OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Baronia de la Granadella

la Baronia de la Granadella fou una jurisdicció senyorial constituïda el 1313, en temps de Pere (III) Moliner. La presència dels Moliner, però, es remunta en temps d'Alfons el Cast (1190-96), quant Pere Moliner i el seu fill homònim porten a terme la repoblació efectiva del territori. En les dues primeres generacions dels Moliner, fins als primers anys del regnat de Jaume I, es repoblaren també Torrebesses, Bovera i Granyena i es creà Bellaguarda (anomenada inicialment la Pobleta de la Granadella), que formaren una extensa senyoria, amb la Granadella, amb una extensió de més de 150 km².
El 1359 els Moliner compren a Pere III el Cerimoniós tota la jurisdicció, amb el mer i mixt imperi, dels castells de la Granadella, Granyena de les Garrigues i Torrebesses (possessió que no havia de persistir gaire dins la baronia), per 14.000 sous barcelonesos.
A mitjan segle xv regí la baronia Caterina, vídua de Pere Moliner, que s'havia casat en segones núpcies amb Llorenç de Montcada (el 1456 disputava al seu oncle Mateu de Montcada la baronia d'Aitona), fins que el seu fill arribà a la majoria d'edat (1463). La baronia —quan Llorenç de Montcada era un dels caps de l'exèrcit de la Generalitat de Catalunya— es mantingué fidel al país en la guerra contra Joan II, i els castells de la Granadella, Bovera i Granyena no es reteren fins al 1464, a la caiguda de Lleida.
EL 1508 Pere de Moliner, fill de Caterina, era senyor efectiu de la baronia de la Granadella. Fou succeït per Mossèn Francesc Moliner, la filla del qual Anna (o Magdalena) aportà la baronia a Joan de Queralt i de Ribes. Joan de Queralt i Moliner, senyor de la baronia, fou lloctinent de governador dels comtats de Rosselló i Cerdanya (morí poc després del 1632).
El matrimoni d'Elisabet de Queralt amb Feliu d'Àger, senyor de Claramunt i Alta-riba, el 1673 significà el pas de la baronia als Àger, que emparentaren amb els Kessel i finalment amb la família Gomar. Els Gomar, extingides les senyories, conservaren els títols nobiliaris.

## Referències

* ↑ «Baronia de la Granadella». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «Baronia de la Granadella». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Esquera Ribes, Mateu. «L'església vella de Sant Miquel de Granyena de les Garrigues». A: Fites en el temps. VI Trobada d'estudiosos de les Garrigues. Editorial Fonoll, 2008. ISBN 9788493605292.
# Synchiropus rubrovinctus

Synchiropus rubrovinctus és una espècie de peix de la família dels cal·lionímids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,4 cm de longitud total i les femelles 2,15.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i demersal que viu entre 1-79 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó, Nova Caledònia i Hawaii.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Randall, J.E., 1999. Review of the dragonets (Pisces: Callionymidae) of the Hawaiian Islands, with descriptions of two new species. Pac. Sci. 53(2):185-207.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Randall, J.E., 1999.
* ↑ Nakabo, T. i M. Aizawa, 1991. New record of Neosynchiropus rubrovinctus (Callionymidae) from Izu Peninsula, Japan. Jap. J. Ichthyol. 38(1):69-72.
* ↑ Fricke, R., 2006. Two new species and a new record of dragonets from New Caledonia (Teleostei: Callionymidae) Stuttg. Beitr. Naturk. Ser. A (Biol.) 696:1-14.
* ↑ Randall, J.E., 1999. Review of the dragonets (Pisces: Callionymidae) of the Hawaiian Islands, with descriptions of two new species. Pac. Sci. 53(2):185-207.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1981: Revision of the genus Synchiropus (Teleostei: Callionymidae). Theses Zoologicae v. 1: 1-194.
* Fricke, R., 1982. Nominal genera and species of dragonets (Teleostei: Callionymidae, Draconettidae). Ann. Mus. Civ. Stor. Nat. Genova 84:53-92.
* Fricke, R., 2001. Callionymidae. Dragonets. p. 3549-3571. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Clos Rahola

Clos Rahola és una obra de Roses (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada a l'est del nucli urbà de la població de Roses, en un dels vessants situats damunt la cala Pelosa, dominant un ampli panorama sobre el paisatge de cala Montjoi i del Cap Norfeu.
Casa unifamiliar exempta d'estiueig, que presenta una planta irregular fruit de la construcció a base de volums cúbics superposats a diferents nivells i adaptats al terreny costaner on s'assenta la construcció. Exteriorment, la construcció es troba emblanquinada i presenta les cobertes planes a tots els pavellons que la conformen, amb grans finestrals i obertures de vidre de secció rectangular, protegides per persianes de lamel·les horitzontals orientables de fusta. Aquests trets remeten a una clara referència a la tradició mediterrània.
Pel que fa a la distribució dels diferents espais destaca un pavelló on s'ubica el garatge i des d'ací, una escala que baixa al portal del jardí, tancat en un costat de la casa. L'accés divideix l'espai de sala d'estar de la zona de menjador i cuina, mentre els dormitoris es disposen en un pavelló més baix. Des del menjador, una escala baixa vers un altre pavelló on hi ha un estudi. La relació volumètrica entre l'edifici i el jardí es troba configurat entorn de les restes de conreus tradicionals, amb marges de paret seca.

## Història

La casa de la cala Pelosa constitueix el primer treball de l'arquitecte Victor Rahola i respon a un encàrrec de la seva pròpia família.

## Referències

* 1 2 3 4 «Clos Rahola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Despoblat de les Tombetes

El Despoblat de les Tombetes és un despoblat medieval proper al poble de Moror, del terme municipal de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà.
Es tracta d'un poblat desaparegut possiblement a l'edat mitjana tardana, del qual, però, es poden observar algunes restes d'un poblat fortificat, amb església i necròpolis, aturonat, amb totes les característiques d'un assentament anterior a l'any 1000. El conjunt és un notable jaciment testimoni d'un poblament de fa més de 1.000 anys. És possible que, per la proximitat de Moror, quan va perdre el seu valor defensiu, s'abandonés al segle xiv.
Se'n desconeix el nom, atès que «les Tombetes» és el nom modern, donat per l'existència de les tombes excavades a la roca. S'ignora també si l'advocació de sant Martí que se li atribueix és l'original. Si ho fos, podria tractar-se d'un poblat d'origen franc.
El jaciment és en una carena, al llarg d'uns 80 metres, i amb una amplada oscil·lant entre els deu i vint metres. A l'extrem de ponent hi ha un vall que talla el camí, ample, d'uns dos metres de fondària. Al costat hi ha les restes d'una muralla. L'amplada de la carena ateny aquí només els vuit metres. És doncs, obra defensiva per a barrar el pas cap al poblat. Hi ha vestigis d'una torre arrodonida, per reforçar aquest accés. Els murs tenen un gruix d'uns 70 cm.
A ran de cingle, al costat sud, es poden veure els encaixos de la paret perimetral del recinte. A l'altre costat s'ha conservat un tros de mur, d'uns sis metres de llarg, fet amb carreus grossos i ben escairats. Anant cap a llevant es troben restes de construccions, així com un gran clot i una sitja. A continuació, més a llevant, hi ha un grup de 9 tombes excavades a la roca. A continuació, unes filades de pedra permeten veure la planta del que fou l'església. A la punta del serrat, damunt la cinglera, més a llevant de l'església, Sant Martí de les Tombetes, hi degué haver algunes cases, orientades a migjorn. El 2017 s'hi van descobrir les restes d'una casa de noble del segle iv-vi i una zona amb deu tombes de pedra de nens de menys d'un any datant de la darrera fase del jaciment, prèvia al seu abandonament.

## Referències

* ↑ «Sant Martí de les Tombetes». Laboratori d'Arqueologia de la Universitat de Barcelona. Arxivat de l'original el 2021-04-19. [Consulta: 7 novembre 2018].
* 1 2 Ubach, J. «Descobreixen dos nous espais a Sant Martí de les Tombetes - 14 oct 2017». El Punt Avui, 14-10-2017, pàg. 23.

## Bibliografia

* Bolòs i Masclans, Jordi; Fité i Llevot, Francesc. «Despoblat de Sant Martí de les Tombetes». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Pagès, M. «Sant Esteve de la Sarga». A: El Pallars, la Ribargorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0. .

## Enllaços externs

* «El Despoblat de les Tombetes i el seu entorn». Institut Cartogràfic Català.
* Naranjo, Juan Luis. «Panoràmica del Despoblat de les Tombetes», 12-03-2018.
# Vojka

Vojka és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1245.
# Cua de ventall de Malaita

El cua de ventall de Malaita (Rhipidura malaitae) és un ocell de la família dels dicrúrids (Dicruridae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes de l'illa de Malaita, a les Salomó sud-orientals.

## Referències

* ↑ «Cua de ventall de Malaita». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
# Val d'Ille Classic

La Val d'Ille Classic (oficialment: Val d'Ille U Classic 35 - Souvenir Julien Ditlecadet) és una competició ciclista francesa que es disputa anualment a La Mézière, al departament d'Ille i Vilaine, des del 2001. Fins al 2009 fou reservada per a corredors amateurs. L'any següent va entrar a formar part de l'UCI Europa Tour amb una categoria 1.2.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2001 | Julien Roussel | Sébastien Coué | Jérôme Lambert |
| 2002 | Freddy Bichot | Freddy Ravaleu | Christophe Guillome |
| 2003 | Alexandre Urbain | Guillaume Judas | John Gadret |
| 2004 | Cyril Vitry | Yannick Piriou | Benjamin Derrien |
| 2005 | Guillaume Duval | Guillaume Le Floch | Yves Delarue |
| 2006 | Cédric Hervé | Yoann Offredo | Jean Philippe Ribault |
| 2007 | David Piva | Stéphane Bonsergent | Guillaume Blot |
| 2008 | Mickaël Renou | Nicolas Jouanno | Gaël Malacarne |
| 2009 | Yannick Martinez | Morgan Kneisky | Arnaud Molmy |
| 2010 | Jimmy Casper | Yohann Gène | Benjamin Verraes |
| 2011 | Guillaume Louyest | Thomas Bouteille | David Chopin |
| 2012 | Éric Berthou | Maxime Le Montagner | Benjamin Verraes |
| 2013 | Nacer Bouhanni | Bryan Coquard | Iauhèn Hutaròvitx |

## Enllaços externs

* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
* Web oficial Arxivat 2014-01-01 a Wayback Machine.
# Baronia de la Pobla Tornesa

La Pobla Tornesa és una baronia formada al segle xvi que comprenia el Castell de Montornés (la Plana Alta), la Pobla Tornesa i Benicàssim. El 1515 La baronia fou adquirida pels Casalduc.
L'origen del llinatge dels Casalduc a la Baronia data dels primers anys del segle xvi i coincideix amb el moment en què Nicolau de Casalduc, anomenat l'antic en la documentació, procedeix a la compra de les terres de la Baronia de Benicàssim i Montornès, terres que comprenien a més de la Tinença de Montornès, els llocs i castells de la Pobla i de Benicàssim i el feu de Borriol. Dita compra es feu per 80.250 sous (moneda reial de València) el 13 de març de 1515 Posteriorment Nicolau agregà als seus senyorius la Baronia de la Serra.
Nicolau l'antic establí un fideïcomís o vincle sobre totes les seves propietats baronials, que és l'origen de la Tinença de Montornés i del llinatge dels Casalduc com senyors de les diferents Baronies fins al segle xviii. Dit fideïcomís és redactat per Nicolau el 3 de febrer de 1534 establint els béns que l'integraran i l'ordre d'herència d'aquest. Els béns inclosos en aquest foren:
* El Lloc de la Serra, i les Baronies de la Pobla, Benicàssim, Montornés i Borriol, amb els seus vassalls, i cases i termes d'aquests.
* Les cases grans situades en les Carrer dels Miquels de Castelló.
* El Molí fariner d'en Algamora, amb la casa i terres adjacents, amb quatre moles corrents, els útils i aparells que hi ha.
El 1701 pertanyia a Miquela Munyós (descendent de Casalduc i Funes), baronessa de la Pobla Tornesa, de Benicàssim i de la Serra d'En Galceran. La seua filla, Isabel Casalduc (congnominada anteriorment Ferrer de Plegamans i Munyós), heretà les baronies i es casà amb Manuel Vallès i Pallarès, cavaller de Montesa.

## Referències

* ↑ «Baronia de la Pobla Tornesa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Gimeno, pàgina 2

## Bibliografia

* Gimeno Sanfeliu, Maria Jesús «EL PROCESO DE VINCULACION DE LAS BARONIAS DE LOS CASALDUCH.(CASTELLO, SIGLOS XVI-XVII)» (pdf) (en castellà). , p. 9 [Consulta: 3 juny 2010].
# Castell d'Alcosser de Planes

El Castell d'Alcosser de Planes és un antic castell d'època islàmica, del qual es conserven poques restes, situat al centre d'Alcosser de Planes (El Comtat) declarat Bé d'interés cultural amb el codi 03.26.007-002.

## Descripció

Les escasses restes es troben en un parc municipal, on hi ha alguns trams de muralla àrab i maçoneria. També s'han trobat vestigis de ceràmica de procedència musulmana.
La torre de l'actual església d'Alcosser de Planes, de planta quadrangular, hauria estat una antiga torre de defensa del castell. En poblacions veïnes hi ha altres casos on s'aprofita una torre musulmana per l'església.

## Història

Als camps d'Alcosser se sap que el 993 hi va haver un enfrontament destacat entre musulmans i cristians. El castell va ser una fortificació almohade del segle xii. Hi ha diverses interpretacions sobre la seva importància. Sembla que podria haver estat una fortificació menor, ja que Alcosser depenia de Planes i el seu castell. També podria haver estat un lloc de vigilància dependent de Planes.
L'origen de Planes, Alcosser i Almudaina pertany al període de domini musulmà. Van ser pobles conquistats per Jaume I al voltant del 1.244, que van ser entregats a la família Garcés en un primer moment. Posteriorment, el rei va decidir que el castell passés a mans de la família Perputxent, i finalment el va cedir a Teresa Gil de Vidaura. Quan aquesta aconseguí dominar les revoltes musulmanes van atorgar carta de poblament el 1.278, repoblant el territori amb cristians, en concret a Arnald de Sernolis i Ramon de Purjasons juntament amb 130 habitants més, que van constituir el poble dependent del comtat de Cocentaina. El 1.425 el poble esdevingué baronia i s'independitzà de la ciutat de Cocentaina, i el 1609 seria vil·la.
És un edifici protegit des del 22 d'abril de 1949, i se li va aplicar la llei 16/1985 sobre el Patrimoni Històric.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ «Castell d'Alcosser de Planes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Castillo de Alcocer de Planes». Patrimoni. Generalitat Valenciana. [Consulta: 16 setembre 2018].
* 1 2 3 4 García Rico, Ximo. «Castillo de Alcocer de Planes (Alicante) CA-031». Guia Castillos Alicante. Joaquín García Rico. [Consulta: 16 setembre 2018].
* ↑ Pascual Madoz. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de ultramar. Est. tip. de P. Madoz y L. Sagasti, 1814, p. 455–.
* 1 2 «Castillo de Alcocer de Planes». Castillosnet. Castillosnet. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2018. [Consulta: 16 setembre 2018].
# Dalni (Novovelitxkovskaia)

* Per a altres significats, vegeu «Dalni».
Dalni - Дальний (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. És a la vora esquerra del riu Ponura, afluent del Kirpili, a 37 km al nord-oest de Dinskaia i a 42 km al nord-oest de Krasnodar. Pertany a l'stanitsa de Novovelitxkovskaia.
# Khlopótnoie

Khlopótnoie (en rus: Хлопотное) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Vorónej, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 14 habitants.

## Referències

* ↑ Село Бобяково на карте
* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Воронежской области
* ↑ Расстояние от Анны до Бобякова
# Cui Zizhong

    Advertiment: en els noms xinesos el cognom va al davant, en aquest cas Cui.
Cui Zizhong (en xinès: 崔子忠; en pinyin: Cuī Zǐzhōng) fou un pintor xinès sota la dinastia Ming que va néixer en una data desconeguda (possiblement a finals del segle xvi) a Laiyang, província de Shandong i mort el 1644 a conseqüència d'haver deixat de menjar arran de la caigua dels Ming. Tret del fet que sabem del cert que Cui va viure a Pequín, poc més sabem de la seva vida.
Fou un lletrat confucià. En tant que intel·lectual, va destacar també com a pintor de figures humanes; un renaixement, ja que des dels temps de la dinastia Song havia perdut importància. Va ser influenciat per l'estil de Zhou Wenju. Al Museu Nacional del Palau de Taipei es conserva un dels seus rotlles més cèlebres.

## Bibliografia

* “ The Art Book of Chinese Paintings”, EdLong River Press
* The significance of style and subject matter in the painting of Cui Zuzhong “.Tesi de Julia Frances Andrews. Universitat de Califòrnia. Berkeley.1984.

## Enllaços externs

* http://www.chinaonlinemuseum.com/painting-cui-zizhong-su-shi-losing-girdle.php
* http://arts.cultural-china.com/en/77Arts6939.html Arxivat 2012-05-25 a Wayback Machine.
* http://arts.cultural-china.com/en/63Arts13685.html Arxivat 2013-05-12 a Wayback Machine.
# Robert White (compositor)

Robert White o Robert Whyte (barri d'Holborn, de Londres, ca. 1538 - 1574) va ser un compositor anglès del Renaixement, particularment conegut per la seva música litúrgica i la seva música instrumental per a llaüt, viola i orgue.

## Biografia

Fill d'un fabricant d'orgue, va ser nen de cor durant la seva infància, després cantant al Trinity College de Cambridge. Va obtenir el seu títol de Batxiller en música de la Universitat de Cambridge en 1560; en 1562, es va instal·lar a Ely, on succeeix a Christopher Tye (amb la filla del qual es va casar en 1565) com a mestre de cor. Va prendre la mateixa plaça a la catedral de Chester el 1567, succeint a Richard Saywell. La seva reputació va ser tan gran que va obtenir la prestigiosa plaça d'organista i mestre de cor de l'abadia de Westminster el 1574.
Va morir amb una part de la seva família en una gran epidèmia de pesta que va passar a la regió de Westminster el 1574. White va passar la major part de la seva vida al nord de Londres, però el seu testament, datat del 7 de novembre de 1574, indica que tenia una propietat a Sussex; va demanar ser enterrat a la Santa Margarida de Westminster (el que va passar l'11 de novembre de 1574).
Posteriorment, les seves obres van ser poc interpretades fins a la seva descoberta per Charles Burney, durant la segona meitat del segle xviii.

## Obres

* Christe que lux es I, II, III & IV
* Exaudiat te
* Exaudiat te Dominus
* Fantasias III & IV
* In Nomina V a 5
* Lamentacions a 5 veus
* Magnificat
* O Praise God
* Portio mea
* Precanur sancta, Domina
* Regina caeli
* Sis Fantasies d'orgue
* Notas y referencias

## Referències

* ↑ «Robert White, The Instrumental Music». Recent Researches in Musica of the Renassaince, editat por Irwin Spector. Vol. XII. 1972.
# Unió Esportiva Canovelles

La Unió Esportiva Canovelles és un club de futbol català de la ciutat de Canovelles, al Vallès Oriental.

## Història

El club pren com a any de fundació el 1957 (de fet, la temporada 2007-08 celebrà el seu cinquantenari, disputant un partit davant l'CE Europa). Fins al 1962 el club s'anomena CF Canovelles. Aquest any 1962 el club esdevé UE Canovelles, la denominació actual.
A començaments dels 80 el club assoleix l'ascens a la Tercera Divisió. El club hi romangué durant tres temporades, essent la màxima categoria assolida en la història del futbol a la vila.

## Temporades

Temporades del club a Tercera Divisió:
* 1980-81: 3a Divisió 16è
* 1981-82: 3a Divisió 14è
* 1982-83: 3a Divisió 18è

## Referències

* ↑ «Edición del jueves 11 septiembre 1986, Página 36 - Hemeroteca - MundoDeportivo.com». [Consulta: 29 desembre 2017].
* ↑ «Edición del jueves 7 diciembre 1961, Página 5 - Hemeroteca - MundoDeportivo.com». [Consulta: 29 desembre 2017].
* ↑ «Edición del viernes 9 noviembre 1962, Página 4 - Hemeroteca - MundoDeportivo.com». [Consulta: 29 desembre 2017].
* Presentació de l'obra de la UE Canovelles "Mig segle fent futbol"

## Enllaços externs

* Informació a la FCF
* Informació del club Arxivat 2011-05-13 a Wayback Machine.
Segona Catalana :
Grup 1Grup 2Grup 3Grup 4Grup 5Grup 6
CE Abadessenc
CE Anglès
CD Banyoles
CD Bescanó
Atlètic Bisbalenc
CD Blanes
UE Breda
UE Caldes
UE Camprodon
UE Can Gibert
UE Fornells
Girona FC B
EF Gironès-Sàbat
FC Palafrugell
UE Quart
CF Ripoll
CF Base Roses
FC Vilamalla
PB Anguera
FC Argentona
EF Barberà Andalucía
CE Canyelles
CD Carmelo
Equipo Ja CF
Esportiu Sant Ignasi
EE Guineueta
CF Lloreda
CE Mataró
UD Molletense
CE Premià
CE Premià de Dalt
UE San Juan - At Montcada
CF Singuerlín
CCE Tiana
CCD Turó de la Peira
CF Unificació Llefià
CF Can Vidalet
CF Ciudad Cooperativa
Dinàmic Batlló
CFA Espluguenc
CD Fontsanta-Fatjó
UD Gornal
CF Júnior
CD Marianao Poblet
CF Martorell
AE Moja
UD Montserrat Igualada
CE Olímpic Can Fatjó
Atlètic Prat Delta CF
UD San Mauro
UE Sant Joan Despí
Atlètic Sant Just FC
UD Unificació Bellvitge
FE Atlètic Vilafranca
CD Can Parellada
UE Canovelles
CF Cardedeu
UE Castellar
CFA Gironella
CE Lliçà d'Amunt
CE Manresa
CF Olímpic La Garriga
FC Palau
CF Parets
CE Sabadell B
UD Sabadell Nord CF
UE Sabadellenca
CE Sallent
UD San Lorenzo
UD Taradell
UE Tona
OAR Vic
CF Agramunt
FC Alcarràs
AE Alcoletge
FC Andorra
CF Angulària
CE Artesa de Segre
Atlètic Alpicat
UE Balàfia
CF Borges Blanques
CE EFAC Almacelles
UE Guissona
CF L'Albi
FC La Seu d'Urgell
CF Linyola
CF Organyà
CF Palau d'Anglesola
CF Solsona
CF Tremp
Club Deportiu Alcanar
CF Ampolla
CF Calafell
FC Cambrils
Atlètic Campclar
CE El Catllar
CF Cunit
CF Gandesa
CF Jesús Catalònia
UD Jesús i Maria
CD La Cava
UE Remolins-Bítem
CA Roda de Barà
CD Roquetenc
UD Salou
EF Sant Pere i Sant Pau
CD Tortosa
Vilaseca CF :
# Casariche

Casariche és una localitat de la província de Sevilla, Andalusia, Espanya. L'any 2005 tenia 5.395 habitants. La seva extensió superficial és de 53 km² i té una densitat de 101,8 hab/km². Les seves coordenades geogràfiques són 37° 17′ N, 4° 45′ O. Està situada a una altitud de 296 metres i a 122 kilòmetres de la capital de la província, Sevilla.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 5132 | 5118 | 5145 | 5200 | 5247 | 5275 | 5289 | 5344 | 5395 | 5414 |
# Ielovka (Krasnoiarsk)

* Per a altres significats, vegeu «Ielovka».
Ielovka (en rus: Еловка) és un poble del krai de Krasnoiarsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 584 habitants. Pertany al districte de Balakhtà.

## Referències

* ↑ Топокарты ГГЦ
* ↑ Список населенных мест Сибирского края. Том II. Округа Северо-Восточной Сибири. Новосибирск. 1929