OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carlos Fuertes Peralba

Carlos Fuertes Peralba (Gondomar (Pontevedra), 27 de setembre de 1907 - Madrid, Espanya, 22 de novembre de 1965) va ser un periodista i locutor de ràdio.

## Biografia

Carlos Fuertes Peralba va obtenir el Doctorat en Dret en la Universitat de Madrid, però la seva vocació periodística el va apartar de l'exercici de l'advocacia. Va dedicar bona part de la seva vida a la quotidiana labor d'informar, en la qual va adquirir notable solvència i renom. Va ser el primer periodista espanyol locutor de ràdio que va transmetre en directe actes esportius, especialment partits de futbol. La seva fama de gran narrador radiofònic la va aconseguir després de retransmetre la Copa Mundial de Futbol de 1934, celebrada a Itàlia. En 1940 va ingressar a l'Agència EFE, dirigint durant una llarga etapa la secció esportiva (ALFIL). L'Agrupació Sindical de Ràdio i Televisió li va atorgar l'Antena de Oro de 1963. En el moment de la seva defunció, formava part de les plantilles d'ALFIL i de l'emissora de ràdio La Voz de Madrid.

## Referències

* ↑ Entrega de los premios "Antena de Oro", La Vanguardia Española, 2 de juliol de 1964
* ↑ Ha fallecido Don Carlos Fuertes Peralba Obituari a ABC
# Síliqua

* Per a la moneda romana, vegeu Síliqua (moneda).
Una síliqua és un tipus de fruit sec en càpsula que quan està madur s'obre en dues valves ventralment.
Deriva d'un ovari amb un sol lòcul format per la reunió de dos carpels. Les llavors queden fixades sobre les dues placentes que queden separades per unes parets anomenades septum o septe. Quan aquest septe es troba en la secció més estreta s'anomena angustisepte, i quan la cloenda es troba en la secció més ampla s'anomena latisepte.
Té una forma normalment allargada però de vegades són més aviat arrodonides.
És el fruit característic de la família de les crucíferes (Brassicaceae) (col, rave, colza, etc.) i d'altres pròximes a aquesta com la Fumariaceae o les Papaveraceae.

## Referències

* ↑ Per a l'accentuació del mot, cf. llatí sĭlĭqua.
# Castell de San José

El Castell de San José és una fortalesa històrica i actualment museu d'art a Arrecife, a l'illa canària de Lanzarote, Espanya.

## Història

Construït entre 1776 i 1779 el fort es va construir per proporcionar un baluard defensiu contra els atacs pirates, i com a projecte de treball públic per proporcionar una ocupació molt necessitada durant un temps de fam i pobresa a l'illa, per això se li va denominar col·loquialment la Fortalesa de Gana. La fam va estar causada per diferents motius, principalment un dur període de sequera, i l'erupció poc abans del Timanfaya entre 1730 i 1736, el qual va devastar la majoria de les àrees agrícoles productives a l'illa. Carles III d'Espanya, preocupat per a la misèria dels illencs, va ordenar la construcció de la fortalesa.
Situat en un penya-segat per sobre del Port de Naos, el fort en forma de D té murs semicirculars cap al mar. En el costat terra endins el mur està protegit per dues petites torretes, amb un fossat i el seu pont llevadís enfront de l'entrada. La fortalesa està construïda d'obra de paleta i blocs de roca d'origen volcànic. L'edificació a l'interior està feta de voltes de canó i s'utilitzaven principalment com a polvorí.

## Museu Internacional d'Art Contemporani

La fortalesa es va renovar en els anys 1970s i l'interior va ser dissenyat per l'artista César Manrique, qui va néixer no lluny del castell, per albergar un museu d'art modern, que va obrir al públic en 1976 com el Museu Internacional d'Art Contemporani, abreujat com MIAC.
Les exposicions són principalment del període entre 1950 i 1980, amb especial atenció a diverses formes d'art abstractes, com a escultura moderna, art cinètic, i abstracció geomètrica. Els treballs són principalment d'artistes catalans i espanyols, entre els quals destaquen Joan Miro, Antoni Tàpies, Eusebio Sempere i El Paso grup, amb una secció dedicada a l'artista canari Pancho Lasso.
El pati és també utilitzat com a espai d'exhibició per a dissenys i escultures exteriors. Sota el museu, l'annex del fort va estar renovat i convertit en restaurant, connectat al castell per una escala d'espiral. El restaurant compta amb vistes panoràmiques del port i dels molls.

## Galeria

* La llavor (Francisco Baró 1976)
* Quadre 201 (Manolo Millares, 1962)
* Bessons III (Amadeo Gabino 1975)
* Formes de silenci (María Belén Morales 1976)

## Referències

* 1 2 Rowland Mead. Lanzarote. New Holland Publishers, juliol 2008, p. 47–50. ISBN 978-1-84537-655-0.
* 1 2 3 4 5 «Museo Internacional de Arte Contemporáneo MIAC Castillo de San José». Centres of Art, Culture and Tourism of Lanzarote Town Council. centrosturisticos.com.
* ↑ Lonely Planet Lonely Planet Canary Islands. Lonely Planet, 1 juny 2012, p. 73–. ISBN 978-1-74220-689-9.
* ↑ Izabella Gawin. Lanzarote MARCO POLO Travel Guide E-book. Mair Dumont Marco Polo, 3 juliol 2012, p. 31–. ISBN 978-3-8297-8016-2 i ISBN 978-3-8297-8016-2.
# Grand-Fayt

Grand-Fayt és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 463 habitants. Es troba a 100 km de Lilla, Brussel·les o Reims (Marne), a 45 km de Valenciennes, Mons (B) o Charleroi (B) i a 10 km d'Avesnes-sur-Helpe.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 499 | 476 | 460 | 426 | 420 | 446 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Claude Gaveriaux | |

## Galeria d'imatges

* Molí d'aigua de Grand-Fayt
* Monument als morts
* Església
* Església
* Kiosc de música
* Carrer
* Escut
# Soledad Sorribes Martínez

Soledad Sorribes Martínez (Castelló de la Plana, 18 de febrer de 1956) és una política valenciana, diputada a les Corts Valencianes en la VII legislatura

## Biografia

És diplomada en magisteri i llicenciada en geografia i historia, i ha treballat com a professora de valencià (1983-1990) i de geografia i història (1990-2007). Militant socialista, ha ocupat diversos càrrecs dins la FETE-UGT del País Valencià, en representació de la qual ha estat membre del patronat de la Fundació Isonomia de la Universitat Jaume I i ha estat escollida diputada per la província de Castelló pel PSPV-PSOE a les eleccions a les Corts Valencianes de 2007.
Portaveu socialista a la comissió de política lingüística de les Corts, va renunciar a l'acta de diputada l'abril de 2009 per la polèmica arran de la decisió de la direcció del partit de votar en contra de la proposta d'integració de la Generalitat Valenciana a l'Institut Ramon Llull (on també s'integren la Generalitat de Catalunya i el Govern Balear) per a la promoció del català a nivell internacional. Sorribes, que era favorable a la proposta, va rebre el suport de gran part del Grup Parlamentari Socialista.

## Referències

* ↑ Dimiteix una portaveu al discrepar de la política lingüística d'Alarte i mig grup la dona suport per escrit Arxivat 2009-05-03 a Wayback Machine.. Levante-EMV (30/04/09)

## Enllaços externs

* Fitxa de les Corts Valencianes Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
# Aristodem de Cumes

Aristodem de Cumes (grec antic: Ἀριστόδημος, llatí: Aristodemus) va ser tirà de Cumes, a la Campània. Era contemporani de Tarquini el Superb.
La seva història l'explica Dionís d'Halicarnàs. Diu que era d'una família distingida anomenada Μαλακός (que tant vol dir 'complaent' com 'covard'), i que sobretot el coneixien per aquest renom. Amb el suport del poble va aconseguir que molts nobles de la ciutat fossin assassinats o enviats a l'exili i va aconseguir la tirania l'any 502 aC. Es va envoltar d'una guàrdia personal lleial i va desarmar el poble, foragitant els familiars dels exiliats de la ciutat i obligant-los a fer treballs servils. A més, va canviar les formes d'ensenyament i les noves generacions de Cumes eren educades de forma repressora i efeminada. Així es va mantenir diversos anys, fins que els nobles exiliats i els seus fills, ajudats per pobles de la Campània i mercenaris, van conquerir Cumes i van prendre venjança contra Aristodem i la seva família.
Va ajudar els romans contra els etruscs quan aquestos volien el retorn dels Tarquinis. Segons Titus Livi, el rei Tarquini el Superb es va refugiar a la cort del tirà, on va morir.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/319?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=AristodemusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 304-305. ]
# Castell de Llorac

Castell de Llorac és un monument del municipi de Llorac (Conca de Barberà) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

El castell del Llorac es troba en una elevació que hi ha al sud-oest del poble. De la construcció original només es conserva la façana nord i una part de les façanes est i oest. La façana meridional ha estat refeta. La coberta és a un sol vessant.
El mur septentrional té una longitud de 19 m. i un gruix de 100 cm. És fet amb carreus petits, lleugerament escairats i col·locats en filades. És un aparell que es troba en moltes construccions de la Segarra. A la banda oest hi ha algunes espitlleres. El mur est ha estat parcialment refet. Sembla que la porta principal s'obria a peu plau en aquesta façana. La porta, ara tapiada, s'acabava en un arc de mig punt adovellat que ha desaparegut. El caire SE és en part original i refet a la part baixa. L'angle sud-oest és lleugerament agut. El mur sud, com ja s'ha dit, és totalment refet i les portes que s'hi obren són modernes.
Aquesta fortificació s'assembla a una casa forta, del tipus força o sala. Es dataria vers els segles XII o XIII.

## Història

Les primeres notícies del lloc i el castell de Llorac són del segle xii quan era senyorejat per Guifré Bonfill. El seu net l'any 1140 el traspassà, juntament amb l'església de Santa Maria de Llorac, a l'orde dels hospitalers que, segons Miret i Sans, degueren establir una de les seves cases al poble de Llorac. Del llinatge dels Llorac es troba documentat un Pere de Laurach l'any 1181. L'any 1196, Gombau d'Oluja, senyor de Vallfogona de Riucorb, apareix empenyorant les rendes del castell i vila als templers.
L'any 1245 Marquesa de Guàrdia, filla de Ramon de Cervera i vídua de Guillem de la Guàrdia Lada professà com a religiosa de l'orde de l'Hospital rebent del capítol la casa de Cervera i els drets i rèdits de diversos castells, entre els quals el «castrum de Lorach».
Al segle xiv, el lloc i el castell formaven part del patrimoni del rei, ja que Pere III el va vendre l'any 1342 a Francesc Alenyà juntament amb el lloc i Castell de la Cirera per 12.000 sous. El 1361 el tenia Guiamó Alenyà, senyor de Llorac i de Cirera que també consta en el fogatjament de 1365-70. D'aquí que aparegui una ala esculpida en una pedra. A partir del segle xvi la vila de Llorac pertanyé a la família Guimerà que van mantenir el senyoriu fins a la fi de l'antic règim.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Llorac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2012].
* 1 2 3 4 5 6 Bolòs i Masclans, Jordi; Piquer i Ferrer, Esperança. «Castell de Llorac». A: Catalunya Romànica,vol. XXI El Tarragonès El Baix Camp L'Alt Camp El Priorat La Conca de Barberà. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 484-485. ISBN 84-412-2512-5.

## Enllaços externs

* «Castell de Llorac». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* Castell de Llorac a Castells Catalans
# Sílice pirogènica

La sílice fumada (número CAS 112945-52-5), també coneguda com a sílice pirogènica perquè es produeix mitjançant una flama, consisteix en gotes microscòpiques de sílice amorfa fusionades en partícules secundàries ramificades, en forma de cadena i tridimensionals que després s'aglomeren en partícules terciàries. Les pólvores resultants tenen una densitat a granel extremadament baixa i una gran superfície. La seva estructura tridimensional dona lloc a un comportament tixotròpic que augmenta la viscositat quan s'utilitza com a espessidor o farciment de reforç.

## Propietats

La sílice fumada té un efecte espessidor molt fort. La mida de les partícules primàries és de 5 a 50 nm. Les partícules no són poroses i tenen una superfície de 50-600 m$^2$ /g. La densitat és de 160-190 kg/m $^3$ .

## Producció

La sílice fumada es fa a partir de la piròlisi a la flama de tetraclorur de silici o de sorra de quars vaporitzada en un arc elèctric a 3000 °C. Els principals productors mundials són Evonik (que el ven amb el nom Aerosil), Cabot Corporation (Cab-O-Sil), Wacker Chemie (HDK), Dow Corning, Heraeus (Zandosil), Tokuyama Corporation (Reolosil), OCI (Konasil), Orisil (Orisil) i Xunyuchem (XYSIL).

## Aplicacions

La sílice fumada serveix com a espessidor universal i com a agent antiaglomerant (agent de flux lliure) en pols. Igual que el gel de sílice, serveix com a dessecant. S'utilitza en cosmètica per les seves propietats de difusió de la llum. S'utilitza com a abrasiu lleuger, en productes com la pasta de dents. Altres usos inclouen farciment en elastòmer de silicona i ajust de viscositat en pintures, recobriments, tintes d'impressió, adhesius i resines de polièster insaturades.

## Problemes de salut

La sílice fumada no està catalogada com a carcinògena per OSHA, IARC o NTP. Per raó de la seva finesa i poc gruix, les pólvores de sílice fumada poden passar fàcilment a l'aire, havent-hi un risc d'inhalació, capaç de provocar irritació a les mucoses.

## Referències

* ↑ Flörke, Otto W.; Graetsch, Heribert A.; Brunk, Fred; Benda, Leopold; Paschen, Siegfried Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, 15-04-2008, pàg. a23_583.pub3. DOI: 10.1002/14356007.a23_583.pub3.
* ↑ Garrett, P.R.. Defoaming. Theory and Industrial applications. USA: CRC Press, 1992, p. 239–240. ISBN 0-8247-8770-6.
* ↑ Fumed Silica Manufacturer Overview
* ↑ «Reade Fumed Silica Powder (SiO2)». Fumed Silica Powder (SiO2). reade.com. [Consulta: 27 gener 2021].
# Bni M'Hamed Sijelmassa

Bni M'Hamed Sijelmassa (àrab بني امحمد سجلماسة, Banī Imḥammad Sijilmāsa; en amazic ⵙⵉⵊⵉⵍⵎⴰⵙⴰ) és una comuna rural de la província d'Errachidia, a la regió de Drâa-Tafilalet, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 14.433 persones. En el seu terme hi ha les ruïnes de Sigilmasa.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Castell de San Pedro de la Roca

El Castell de San Pedro de la Roca o Castell del Morro com també se'l coneix, és una fortalesa militar situada a Santiago de Cuba a Cuba, declarada per la UNESCO el 1998 com Patrimoni de la Humanitat.
No se l'ha de confondre amb el Fort San Felipe del Morro a San Juan, Puerto Rico, que a més d'estar situats en ciutats de dues illes antillanes i compatir noms semblants, també en aparença són molt similars.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «San Pedro de la Roca Castle, Santiago de Cuba» (en anglès). [Consulta: 10 març 2021].

## Enllaços externs

* Fotos del Castell del Morro de Santiago de Cuba
# Serra de Santa Maria

La serra de Santa Maria és una alineació muntanyenca entre els termes de Xera (la Plana d'Utiel), Xestalgar (la Serrania), Xiva i Setaigües (la Foia de Bunyol). Es tracta d'una petita serra de l'àmbit del Sistema Ibèric, d'orientació nord-oest a sud-est, amb altures màximes superiors als 1.100 metres d'alçada com la de l'Alt de Santa Maria (1.127 m.) -sostre de la Foia de Bunyol- o el Burgal (1.118 m.).
A l'ombria es troba l'embassament de Buseo que reté les aigües del riu Reatillo, afluent del Túria i que forma part del Parc Natural de Xera-Sot de Xera. Pel sud la serra perd altura i passa a ser coneguda com la serra de Xiva o serra de los Ajos.
La serra de Santa Maria forma part del conjunt muntanyós format per les serres de las Cabrillas, Enmedio, de los Ajos, de los Bosques i del Tejo, frontera entre l'altiplà castellà d'Utiel-Requena (a l'oest) i la depressió central valenciana (a l'est).

## Referències

* ↑ Almela, Daniel Alcalá. «Sierra de Santa María: Pico y Alto de Santa María (1138 y 1127 m.)» (en anglès americà). [Consulta: 22 agost 2024].
# Toshinobu Katsuya

Toshinobu Katsuya (Prefectura de Nagasaki, Japó, 2 de setembre de 1961) és un exfutbolista japonès.

## Selecció japonesa

Toshinobu Katsuya va disputar 27 partits amb la selecció japonesa.

## Enllaços externs

* National Football Teams
* Japan National Football Team Database
# Soledad Ruiz de Lihori

Soledad Ruiz de Lihori va ser una pintora valenciana activa en el primer terç del segle xx.
Va mantenir estrets vincles amb l'Associació de la Joventut Artística Valenciana, participant en algunes de les seues manifestacions plàstiques com l'Exposició de Pintura, Escultura i Arts Decoratives de València en 1920. S'especialitza en retrats i composicions a l'oli, destacant entre la seva producció les obres El tío de la bota i Retrato.

## Referències

* 1 2 Ibiza i Osca, Vicent. Dona i art a Espanya : diccionari d'artistes d'abans de 1936. Institució Alfons el Magnànim, 2006. ISBN 847822484X. OCLC 212432429 [Consulta: 17 novembre 2018].
# Aristodem de Nisa el Jove

Aristodem (en grec antic: Ἀριστόδημος, llatí: Aristodemus) va ser un gramàtic i rètor de l'antiga Grècia nascut a Nisa, a l'Àsia Menor. Era parent d'Aristodem de Nisa el Vell.
És conegut per haver estat un dels mestres de Pompeu. Va ensenyar retòrica a Nisa i Rodes, i els darrers anys va viure a Roma, on va ser mestre també dels fills de Pompeu. Podria ser l'autor d'un llibre històric (ἱστορίαι) esmentat per Parteni, però altres pensen que era obra d'Aristodem el Vell.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/320?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=AristodemusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 305. ]
# Tanel Kangert

Tanel Kangert (Vändra, 11 de març de 1987) fou un ciclista professional estonià, professional des del 2008 fins al 2022.
En acabar el 2009 fou acomiadat del seu equip per una lesió al genoll que quasi acaba amb la seva carrera. El 2010 passà a un equip amateur, però tornà al professionalisme el 2011 de la mà de l'Astana Qazaqstan Team. En el seu palmarès destaquen quatre campionats nacionals en contrarellotge, un Campionat nacional en ruta i una etapa a la Volta a Suïssa del 2012.

## Palmarès en ruta

* 2005
** 1r a la Cursa de la Pau júnior
* 2007
** Campió d'Estònia sub-23 en ruta
** 1r al Tour de Gevaudan i vencedor d'una etapa
* 2008
** Campió d'Estònia en contrarellotge
* 2010
** Campió d'Estònia en contrarellotge
** 1r al SEB Tartu GP
** 1r al Trophée des Champions
** 1r al Tour Loire Pilat
** Vencedor d'una etapa del Circuit de Saône-et-Loire
* 2012
** Campió d'Estònia en ruta
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
* 2013
** Campió d'Estònia en contrarellotge
* 2016
** 1r a l'Abu Dhabi Tour i vencedor d'una etapa
** Vencedor de 2 etapes al Giro del Trentino
* 2018
** Campió d'Estònia en contrarellotge

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2011. 64è de la classificació general
* 2013. 11è de la classificació general
* 2014. No surt (17a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2012. 26è de la classificació general
* 2013. 14è de la classificació general
* 2015. 13è de la classificació general
* 2016. 23è de la classificació general
* 2017. Abandona (15a etapa)
* 2018. Abandona (13a etapa)
* 2019. 18è de la classificació general
* 2020. 32è de la classificació general
* 2021. 21è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2014. 20è de la classificació general
* 2015. 22è de la classificació general
* 2016. 26è de la classificació general
* 2018. 16è de la classificació general
* 2019. 27è de la classificació general

## Palmarès en BTT

* 2011
** Campió d'Estònia en BTT-marató

## Referències

* ↑ «Cyclist Tanel Kangert announces retirement» (en anglès). Eesti Rahvusringhääling eer.ee, 10-10-2022. [Consulta: 9 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Web oficial (estonià)
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a procyclingstats
# Bni Leit

Bni Leit (en àrab بني ليت, Bnī Layt; en amazic ⴱⵏⵉ ⵍⵉⵜ) és una comuna rural de la província de Tetuan, a la regió de Tànger-Tetuan-Al Hoceima, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 5.324 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Castell de San Joaquín

El Castell de San Joaquín és una fortificació al barri de Villa Benítez de Santa Cruz de Tenerife, al costat del Mirador de Vistabella. al límit termenal entre els municipis de Santa Cruz de Tenerife i San Cristóbal de La Laguna, a l'illa de Tenerife (Canàries, Espanya).
Va ser construït com a bateria per defensar la ciutat de San Cristóbal de La Laguna de possibles assalts en 1586, sent reconstruïda com a castell en 1780. És de planta quadrada i tambors circulars en els seus angles, existint sobre les seves esplanades dues crugies paral·leles separades per un pati central. El seu interior ha estat reformat en nombroses ocasions segons l'ús al qual era destinat; des de polvorí, passant per colomar fins a presó militar. El seu aspecte extern i la seva planta no han variat al llarg dels anys encara que en l'actualitat es troba pràcticament en ruïnes. En 1996, el Ministeri de Defensa l'alienà a un particular a través d'una subhasta pública.

## Galeria fotogràfica

* Façana oest

## Referències

* ↑ DECRET 22/2000, de 15 de febrer, pel qual es delimita l'entorn del Castell de San Joaquín, en els termes municipals de Santa Cruz de Tenerife i Sant Cristóbal de la Llacuna, Bé d'Interès Cultural amb categoria de Monument.
* ↑ El BIC olvidado [El Día (Canàries), 15 de juliol de 2008.]
* ↑ Patrimonio Mundial del Espacio Atlántico Euroafricano. «Castillo de San Joaquín» (en castellà). Arxivat de l'original el 23 d'octubre 2014. [Consulta: 23 octubre 2014].
* ↑ Un guardià en el castell oblidat. La Opinión de Tenerife, 10 d'abril de 2011.

## Bibliografia

* Aquesta pàgina conté informació d'un bé d'interès cultural publicada en el BOC Núm. 081 el 30 de junio de 2000 (text), alliberat al domini públic de conformitat amb el dispost a l'article 13 de la Llei de Propietat Intel·lectual Espanyola.