ↑ ACN «'Joc de Trons' indemnitzarà cinc establiments obligats a tancar pel rodatge a Girona». ARA, 24-08-2015 [Consulta: 3 agost 2016].
* ↑ «Donen una moto del 1955». El Punt, 29-11-1998 [Consulta: 3 agost 2016].
* ↑ Ribas i Mora, M. Carme «Adéu a un amic, adéu a un artesà». El Punt Avui, 02-08-2016 [Consulta: 3 agost 2016].

## Enllaços externs

* Entrevista a Fem Girona Arxivat 2016-08-20 a Wayback Machine.
# Mareòmetre de Portugalete

El Mareòmetre de Portugalete és un aparell pintoresc, semblant un rellotge, que serveix per mesurar les marees. Va ser instal·lat al final del Moll de Churruca (Portugalete) l'any 1883 i va ser un element imprescindible per a la navegació, ja que abans de la construcció del Moll de Ferro (1887) hi havia una terrible barra de sorra que provocava la impossibilitat de la navegació durant la baixamar. Actualment encara està en funcionament.

## Vegeu també

* Mareòmetre
* Zero hidrogràfic