OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rupia birmana

La rupia fou la moneda oficial de Birmània entre 1852 i 1952, exceptuant el període comprès entre 1943 i 1945.

## Història

Quan Birmània fou ocupada pels britànics, la rupia índia va substituir el primer kyat amb un valor paritari. Des de 1897, el govern de l'Índia va emetre bitllets a Rangun similars als emesos en Índia, però canviant-ne l'idioma. El 1917, i de nou en 1927, es van reimprimir els bitllets indis per utilitzar-los en Birmània. Quan Birmània fou una colònia diferent en 1937, es van emetre nous bitllets per al seu ús exclusiu en Birmània; tot i això, no va succeir el mateix amb les monedes.
Quan els japonesos van envair Birmània en 1942, van introduir una nova rupia dividida en 100 cèntims. Només es va emetre paper moneda. En 1943, el kyat va reemplaçar la rupia, i el 1945 es va declarar que el diner japonès no tenia cap valor, motiu pel qual Birmània va tornar a emprar monedes índies i les rupies birmanes anteriors.
Després de la independència en 1948, Birmània va introduir el seu propi sistema de rupies, tant monedes com bitllets. Una rupia es dividia en 15 pe (equivalent a l'anna indi), cadascun dividit en 4 pyas (equivalents als pice indis). El 1952, el kyat va substituir la rupia amb un valor paritari.

## Monedes

El 1949 es van introduir monedes en denominacions de 2 pya, 1, 2, 4 i 8 pe. Totes tenien les mateixes característiques tècniques (pes, aliatge...) de les monedes índies de ½, 1, 2 annas, ¼ i ½ rupia.

## Bitllets

Entre 1897 i 1922 es van emetre bitllets de 5, 10 i 100 rupies del mateix estil que els bitllets indis. El 1917, es van reimprimir els bitllets de 2½ rupies índies per al seu ús en Birmània, i anàlogament amb els bitllets de 50 rupies en 1927, i els de 100 rupies entre 1927 i 1937. El 1938, el Banc de Reserva de l'Índia va emetre una sèrie especial per al seu ús en Birmània en denominacions de 5, 10, 100, 1.000 i 10.000 rupies.
El 1942, els japonesos van emetre bitllets d'1, 5, 10 cèntims, ¼, ½, 1, 5, 10 i 100 rupies. El 1945 l'administració militar va emetre bitllets indis reimpresos en denominacions d'1, 5, 10 i 100 rupies. El 1947, el Consell Monetari de Birmània va assumir les competències per emetre paper moneda en denominacions d'1, 5, 10 i 100 rupies. Després de la independència en 1948, el govern va emetre bitllets en les mateixes denominacions. El 1953, el Banc de la Unió de Birmània va emetre una última sèrie de bitllets en les mateixes denominacions de rupies.

## Galeria
### Bitllets de rupia birmana emesos pel govern d'ocupació japonès entre 1942 i 1945

* 1 cèntim
* 5 cèntims
* 10 cèntims
* ¼ de rupia
* ½ rupia
* 1 rupia
* 5 rupies
* 10 rupies
* 100 rupies

## Referències

* ↑ Бутаков Д.Д., Золотаренко Е.Д., Рыбалко Г.П.. Валюты стран мира: Справочник. 5a edició. Мoscou: Финансы и статистика, 1987, p. 42–43.
* ↑ «Global History of Currencies», 2010. Arxivat de l'original el 2014-04-04. [Consulta: 20 febrer 2021].
# Rupia de Maurici

La rupia de Maurici (en anglès Mauritian rupee, en francès roupie mauricienne, en crioll de Maurici roupi morisyen) és la unitat monetària de l'estat insular de Maurici. El codi ISO 4217 és MUR i s'acostuma a abreujar Rs, o Mau Rs per diferenciar-la de les altres rupies. Es divideix en 100 cèntims (cents / centimes / santim), fracció que actualment ja no circula.

## Història

Es va adoptar el 1877 en substitució de la rupia índia, la lliura esterlina i el dòlar de Maurici, monedes aleshores en circulació a l'illa. Al canvi, la rupia de Maurici equivalia a la rupia índia i valia mig dòlar de Maurici; la lliura es canviava a 10 1⁄4 rupies.
Fins al 1934, la rupia de Maurici tenia un canvi fix respecte a la rupia índia; a diferència d'aquesta, però, la moneda de Maurici ja va ser una moneda decimal des de bon començament. La rupia de Maurici també va circular a les Seychelles fins al 1914, en què fou substituïda per la rupia de les Seychelles en termes paritaris (1=1).

## Monedes i bitllets

Emesa pel Banc de Maurici (Bank of Mauritius / Banque de Maurice / Labank Moris), en circulen monedes d'1, 5, 10 i 20 rupies (les antigues monedes de cèntims han deixat de circular), i bitllets de 25, 50, 100, 200, 500, 1.000 i 2.000 rupies.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 39,0991 MUR (16 de juny del 2006)
* 1 USD = 30,9500 MUR (16 de juny del 2006)

## Vegeu també

* Rupia

## Enllaços externs

* (anglès) Banc de Maurici
# Robin Elizabeth Miller

Robin Elizabeth Miller (Subiaco, 7 de desembre de 1940 - 7 de desembre de 1975), coneguda com a "The Sugarbird Lady", va ser una infermera i aviadora australiana. El malnom de "The Sugarbird Lady" li van donar els nens aborígens per la feina que va fer combatent la poliomelitis. Va morir de càncer als 35 anys.

## Biografia

La seva mare era l'escriptora Dame Mary Durack, i el seu pare era aviador, el Capità Horrie Miller.
Després d'obtenir una llicència de pilot privat i una llicència de vol comercial mentre estudiava infermeria, va contactar amb el Departament australià Occidental de Salut per demanar permís per volar a Austràlia Occidental del nord a fi de dur a terme un programa de vaccinació. Li van concedir el permís, va demanar diners per comprar un avió Cessna 182 Skylane i va emprendre el seu primer vol el 22 de maig de 1967. Viatjant a comunitats remotes, tractava nens amb el vaccí d'Albert Sabin, posant-la en terrossos de sucre. Més endavant va volar amb el Servei de Mèdic Aeri Reial d'Austràlia (RFDS).
L'any 1973 es va casar amb en Harold Dicks, el director del Servei de Mèdic Aeri Reial d'Austràlia, i es va passar a dir Robin Miller Dicks. Aquell mateix any més tard, la van esponsoritzar, juntament amb la Rosemary de Pierres, per competir a la All Women's Transcontinental Air Race de 1973 als Estats Units, acabant la cursa al sisè lloc.
Després que morís de càncer el 1975, el seu marit va instaurar un fons de 50,000$, com a memorial de la seva dona, per ajudar les infermeres a aconseguir llicències de vol.
Se la recorda afectuosament a Perth, Austràlia Occidental; té un gran memorial a l'aeroport de Jandakot, té una sala de reunions amb el seu nom al Royal Perth Hospital, a més d'una carretera a l'aeroport de Perth, la Sugarbird Lady Road.

## Premis

* Diploma de Mèrit — Associazione Nazionale Infermieri, Itàlia (1969)
* Nancy Ocell (Walton) Atorga — el pilot de dona d'Austràlia de l'any (1970)
* Paul Tissandier Federació — de Diploma Aeronautique Internationale (pòstum)
* Brabazon L'associació de Pilots — de Dones de la copa de Gran Bretanya (pòstum)

## Vegeu també

* Robin Miller. Flying Nurse. Taplinger Pub Co, 1972. ISBN 0-8008-2892-5.
* Robin Miller. Sugarbird Lady. reprint. Hesperian Press, 1989. ISBN 0-85905-133-1.
* Notícia de sol-Pictòric (Melbourne), 8 Dec 1975
* L'Australià De l'oest, 8 Dec 1975

## Referències

* ↑ Dicks, Robin Elizabeth (1940 – 1975) Australian Dictionary of Biography
* 1 2 Collins, Ben. «Flying on borrowed time: Robin Miller the sugar bird lady», 08-12-2015. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «History of the Zonta Club of Perth 1971-2001». Arxivat de l'original el 2008-07-19. [Consulta: 7 agost 2020].

## Enllaços externs

* 'Dicks, Robin Elizabeth (1940–1975)', Diccionari australià de Biografia
* Guia als Papers de Robin Miller Dicks Acc08.114. Biblioteca nacional d'Austràlia
# Casa de Calixte Boldú

La Casa de Calixte Boldú és una obra eclèctica de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta baixa i dos pisos d'alçada. Construït amb pedra calcària i encastat a la muralla romana.
Edifici d'habitatges entre mitgeres. L'alçat és un exemple interessant de l'arquitectura historicista de principis del segle xx. Sobresurt la col·locació de les obertures amb arcs. L'ordenació de la façana recorda a l'arquitectura acadèmica però la decoració de les mènsules li dona un toc més modern propi de l'època. El disseny és de l'arquitecte tarragoní Josep M Pujol.
Ocupa una parcel·la molt regular que permet obrir quatre buits a la Via de l'Imperi. L'edifici és de planta baixa, entreplanta i dos pisos. L'alçat del passeig és de pedra escairada procedent de la mateixa muralla desmuntada per la construcció de l'habitatge particular.
En la manera de situar l'ornamentació de la façana, així com en la mida de les obertures, es busca establir una ordenació jeràrquica.
La planta noble i el primer té balconada seguida. Horitzontalment, les cornises situades a l'altura dels forjats separen en dos cossos.
La decoració de la cornisa superior està inspirada en motius historicistes.
L'interès de la construcció rau en la utilització de la pedra de la muralla i en la disposició acadèmica dels buits. L'habitatge destaca pel seu caràcter noble malgrat la destrucció de part del front de la muralla.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Casa de Calixte Boldú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 maig 2018].
# Salmon Creek

Salmon Creek és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Washington. Segons el cens del 2000 tenia 16.767 habitants, 6.439 habitatges, i 4.642 famílies. La densitat de població era de 1.032,5 habitants per km².

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* ↑ «Fact Sheet- Salmon Creek». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Salmon Creek». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 13 agost 2010].
# Carolina d'Orange-Nassau

Princesa Carolina d'Orange Nassau-Dietz, Princesa de Nassau-Weilburg va néixer el 28 de febrer de 1743 a Ljouwert, als Països Baixos, i va morir el 6 de maig de 1787 a la ciutat alemanya de Kirchheimbolanden. Era filla del príncep Guillem IV d'Orange i de la princesa Anna del Regne Unit. Els seus avis materns eren el rei Jordi II del Regne Unit i la reina Carolina de Brandenburg-Ansbach.

## Regent

El pare de la princesa Carolina va morir el 1751 quan ella tenia vuit anys i el seu germà Guillem, que havia de ser l'hereu, només en tenia tres. Aleshores la seva mare va assumir la regència, però va morir el 1759, de manera que es va nomenar com a regent la seva àvia paterna, Maria Lluïsa de Hessen-Kassel, que va morir el 1765. Atès que el germà de Carolina, Guillem V, tenia tan sols disset anys, aquesta va ser nomenada princesa regent fins al 1766, en què el príncep Guillem va complir els divuit anys.

## Matrimoni i fills

El 5 de març de 1760, la princesa Carolina es va casar a La Haia amb el duc Carles Cristià de Nassau-Weilburg (1735-1788), fill de Carles August de Nassau-Weilburg i de Frederica Augusta de Nassau-Idstein. El matrimoni va tenir quinze fills:
* Jordi Guillem de Nassau-Weilburg (La Haia, 18 de desembre de 1760 - Huis Honselaarsdijk, 27 de maig de 1762)
* Guillem Lluís de Nassau-Weilburg (La Haia, 12 de desembre de 1761 - Kirchheim, 16 d'abril de 1770)
* Augusta Carolina de Nassau-Weilburg (La Haia, 5 de febrer de 1764 - Weilburg, 25 de gener de 1802)
* Guillema Lluïsa de Nassau-Weilburg (La Haia, 28 de setembre de 1765 - Greiz, 10 d'octubre de 1837), casada a Kirchheim el 9 de gener de 1786 amb Heinrich XIII Fürst Reuss zu Greiz, (Greiz, 16 de febrer de 1747 - Greiz, 29 de gener de 1817)
* Filla nascuda morta (21 d'octubre de 1767)
* Frederic Guillem, Duc de Nassau (La Haia, 25 d'octubre de 1768 - Weilburg, 9 de gener de 1816), casat amb Lluïsa Isabel de Kirchberg
* Carolina Lluïsa de Nassau-Weilburg (Kirchheim, 14 de febrer de 1770 - Wiesbaden, 8 de juliol de 1828), casada a Kirchheim el 4 de setembre de 1787 amb Carles Lluïs de Wied (Dierdorf, 9 de setembre de 1763 - Dierdorf, 9 de març de 1824)
* Carles Lluís de Nassau-Weilburg (Kirchheim, 19 de juliol de 1772 - Kirchheim, 27 de juliol de 1772)
* Carles Guillem de Nassau-Weilburg (Kirchheim, 1 de maig de 1775 - Weilburg, 11 de maig de 1807)
* Amàlia Carlota de Nassau-Weilburg (Kirchheim, 7 d'agost de 1776 - Schaumburg, 19 de febrer de 1841), casada en primer lloc a Weilburg el 29 d'octubre de 1793 amb el príncep Victor II d'Anhalt-Bernburg-Schaumburg-Hoym, i en segones núpcies a Schaumburg el 15 de febrer de 1813 amb Frederic de Stein-Liebenstein zu Barchfeld.
* Enriqueta de Nassau-Weilburg (22 d'abril de 1780 - 2 de gener de 1857), casada amb el duc Lluís de Württemberg, segon fill del duc Frederic II Eugeni de Württemberg.
* Carles de Nassau-Weilburg (1784, mort poc després de néixer)
* Tres fills més també nascuts morts (1778, 1779, 1785)

## Enllaços externs

* Llista dels descendents de la casa de Nassau-Weilburg (anglès)
# Casillas (Àvila)

Casillas és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 902 | 949 | 807 | 823 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].
Viccionari
# Casillas de Flores

Casillas de Flores és un municipi de la província de Salamanca a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al Nord amb Puebla de Azaba, a l'Est amb Fuenteguinaldo, al Sud amb El Payo i Navasfrías, a l'Oest amb Sabugal i al Nord-oest amb La Alberguería de Argañán.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 331 | 297 | 245 | 234 |

## Enllaços externs

* Enllaç a Wikisalamanca Arxivat 2008-12-02 a Wayback Machine.
# Carrer de Lluís Millet (el Masnou)

El carrer de Lluís Millet és un carrer del municipi del Masnou (Maresme) amb un conjunt arquitectònic protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un carrer paral·lel al mar que comunica el carrer del Torrent Umbert i fins al carrer de Bonaventura Bassegoda situat en una zona d'eixample. El carrer té un conjunt de cases de cós entre mitgeres de planta rectangular alineades del pla de carrer i amb pati posterior. Són de planta rectangular alineades al pla de carrer amb pati posterior.
Les cases consten, generalment, de planta baixa i planta pis amb la coberta de teules àrabs a dues aigües i el carener paral·lel a la façana principal, orientada a migdia. Algunes modificacions posteriors d'aquesta tipologia arquitectònica són l'afegit d'una planta pis o dues o la transformació de part de la coberta en un terrat pla practicable. Les façanes es generen a partir d'una disposició simètrica mitjançant dos eixos de verticalitat definits per les obertures: porta d'accés i finestra lateral a la planta baixa i dues finestres a la planta pis, sovint amb balcó.
L'acabat superficial dels paraments de les façanes és estucat i pintat de diferents tons cromàtics, sense cap element que sobresurti, a excepció de la casa amb el número 38 amb un estucat imitant carreus posats a portell o la casa amb el número 28 amb esgrafiats ornamentals de motius florals. Destaca la tipologia d'algunes finestres de la planta pis amb l'ampit sobresortint i motllurat, subjectat per dues cartel·les.

## Història

Antigament, es deia carrer del Safareig. El 6 d'abril de 1918, l'Ajuntament del Masnou decidí canviar el nom i donar-li el nom de Lluís Millet i Pagès, fundador de l'Orfeó català, que va néixer a la casa del número 44 (antigament, número 11). Ho recorda una placa de marbre col·locada a la façana en el centenari del seu naixement, el 18 d'abril de 1967.

## Referències

* ↑ «Carrer Lluís Millet». Pat.mapa: arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2016].
* ↑ Montlló Bolart, Jordi. «Fitxa "08118/14 Carrer Lluís Millet (tram est) - El Masnou"». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 01-02-2010. [Consulta: 13 setembre 2016].
* ↑ "En Masnou - Homenaje al maestro Millet". La Vanguardia, dilluns 1 de juliol de 1918
# Rogèr Lapassada

Rogèr Lapassada (Aussavièla, Bearn, 23 de maig de 1912 - Ortès, 12 d'octubre de 1999) fou un escriptor i poeta francès en occità, que signava com a Rogèr de Lapassada o Cardinon (cadernera).

## Biografia

Era fill d'un militar de colònies que el deixà a càrrec de la seva àvia, que l'educà en bearnès. Estudià magisteri a l'Escola Normal de Lescar i després a Pau. El 1939 es casà a Bretanya amb Marguerite Souffez.
En esclatar la Segona Guerra Mundial fou mobilitzat com artiller i fou fet presoner res més començar el conflicte. Fou internat a un camp de presoners, el Stalag X B a Sandbostel a la Baixa Saxònia, on contactà amb un grup protestant que el va fer aprofundir en la seva espiritualitat. Alhora, mentre donava classes d'espanyol a companys seus originaris de Bigorra, Landes i Bearn, tornà a renéixer el seu interès per l'occità i es dedicà a escriure'l.
El 1944 fou repatriat i va treballar com a professor universitari a Ortès fins que es va jubilar el 1967. Seguint els consells de Miquèu Camelat, va escriure en gascó, però aviat s'interessà pel moviment occitanista, decebut de l'actitud passiva del felibritge. Amb la finalitat d'impulsar l'ensenyament de l'occità i editar material pedagògic, el 1960 fundà l'associació Per Noste, que durant molt de temps actuà com a la secció bearnesa de l'Institut d'Estudis Occitans i que des del 1967 edità la revista del mateix nom. Va aconseguir l'adhesió al moviment de l'eminent medievalista Pierre Tucoo-Chala, amb qui va publicar uns quaderns pedagògics destinats a les escoles primàries, així com la del jove hispanista Robèrt Darrigrand. Més tard s'hi afegirien Miquèu Grosclaude, Gérard Lavignotte, Michel Darricades, Gilabèrt Nariòo i Crestian Lamaison.
Considerat no sols un dels millors escriptors en occità, sinó un dels pioners en la defensa de l'occitanisme al Bearn i animador cultural de pes, participà en la creació de calandretes i des del 1981 també col·laborà amb les emissores de ràdio locals. Els seus poemes han estat musicats per Marcèu Amont, Los de Nadau, Los deu Larvath, Delbeau i Marilis Orionaa.

## Obres
### Poesia

* Requisitòri. Denguin: I.E.O - Per Noste, 1991.
* Los camins deu cèu (1971, reed. 1984)
* La cadena (1997)
* Mots de Noste (edició pòstuma dirigida per Marilis Orionaa, 2002)

### Prosa

* Sonque un arríder amistós, sovenirs e condes. Denguin: I.E.O - Per Noste, 1985.
* Ua sason en pais bramader, contes. Ortès: I.E.O - Per Noste, 1988.

## Bibliografia

* Robèrt Darrigrand. — Roger Lapassade. Le béarnais en action, édit. Orthez, Cité du Livre, 138 pp., 2009.
* Per Noste Edicions, on s'ha publicat totes les seves obres.
* (occità) Esbós biogràfic Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* (francès) Roger Lapassade, un poète béarnais per Jacques Lavignotte
# Rugby Club Luxembourg

El Rugby Club Luxembourg, també conegut per l'acrònim RCL, és un club de rugbi, del barri de Cessange a la Ciutat de Luxemburg, a Luxemburg. Donat el fet que Luxemburg no té cap lliga de rugbi domèstica, el RCL juga en les lligues dels països veïns, entre elles recentment ha jugat en la lliga alemanya Rugby-Bundesliga, anteriorment havia participat en la lliga belga i les lligues nacionals franceses.
El club ha crescut ràpidament en aquests darrers anys, i ara té uns 300 socis. L'estadi del RCL és el Boy Konen, a Cessange. El club està molt ben considerat, ja que el club de primera classe a Luxemburg perquè no ha perdut mai la Copa de Luxemburg, i segueix sent la principal font de jugadors per a l'equip de rugbi nacional de Luxemburg.

## Història

El RCL es va fundar el maig de 1973 essent el primer club de rubgi de Luxemburg. Va ser fundat per un grup de britànics expatriats que treballaven a la Ciutat de Luxemburg. El club va ser format per una diversitat de nacionalitats, cultures, credos, llengües: belgues, francesos, anglesos, irlandesos, gal·lesos, escocesos, australians, sud-africans, portuguesos, espanyols, alemanys, holandesos, italians, noruecs, fijiesos, luxemburguesos, nord-americans, nova zelandesos, veneçolans, i argentins.Aquesta diversitat persisteix fins al dia d'avui en el RCL.
El club va jugar el seu primer partit oficial contra l'ENS Castillionnaise el setembre de 1973. Fins al 1995, el club va jugar a la lliga regional francesa de l'Alsàcia-Lorena. En aquell any, l'equip es va unir la segona divisió belga, a la qual va pertànyer a fins al 1998, quan va guanyar la promoció a la primera divisió.
El 2001, el club va decidir tornar a la lliga de rugbi francesa, participant en la lliga regional d'Alsàcia-Lorena. L'any 2008 el RCL va guanyar en la seva divisió, però després de rebre una invitació per part de la lliga alemanya l'any 2008, el club va decidir unir-se a aquesta lliga el 2009.

## Vegeu també

* Selecció de rugbi XV de Luxemburg

## Referències

* ↑ "Rugby's unstoppable rise in Luxembourg" Arxivat 2013-02-19 at Archive.is.
* ↑ «"Rugby's unstoppable rise in Luxembourg"». Arxivat de l'original el 2013-02-19. [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ «RCL Official website». Arxivat de l'original el 2008-06-14. [Consulta: 8 desembre 2015].
* 1 2 RCL - a potted history Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine. RCL website, accessed: 8 April 2010

## Enllaços externs

* Rugby Club Luxembourg - Lloc web oficial
* Informació del club a TotalRugby.de (alemany)
# Rugby Club Massy Essonne

Es Rugby club Massy Essonne és un club de rugbi a 15 situat a Massy al departament de l'Essonne. Va jugar la temporada 2012-2013 a la Pro D2. Va classificar-se a l'últim lloc a la fi de la fase preliminar.
# Samaipata

* No s'ha de confondre amb Fort de Samaipata.
Samaipata és una ciutat de Bolívia, capital de la província de Florida en el departament de Santa Cruz.
# Sant Josep de la Muntanya (Tortosa)

Sant Josep de la Muntanya és una ermita de Tortosa (Baix Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'ermita és situada a uns 1,5 km al N de Tortosa, en una zona on actualment hi ha una urbanització de segones residències. S'hi accedeix des del carrer Providència, al barri del Rastre, per una carretera força escarpada. L'actual edifici és modern.
Consta d'una planta rectangular de tres naus interiors, separades per una arcada de mig punt per banda. Al davant se li afegeix un petit porxo exterior amb arc escarser i al darrere un petit absis de planta semicircular amb dues estances auxiliars adossades. La nau central és més alta i presenta a nivell de façana una espadanya de coronament d'una sola campana. Cobertes de teulada a doble vessant. Exterior arrebossat i emblanquinat, amb carreus de pedra en els basaments dels pilars i altres emmarcaments. Interior força auster i també emblanquinat. Enfront l'ermita hi ha una petita capella-peiró coronada per una fornícula d'inspiració clàssica amb les figures de Sant Josep i el Nen, i la inscripció "Sant Josep de la Montanya 1913-1943". A l'absis de l'ermita hi ha una placa amb la inscripció "Sant Josep de la Montanya en record a Josep Garcia Alonso juliol 1987". Darrere l'església hi ha una pista esportiva i un magatzem fet modernament amb l'ajuda de Caixa de Tarragona.

## Història

L'actual edifici en substitueix un de més antic d'una sola nau, fet amb carreus i maçoneria, que s'havia enrunat.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Josep de la Muntanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].