OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sense Sal

Sense Sal és un grup de música pop-folk. Ha actuat en diverses sales de concerts, entre elles la Jazz Cava de Terrassa o en festivals com l'Embassa't 2011 de Sabadell o l'Acústica de Figueres. És un grup de músics joves que sorprèn per la maduresa de les seves melodies. Durant la campanya de les eleccions generals del 2015, Esquerra Republicana va triar la cançó «Tinc un nou pla» de l'àlbum Algun lloc al món com a música de campanya.

## Premis

* 2010: Guanyador Premi Enderrock dins el Concurs Embrió.
* 2011: Semifinalista al concurs de maquetes Sona9.
* 2012: Concurs de música Jova de Palafolls i Malgrat.
* 2013: Guanyador del Concurs La Campana de Gràcia organitzat per Batakada RadioActiva i Castellers de la Vila de Gràcia.

## Discografia

* Tramaran anar a Mart (autoedició, 2010)
* Tardes de sol i préssecs (autoedició/Temps Record, 2011)
* Encara no ets aquí (2012)
* El mur encara és alt (Temps Record, 2013)
* Algun lloc al món (Temps Record, 2015)
* Crida amb mi (EP, 2016)
* Només tenim la veu (2017)
* La Sortida (single, 2019)
* La Sortida, ft. Miki Nuñez (single, 2019)
* Estima Lliure (single, 2019)
* Com Abans (single, 2021)
* Mira On Som (single, 2022)

## Referències

* ↑ «Bob&El Lladre i Sense Sal, grups seleccionats per actuar a l'Alzina de Fonollosa». Regió7.cat, 29-05-2012.
* ↑ Agulló, E «30 Nits, cada cop més locals». El Punt Avui, 16-11-2011.
* ↑ «Els Sense Sal» (vídeo). TV3 - Info K, 31-01-2012.
* ↑ Baster, Jordi. «El viatge dolç dels sense sal» (àudio). El món a Rac1. RAC1, 07-07-2015. [Consulta: 3 gener 2016].
* ↑ Colomer, Marc; Gelabert, Martí «Sidonie, Lluís Llach o Sense Sal: les músiques de la campanya del 20-D». Ara, 07-12-2015.
* ↑ «Els 9 del Sona 9Acousters, Alls Nous Piquen, Bremen, Els Catarres, Mar Abella, Nyandú, Sense Sal, The Mamzelles i The Missing Leech, semifinalistes». Enderrock.
* ↑ Tarrida, Lluïsa «Sense Sal guanya el Concurs de Música Jove de Palafolls i Malgrat». La Torre, 23-08-2012.
* ↑ «Sense Sal guanya el concurs de La Campana i el Festival Brot». La Torre, 19-06-2013.
* ↑ «Tramaran anar a Mart». Viasona.
* ↑ «Tardes de sol i préssecs'». Viasona.
* ↑ «Nou disc de Sense sal: El mur encara és alt». Verkami.cat.
# Ponta do Sol (Cap Verd)

Ponta do Sol (crioll capverdià Pónta d' Sol) és una vila al nord de l'illa de Santo Antão a l'arxipèlag de Cap Verd. És la capital administrativa del municipi de Ribeira Grande i té una població de 2.143 habitants. En l'època colonial, es va dir Vila de María Pia, en honor de Maria Pia de Savoia, reina de Portugal.
La ciutat està situada a l'extrem nord de l'illa, i posseeix un petit port pesquer (Boca da Pistola) que, durant molt temps i fins a finals del segle xx, va anar l'únic punt d'entrada de mercaderies, encara que el creixement de Porto Novo va suposar la desaparició del tràfic comercial, especialment per la dificultat de l'estret accés al port.
Té un petit nucli antic amb arquitectura colonial del segle xix, destacant l'edifici de l'ajuntament i l'església de Nossa Senhora do Livramento. És també molt interessant el moll, originalment aixecat al segle xviii, que tanca la bocana del petit port.
L'economia de Ponta do Sol es fonamenta en la pesca i, de forma cada vegada més creixent, del turisme. Disposa de platges (Aranhas i Motche) i la seva costa és un dels punts més actius de busseig i d'altres activitats d'oci marí. Disposa d'una certa infraestructura d'allotjaments (incloent-hi un hotel de tres estels) i de restauració.
Fins a final de la dècada de 2000, va estar funcionant un petit aeròdrom (l'Aeròdrom Agostinho Neto), localitzat al costat del nucli urbà, encara que la reduïda grandària de les seves pistes no permetia l'aterratge més que de petits avions d'hèlix. Després d'un greu accident, l'aeròdrom va ser clausurat i avui dia es troba en estat de total abandó.

## Demografia

Durant les últimes dècades del segle xx, Ponta do Sol va tenir menys població que la veïna Ribeira Grande, encara que en la dècada 1990-2000 es va produir un notable increment de població, a conseqüència del retorn d'un gran nombre d'emigrants i el desenvolupament del turisme, desenvolupant-se nous barris d'edificis d'apartaments i habitatges unifamiliars d'alt nivell.
| Any | Població | Increment | Data del Cens |
| 1990 | 1.505 | - | 23 de juny de 1990 |
| 2000 | 4.029 | 167 % | 16 de juny de 2000 |
| 2010 | 4.628 | 14 % | 1 de gener de 2010 |
| 2012 | 4.738 | - | Estimació. |

## Personatges

* Jorge Ferreira Chaves, arquitecte
* Raul Pires Ferreira Chaves, arquitecte
* Gabriel António Costa (Nhô Kzik), violinista i multiinstrumentista (m. 2005)
* Domingo Lima Costa, violinista i multiinstrumentista

## Vegeu també

* Llista de nuclis de població de Cap Verd

## Referències

* ↑ García, Jesús (2009) : El mundo a tu aire: Cabo Verde. Edic. Gaesa, Madrid, ISBN 978-84-8023-685-0, p.203
* ↑ Cap Vert: Les villes les plus grandes avec des statistiques de la population, World Gazetteer
# Pseudauchenipterus flavescens

Pseudauchenipterus flavescens és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu São Francisco.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P., 1862-1863. Atlas ichthyologique des Indes Orientales Néêrlandaises, publié sous les auspices du Gouvernement colonial néêrlandais. Tom II. Siluroïdes, Chacoïdes et Hétérobranchoïdes. Amsterdam. Atlas Ichthyol. v. 2 . 1-112.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. & Eigenmann, R. S., 1888. Preliminary notes on South American Nematognathi. I. Proceedings of the California Academy of Sciences (Series 2) v. 1 (pt 2): 119-172.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C.J. Jr., 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Soldados de plomo

Soldados de plomo és una pel·lícula espanyola dirigida per José Sacristán i estrenada el 1983, amb guió escrit per ell basat en la novel·la homònima d'Eduardo Mendoza. Es tracta d'un drama intimista amb forma de pel·lícula policíaca protagonitzada per ell mateix i Fernando Fernán Gómez, amb estil depurat i seguretat sorprenent.

## Sinopsi

Andrés, fill d'un militar d'alta societat que va abandonar la família per casar-se amb una cupletista, torna a la seva ciutat natal després de 25 anys de viure a Nova York com a professor de literatura espanyola, per a fer-se càrrec de l'herència del seu pare, un casalot gairebé en ruïnes que és a punt de ser declarat monument històric- Té la intenció de vendre'l a una immobiliària per fer diners. Aleshores apareix el seu germanastre Ramón que vol comprar el casalot.

## Premis

Fotogramas de Plata 1983
| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actriu de cinema | Assumpta Serna | Nominada |
| Millor actor de cinema | Fernando Fernán Gómez | Nominat |

## Referències

* ↑ Soldados de plomo Arxivat 2019-06-17 a Wayback Machine. a filmoteca.cat
* ↑ Soldados de Plomo a El País, 12 de maig de 1991

## Enllaços externs

* Soldados de plomo al web d'Estela Films
* Soldados de plomo a Cervantes Virtual
# Smilin' Through (pel·lícula de 1941)

Smilin' Through és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Frank Borzage estrenada el 1941.

## Argument

Un vidu inconsolable creu reconèixer en la seva neboda els trets de la seva esposa morta.

## Repartiment

* Jeanette MacDonald: Kathleen / Moonyean Clare
* Brian Aherne: Sir John Carteret
* Gene Raymond: Kenneth 'Ken' Wayne / Jeremy 'Jerry' Wayne
* Ian Hunter: Reverend Owen Harding
* Frances Robinson: Ellen, John's Housekeeper
* Patrick O'Moore: Willie Ainley
* Eric Lonsdale: Charles, Kenneth's Batman
* Jackie Horner: Kathleen, de nena
* David Clyde: Sexton
* Frances Carson: Lady Denham
* Ruth Rickaby: dona amb Lady Denham
# Smilisca phaeota

Smilisca phaeota és una espècie de granota que viu a Colòmbia, Costa Rica, l'Equador, Hondures, Nicaragua i Panamà.

## Referències

* Solís, F., Ibáñez, R., Chaves, G., Wilson, L.D., Morales, M. & Lynch, J. 2004. Smilisca phaeota. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 30 d'abril del 2008.
# Sheila Cussons

Sheila Cussons (1922-2004) fou una poetessa sud-africana en llengua afrikaans.
Estudià arts a la Universitat de Pietermaritzburg, on fou deixeble de Diederik Johannes Opperman i es dedicà a la poesia. Més tard marxà a Amsterdam amb el seu primer marit. Es casà en segones núpcies amb el català Joan Saladrigas, amb qui va tenir dos fills, Jordi Saladrigas-Cussons i Jaume Saladrigas-Cussons. Sheila Cussons va viure a Barcelona fins al 1982 i traduí de l'espanyol a l'afrikaans. Ha rebut nombrosos premis literaris en llengua afrikaans (entre els quals destaca el Premi Hertzog la distinció més important de les Lletres Afrkáans, així com un doctorat Honoris Causa, Universitat de Natal, a Pietermaritzburg), i el 2002 la universitat de Stellenbosch li va fer una retrospectiva. Enguany, al Març del 2017, amb motiu del Día de la Poesia, Ciutat del Cap li va retre un altre gran homenatge, amb l'estrena mundial d'una obra de teatre basada en la seva vida.

## Obres

* Stiebeuel (1946)
* Die Swart Kombuis (1978)
* Verf en vlam (1979)
* Die skitterende wond
* Die sagte sprong
* Die somerjood (1980)
* Die woedende brood (1981)
* Verwikkelde lyn (1983)
* Gestaltes 1947 (1982)
* Membraan (1984)
* Die heilige modder (1988)
* Die knetterende woord (1991)
* ’n Engel deur my kop (1997)
# Pseudobranchus

Pseudobranchus és un gènere de d'urodels aquàtics.
Els membres d'aquesta família tenen potes anteriors molt petites i manquen de potes posteriors. Es diferencien de les espècies del gènere Siren perquè tenen tres dits a cadascuna de les dues potes en lloc de quatre. Només es troben al sud-oest dels Estats Units.

## Espècies i subespècies

* Pseudobranchus axanthus.
** Pseudobranchus axanthus axanthus.
** Pseudobranchus axanthus belli.
* Pseudobranchus striatus.
** Pseudobranchus striatus striatus.
** Pseudobranchus striatus lustricolus.
** Pseudobranchus striatus spheniscus.
# Premi Charrúa

El premi Charrúa (en castellà: Premio Charrúa) és un premi a l'esport uruguaià, creat i organitzat pel Círculo de Periodistas Deportivos del Uruguay i lliurat des de 1972.
Els millors esportistes en les seves respectives disciplines són reconeguts per la premsa uruguaiana especialitzada en esports. El premi compta amb destaqui que és el Premi Charrúa d'Or atorgat a el millor esportista de l'any a Uruguai.
En 2018, els premis van ser lliurats a la Sala Nelly Goitiño de l'Sodre. El 2020, la cerimònia va ser transmesa per internet La Secretària Nacional d'l'Esport (SND) i la Intendència de Montevideo es van sumar a aquesta instància com copatrocinadors de la cerimònia. Els premis van ser lliurats a la Sala Blava de la Intendència de Montevideo, sense públic per les mitjanes sanitàries per la Pandèmia de COVID-19.

## Referències

* ↑ cpdu. «Ganadores Charrúa de Oro» (en castellà), 26-05-2014. Arxivat de l'original el 25 de gener 2021. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ lapalomahoy. «Y el premio Charrúa es para... ¡Francisco Morosini!» (en castellà), 01-09-2018. Arxivat de l'original el 25 de gener 2021. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ cpdu. «Premios Charrúa 2020» (en castellà), 24-10-2020. Arxivat de l'original el 25 de gener 2021. [Consulta: 11 juny 2021].
# Puig de la Rondinaire

El Puig de la Rondinaire és una muntanya de 1.012,4 metres del límit dels termes comunals de Serrallonga i el Tec, tots dos de la comarca del Vallespir, a la Catalunya del Nord.
Es troba a la zona nord-occidental del terme de Serrallonga, al límit amb el terme del Tec. Respecte d'aquest segon terme, és a la zona sud-oest, a prop de la zona central-sud. És al nord-est del Puig del Clot del Forn i al sud-oest de la Collada d'en Benet.

## Referències

* ↑ El Puig de la Rondinaire en els ortofotomapes de l'IGN
# Prieto

Prieto és el nom dels següents personatges:
* Andrés Prieto Albert (Alacant, 1993), futbolista valencià que juga la posició de porter
* Andrés Prieto Urrejola (Santiago de Xile, 1928), futbolista xilè de la dècada de 1950 i entrenador
* Antonio Prieto y Vives (Mallorca, ? - Madrid, 1939), enginyer i numismàtic mallorquí, acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història
* Carlos Prieto Martos
* Casimir Prieto Valdés
* Casto Prieto Carrasco
* Celestí Prieto Rodríguez
* David Prieto Gálvez (Sevilla, 1983), futbolista
* Eduardo Prieto Iglesias (Pamplona, Navarra 1981), àrbitre de la Primera divisió espanyola de futbol
* Francesc Prieto i Caules
* Gregorio Prieto
* Imma Prieto
* Indalecio Prieto
* Javier Prieto Castro
* José Miguel Prieto Castillo (Albacete, 1971), futbolista castellanomanxec que ocupava posició de defensa
* José Joaquín Prieto Vial (Concepción, 1786 - Santiago de Xile, 1854), president de la república
* Juan Prieto Sánchez (Barcelona, 1981), raper
* Juan Manuel Prieto Velasco (Madrid, 1971), futbolista que jugava de davanter
* Julián Prieto (Santo Domingo de la Calzada, La Rioja, 1765 - Pamplona, 1844), organista, cantant i compositor espanyol
* Julio Prieto Martín (Madrid, 1960), futbolista madrileny que ocupava la posició de defensa
* Luis Beltrán Prieto Figueroa (La Asunción, Nueva Esparta, 1902), educador i polític veneçolà
* Luis Prieto Zalbidegoitia
* Miguel Prieto Anguita (Almodóvar del Campo, Ciudad Real, 1907 - Mèxic D.F., 1956), pintor i dissenyador gràfic espanyol
* Manolo Prieto (El Puerto de Santa María, Cadis, 1912 -Madrid, 1991), pintor i dibuixant espanyol
* Pep Prieto (Girona, 1976), escriptor i crític de cinema català
* Rafael Prieto i Caules (Maó, 1834 - Madrid, 1913), polític republicà menorquí, diputat a les Corts espanyoles durant el sexenni democràtic
* Ramón Prieto Bances
* Xabier Prieto Argarate o Xabi Prieto (Sant Sebastià, 1983), futbolista basc que ocupa la posició de migcampista
# Publi Corneli Escipió Pomponià Salvitó

Publi Corneli Escipió Pomponià Salvitó (llatí: Publius Cornelius P. f. Scipio Pomponianus Salvitto) era un militar romà d'origen obscur del segle i aC. Formava part de la gens Cornèlia i era de la família dels Escipions, per bé que sembla que va néixer a la gens Pompònia i fou adoptat per un Escipió (i d'aquí l'agnomen Pomponià). Pel que fa a l'agnomen Salvitó (o Salutió, segons la lectura), el qual Cassi Dió escriu Σαλάττων Salatton, Plini diu que semblava a un personatge del mim que rebia aquest nom.
L'any 46 aC, Juli Cèsar se'l va emportar a la campanya d'Àfrica contra les forces militars que romanien de l'exèrcit dispers de Pompeu, dirigides per Metel Escipió. Atesos els precedents familiars, hom va considerar bona idea de fer-lo lluitar davant de Cèsar. Altres fonts, però, suggereixen que Cèsar el va fer comandar les tropes perquè Salvitó era un militar mediocre i així fer burla de Metel Escipió, per mostrar-li el seu menyspreu.
Pot tractar-se del mateix personatge que va ser cònsol sufecte el 35 aC i amb un dels triumvirs que varen batre moneda a Lípara el 37-36 aC.

## Referències

* 1 2 3 4 «P.? Cornelius P.? f. Scipio Pomponianus Salvitto». Digital Prosopography of the Roman Republic. [Consulta: 20 novembre 2020].
* ↑ Plini, Naturalis Historia, VII, 12.30.2; XXXV 8.
* 1 2 Smith (editor), William. «30. Cornelius Scipio Salutio». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 752.
* ↑ Suetoni, Vida de Juli Cèsar, 59.
* ↑ Plutarc, Vida de Cèsar, 52.
# Puigsec (Folgueroles)

Puigsec és una masia de Folgueroles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana situada a migdia. Consta de planta baixa i dos pisos. A la façana s'hi adossa un cos de porxos adossats amb dos pilars de planta quadrada i cobert a una vessant en direcció sud. El portal de la casa és rectangular amb llinda de fusta i s'hi accedeix a través d'una escala de lloses de pedra. Al primer pis hi ha una antiga finestra i un portal de pedra picada. A sota el carener s'hi obre una finestra. A ponent s'hi adossa un cos circular (pou cisterna) i diverses obertures. Al nord hi ha un terrat i el femer. A llevant hi ha una finestra datada i cossos adossades. Consta de pedra unida amb morter i arrebossada amb calç, algunes obertures de pedra i afegitons de totxo.
Hi consta una cabana de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia. Presenta una gran arcada de mig punt, parcialment tapat per les noves construccions. A llevant no presenta cap obertura, al nord s'hi obre un portalet de construcció recent i s'hi adossa un cobert. A ponent es troba assentada damunt un talús i s'accedeix directament al primer pis. A l'interior s'hi observa un embigat amb grans cavalls. És construïda amb pedra basta unida amb morter de calç, tàpia, els escaires són de pedra picada. L'estat de conservació és mitjà.

## Història

Masia que la trobem documentada en el Nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860 i consta com a "Alquería casa de Labranza". Els elements arquitectònics que es conserva denoten però una major antiguitat.

## Referències

* 1 2 3 «Puigsec». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r març 2016].
* ↑ «Font de Puigsec». Folgueroles.com, 2014. Arxivat de l'original el 12 de maig 2016. [Consulta: 18 maig 2016].
# Serra de Castelladral

La Serra de Castelladral és una serra situada principalment al municipi de Navars i en part al de Súria; al nord del Bages. Forma part dels diversos contraforts marginals de la Depressió Central Catalana i comprèn una sèrie de relleus suaus, amb elevacions d'entre 500 i 680 metres, dels qual destaca el Castellot (Navars), sostre de la serra, d'uns 682 m., indret on s'hi assenta el llogaret homònim de Castelladral. Geològicament està constituïda per materials sedimentaris continentals (gresos i margues) de l'Eocè i Oligocè. La serra s'estén de Sud-Est a Nord-Oest, i es delimitada pels cursos de les rieres d'Hortons i de Sant Cugat, ambdues tributàries del Llobregat, de tal manera que enllaça la vall del Llobregat amb l'altiplà de Serrateix.
Gran part de la serra fou afectada pels incendis de l'estiu de 1994, i actualment part de la superfície forestal està dominada per bosquines de pinassa o pi blanc, sovint amb sotabosc de jonça o estepa. En alguns indrets el roure cerrioide també hi forma boscos. Les explotacions agrícoles també hi són presents, sobretot al voltant dels nuclis poblats de la serra com són Castelladral, la Rovira o el Samuntà.

## Referències

* 1 2 Guia d'espais d'interès natural del Bages. Manresa: Centre d'Estudis del Bages, 1999. ISBN 84-87618-34-0.
* ↑ «Castelladral». GEC. [Consulta: 1r febrer 2020].
# Serra de Cavallol

La Serra de Cavallol és una serra situada als municipis de Bassella (Alt Urgell) i de Pinell de Solsonès al Solsonès, amb una elevació màxima de 661,2 metres.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». www.gencat.cat. Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 01-01-2015.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serra de Castellnou

La Serra de Castellnou és una serra del terme municipal de la Torre de Cabdella, al límit amb el de Sarroca de Bellera (antic terme de Benés, de l'Alta Ribagorça) a la comarca del Pallars Jussà. Al seu extrem meridional hi ha el Tossal de Tuiro.
Aquesta serra és la continuació cap al sud-oest de la Serra de la Pala, i delimita pel costat de llevant el cap de vall on es troben els pobles de Castellnou d'Avellanos, Castellvell de Bellera, Avellanos i, més cap a ponent, Vilancòs.

## Etimologia

Pren el nom del poble de Castellnou d'Avellanos, que es troba als seus peus.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sorótxino

Sorótxino (en rus: Сорочино) és un poble de l'óblast de Nóvgorod, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 2 habitants.

## Referències

* ↑ «Barashikha». GeoNames.
* ↑ Приказ Министерства природных ресурсов Российской Федерации от 28 марта 2007 г. № 68 «Об утверждении Перечня лесорастительных зон и лесных районов Российской Федерации»
* ↑ «Схема территориального планирования Маловишерского муниципального района». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
* ↑ Koriakov, I. B.. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2016-03-14.
# Sorà d'Efes el Jove

Sorà d'Efes el Jove (en grec antic Σωρανός, en llatí Soranus) era un metge grec nadiu de la ciutat d'Efes. Va viure al segle ii o III.

## Obres

Segons Suides va escriure entre altres obres:
* Γυναικείων βιβλία τέσσαρα
* Βίους Ἰατρῶν
* καὶ Αἱοέσεις
* καὶ Συντάγματα
* βιβλία δέκα
Johann Albert Fabricius diu que li correspondria el fragment Περὶ Μήτρας καὶ Γυναικείου Αἰδοίου que encara es conserva, i que podria ser part de l'obra De Morbis Mulierum (Sobre les malalties de les dones) (l'autor és considerat un metòdic), esmentada per Aeci; i també Περὶ Κοινοτήτων en almenys dos llibres. Com que el tractat De Morbis Mulierum esmenta alguns metges que van viure al segle iii, obligaria a situar a aquest metge en aquesta època o posterior.
De Methodo Medendi (Sobre el mètode de curar) escrita vers el 178 seria una altra obra d'un Sorà, però que per la cronologia no quadra bé ni amb Sorà d'Efes el Vell ni amb Sorà d'Efes el Jove
Altres obres que podrien correspondre a qualsevol dels dos metges Sorà d'Efes:
* 1. Περὶ Γυναικείων Παθῶν, De Arte Obstetricia Morbisque Mulierum
* 2. Περὶ Μήτρας καὶ Γυναικείου Αἰδοίου, De Utero et Pudendo Muliebri
* 3. Περὶ Σημείων Καταγμάτων, De Signis Fracturarum
* 4. Περὶ Ἐπιδέσμων, De Fasciis
* 5. Βίος Ἱπποκράτους, Vita Hippocratis
* 6. In Artem Medendi Isagoge
* Περὶ Φαρμακείας
* Μονόβιβλος Φαρμακευτικός
* Περὶ Σπέρματος
* Περὶ Ζωογονίας
* Περὶ τῶν παρὰ Φύσιν
* Περὶ Κοινοτήτων
* Τὸ Ὑγιείνον
* Περὶ Νοσημάτων
* Περὶ Ὀξέων
* De Anima

## Referències

* ↑ Greenhill, William Alexander. «4. Soranus». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.