OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elizalde Tigre

Elizalde Tigre va ser un motor d'aviació construït per l'empresa Elizalde, per equipar avions que es construïen a Espanya.

## Història

El projecte es va iniciar el 1941 per un equip d'enginyers comandats per Huarte Mendicoa, Mendialdea, Alcalá i Mir i el primer prototip ja estava enllestit en un any. Fou sotmès a multitud de proves, a l'Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial d'Espanya i aconseguí el certificat d'homologació el 1943. Fou el primer motor d'aviació espanyol en aconseguir-lo.
Hi havia dues versions, el G-IVA de 125 CV, i el G-IVB de 150 CV, i la diferència de "cavallatge" es devia sobretot a les diferents relacions de compressió: en el primer era de 6:1 i de 6,5:1 en el segon. Van entrar en producció en sèrie el 1947 i durant el període comprès entre 1941 i 1950, es van construir uns 125 motors de cada, destinats sobretot als avions CASA Bücker Bü 133 "Jungmeister", la versió A, i la B, pel AISA I-115, tots dos avions d'escola.
A pesar d'això, hi havia el projecte d'altres models de Tigre com el Tigre G-VI de 6 cilindres en línia, el Tigre G-VIII de 8 cilindres en V i fins al Tigre XII un 12 cilindres en V, amb versions sobrealimentades, i un projecte Atlante, però cap va veure la llum.
Més endavant, a partir del 1951, quan Elizalde va ser absorbida per l'INI, va continuar fabricant-se amb el nom ENMASA, amb la denominació oficial 4.L-00-150, i s'arribaren a produir 475 motors.

## Motors existents

* A l'aeroport de Sabadell, hi ha tres avionetes Büker equipades amb motor un Tigre, pertanyents a la Fundació Privada Parc Aeronàutic de Catalunya.
* Al Museu de Cuatro Vientos de Madrid es pot veure un motor Tigre exposat.

## Vegeu també

* Arquitectura dels motors de pistó
* Llista de motors d'aviació fabricats a Espanya

## Referències

* ↑ «Biblioteca Virtual de Defensa > Motor alternativo Elizalde "Tigre" G-IV-B». [Consulta: 12 novembre 2018].
* ↑ Miguel Vidal, Ricard. El Motor de Aviación de la A a la Z. Barcelona: L'Aeroteca, 2008, p. 27. ISBN 84-612-7902-6.

## Bibliografia

* Miguel Vidal, Ricard. El Motor de Aviación de la A a la Z. Barcelona: L'Aeroteca, 2008. ISBN 84-612-7902-6.
# Elsa Pinilla Osuna

Elsa Pinilla Osuna (Madrid, 2 d'octubre de 1985) és una actriu i cantant espanyola.
És la gran dels tres fills de María Osuna i el productor musical Pablo Pinilla. Ha estudiat diverses arts escèniques, principalment ballet, piano, cant i interpretació.
De ben jove, va prendre part a diversos anuncis de televisió i desfilades de moda. L'any 1999, va guanyar el concurs de Model Fotogràfica d'El Corte Inglés. També ha aparegut a portades d'àlbums d'alguns grups de música espanyols, així com als videoclips del cantant David DeMaría Sin miedo a perder i El perfume de la soledad.
En 2004, va ser una de les presentadores del programa de televisió Música Uno.
Va ser fundadora, membre i lletrista del grup musical Tess, junt amb Úrsula Sebastián i Laura Pinto.
Com a actriu, va començar fent d'Elsa a la sèrie televisiva espanyola Al salir de clase (2000) junt amb les altres components de Tess, cosa que les va ajudar a promocionar el seu primer àlbum. També va fer d'una de les noies perdudes a la versió espanyola del musical Peter Pan (2002-2003).
L'any 2006, Elsa es va traslladar a l'Argentina un any i mig, on va fer de Marilyn a la sèrie Alma Pirata i de Bárbara a la sèrie Romeo y Julieta. En 2007, va decidir de tornar a Espanya, per continuar-hi la seva carrera com a actriu, i va aparèixer en alguns episodis de les sèries Cuestión de sexo i Sin tetas no hay paraíso.
En 2008, va interpretar els anys adolescents de Marisol en la minisèrie de dos capítols d'Antena 3 sobre l'actriu.
A finals d'aquest mateix any i principis de 2009, Elsa interpreta el paper de Susana a la sèrie juvenil Dieciocho.

## Enllaços externs

* (castellà) Espai web oficial d'Elsa Pinilla
* (anglès) Pàgina d'Elsa Pinilla a la base de dades cinematogràfica Internet Movie Database
# Erasmo de Narni

Erasmo de Narni (1370 - 1443), més conegut com a "Gattamelata", va ser un dels condottieri o mercenaris més famosos del Renaixement italià. Va néixer a Narni (Úmbria), i va servir diverses ciutats estat italianes: va començar amb Andrea Fortebracci, conegut com a Braccio da Montone, va servir el Papa i Florència a parts iguals, i la República de Venècia el 1434 en els enfrontaments amb els Visconti del ducat de Milà. En febrer de 1439, Biagio Assereto va derrotar un estol venecià protegit per Gattamelatta que es va transportar de l'Adige al llac de Garda per terra amb l'objectiu d'aixecar el setge milanès de Brescia.
Va ser el motiu de l'estàtua eqüestre en bronze de Donatello que es troba a la plaça principal de Pàdua, ciutat de la qual va esdevenir dictador en 1437. Donatello va fer aquesta escultura eqüestre, de les més importants del Renaixement, inspirant-se en el Marc Aureli romà. L'estàtua del "condottiero" Gattamelata, és la primera estàtua en honor d'un guerrer de tot el món modern.

## Referències

* ↑ Mallett, M. E.; Hale, J. R.. The Military Organisation of a Renaissance State: Venice C. 1400 To 1617 (en anglès). Cambridge University Press, 2006, p. 98-99. ISBN 0521032474.

## Vegeu també

* Estàtua eqüestre de Gattamelata

## Enllaços externs

* «Biografia de Gattamelata» (en italià). narnia.it. [Consulta: 17 març 2010].
# Embèrt

Embèrt (en occità Embèrt, en francès Ambert) és una ciutat d'Alvèrnia-Roine-Alps, al nord d'Occitània. Administrativament, pertany al departament francès del Puèi Domat.

## Curiositats

En l'església d'aquesta població va ser organista el castellonenc Mateu Pitarch Simó.

## Fills

* Emmanuel Chabrier (1841 - París, 1894), pianista i compositor musical.

## Referències

* ↑ * Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 45, pàg. 104. (ISBN 84-239-4545-6)
# Energia química

L'energia química és el potencial d'una substància química per experimentar una transformació a través d'una reacció química o, de transformar-se en altres substàncies químiques. Formar o trencar enllaços químics implica energia, la qual pot o bé ser absorbida o evolucionar des d'un sistema químic.
L'energia pot ser alliberada (o absorbida) per una reacció entre un conjunt de substàncies químiques és igual a la diferència entre la quantitat d'energia dels productes i dels reactius. Aquest canvi en energia es diu energia interna d'una reacció química.
El canvi d'energia interna d'un procés és igual al canvi de calor si es mesura sota condicions de volum constant, com en un calorímetre. Tanmateix sota condicions de pressió constant la calor mesurada no sempre és igual al canvi d'energia interna. El canvi de calor a pressió constant es diu canvi d'entalpia.
Un altre terme útil és la calor de combustió, que és l'energia alliberada en la reacció de combustió i sovint aplicada a l'estudi dels combustibles.Pels aliments vegeu energia dels aliments.
En química termodinàmica el terme usat per l'energia potencial és el potencial químic, i per la transformació química es fa servir sovint l'equació de Gibbs-Duhem.

## Energia química potencial

L'energia química potencial és una forma d'energia potencial relacionada amb la disposició estructural dels àtoms o les molècules. Aquesta disposició pot ser resultat dels enllaços químics entre les molècules. L'energia química d'una susbstància pot ser transformada en altres formes d'energia per reacció química. Com pre exemple en cremar un combustible i s'obté la calor o en la digestió per part d'un organisme viu. Les plantes verdes obtenen energia transformant l'energia solar en energia química en la fotosíntesi, l'energia elèctrica es pot convertir en energia química a través de reaccions electroquímiques.
El terme similar de potencial químic es fa servir per indicar el potencial d'una substància d'experimentar un canvi de configuració, en la forma de reacció química, transport espacial, intercanvi de partícula amb un reservori.

## Vegeu també

* Bioenergètica

## Referències

* ↑ Schmidt-Rohr, K «Why Combustions Are Always Exothermic, Yielding About 418 kJ per Mole of O₂». J. Chem. Educ., 92, 2015, pàg. 2094–2099. Bibcode: 2015JChEd..92.2094S. DOI: 10.1021/acs.jchemed.5b00333.
# Joan Ernest IV de Saxònia-Coburg-Saalfeld

Joan Ernest IV de Saxònia-Coburg-Saalfeld (en alemany Johann Ernst von Sachsen-Cobirg-Saalfeld) (Gotha, Alemanya, 22 d'agost de 1658 - Saalfeld, 17 de febrer de 1729) era el desè fill del duc Ernest I de Saxònia-Gotha-Altenburg (1606-1675) i de la princesa Elisabet Sofia de Saxònia-Altenburg (1619-1680).
En morir el seu pare, el 1675, Joan Ernest va governar el ducat de Saxònia-Gotha-Altenburg conjuntament amb els seus germans, tal que havia quedat establert en el testament. Amb tot, el 1680 els germans es va posar d'acord per dividir els béns heretats. Així, Joan Ernest es va convertir en duc de Saxònia-Saalfeld amb les ciutats de Gräfenthal, Probstzella i Pössneck. Una herència repartida de forma desigual, cosa que va provocar no pocs conflictes entre els germans implicats, que es van agreujar amb la mort sense descendència de tres dels germans. Amb el temps, Joan Ernest va prendre possessió també dels dominis de Coburg, Römhild i part de Themar. Els seus descendents van mantenir la seu central del ducat a Coburg.

## Matrimoni i fills

El 18 de febrer de 1680 es va casar a Merseburg amb Sofia Hedwig de Saxònia-Merseburg (1660-1686), filla de Cristià I (1615-1691) i de Cristiana de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg (1634-1701). El matrimoni va tenir cinc fills, dels quals només dos arribaren a l'edat adulta:
* Cristiana Sofia (1681-1697).
* Una filla nascuda morta el 1682.
* Cristià Ernest (1683-1745), casat amb Cristiana Frederica de Koss (1686-1743).
* Carlota Guillemina (1685-1767), casada amb Felip Reinhard de Hanau-Lichtenberg (1664-1712).
* Un fill nascut mort el 1686.
Després de la mort de la seva dona, el 2 de desembre de 1690 es va casar amb Carlota Joana de Waldeck-Wildungen (1664-1699), filla del comte Josies II (1636-1669) i de la comtessa Guillemina Cristina de Nassau-Siegen (1625-1707). El matrimoni va tenir vuit fills, sis dels quals arribaren a l'edat adulta:
* Guillem Frederic (1691-1720)
* Carles Ernest (1692-1720)
* Sofia Guillemina (1693-1727), casada amb Frederic Anton de Schwarzburg-Rudolstadt (1692-1744).
* Enriqueta Albertina (1694-1695)
* Lluïsa Emília (1695-1713)
* Carlota, nascuda i mort el 1696.
* Francesc Josies (1697-1764), casat amb la princesa Anna Sofia de Schwarzburg-Rudolstadt (1700-1780).
* Enriqueta Albertina (1698-1728)

## Bibliografia

* Carl-Christian Dressel: Die Entwicklung von Verfassung und Verwaltung in Sachsen-Coburg 1800 - 1826 im Vergleich. Duncker & Humblot Berlin 2007, ISBN 978-3-428-12003-1.
* Jahrbuch fur Europäische Geschichte 2007, Band 8, Oldenbourg Wissenschaftsverlag, 2007, S. 104 ff. (Format digital)
* Johann Samuel Ersch (Hrsg.): Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste, 2. Sektion, 21. Teil, Leipzig, 1842, S. 254 (Format digital)

## Enllaços externs

* Joan Ernest IV de Saxònia
* WW-Person: A data base of the higher nobility in Europe. Arxivat 2011-05-15 a Wayback Machine.
# Riu Khàradros

El riu Khàradros (grec: Χάραδρος), també conegut com a riu Velvitsanos (Βελβιτσάνος), és un torrent de la unitat perifèrica d'Acaia (Grècia). Flueix del vessant nord-occidental del Panakhaikó i desemboca a la part oriental del golf de Patres, a l'alçada de Kastelókambos. Un segment del torrent adjacent a la Universitat de Patres forma el límit entre els municipis de Patres i Rio. Té una llargada de 7,6 quilòmetres.
S'especula que el nom d'aquest curs d'aigua prové del fet que el seu flux forma una profunda gorja (en grec, χαράδρα, kharadra). En l'antiguitat, els pastors creien que els animals que beguessin aigua del torrent a la primavera només paririen cries mascles, de manera que portaven les vaques a beure al Khàradros per aconseguir bous que poguessin utilitzar per a sacrificis o per a solcar el camp. Durant el seu domini, els venecians anomenaren el riu Velevitsio (Bel vizio), fet que es troba a l'origen del nom del poble de Velvitsi.

## Referències

* ↑ Ministeri de Medi Ambient, Energia i Canvi Climàtic de Grècia, 2012, pàg. 42

## Βibliografia

* Làzaris, V. K. (editor). Στέφανου Ν. Θωμόπουλου "Ιστορία της πόλεως Πατρών από των αρχαιοτάτων χρόνων μέχρι του 1821" (en grec). Α'. Patres Πάτρα: Αχαϊκές Εκδόσεις, 1998. ISBN 960-7960-08-4.
* Secretariat Especial per a l'Aigua del Ministeri de Medi Ambient, Energia i Canvi Climàtic de Grècia. Εφαρμογή Οδηγίας 2007/60/ΕΚ. Προκαταρκτική Αξιολόγηση Κινδύνων Πλημμύρας (en grec), 2012.
# Jung Ha-jeon

    En aquest nom coreà, el cognom és Jung.
Jung Ha-jeon (30 d'abril de 1995) és un ciclista sud-coreà, que combina la pista amb la carretera. Actualment milita a l'equip Seoul Cycling Team.

## Palmarès en pista

* 2015
** Campió de Corea del Sud en Persecució per equips

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Sant Quirze i Santa Julita de Merlant

L'ermita de Sant Quirze i Santa Julita de Merlant és situada a la muntanya de Ginestar que separa la vall del Tort i la de la riera de Garrumbert, al poble de Merlant, municipi de Porqueres.

## Història

El lloc de Merlant és documentat per primer cop l'any 979 com a «Meridante». Aquest mot, derivat de «Merdant», té el seu origen en l'adjectiu llatí «merus» que significa pur, clar que es devia aplicar a l'aigua del torrent que passa per l'indret. L'església era propietat del monestir de Sant Esteve de Banyoles i depenia del bisbat de Girona i del comtat de Besalú. L'any 1097, en una butlla papal, Urbà II donà l'església de «Sancti Quirici et Sancti Iuliani de Meritania» al monestir de Banyoles. Aquesta possessió va ser confirmada l'any 1174 en una altra butlla papal, en aquest cas d'Alexandre III.
Saquejada durant la guerra civil en que desapareixeren una majestat, una taula amb pintures romàniques i les campanes entre altes béns, va ser restaurada el 1942 per Francesc Gallifa i Rifà. El 1952, l'artista barcelonina Anita Solà d'Imbert la va decorar amb unes pìntures sobre la vida de sant Quirze i santa Jovita. Entre el 1983 i el 1985 s'hi feren obres de restauració impulsades pel Centre Excursionista de Banyoles.

## Arquitectura

Petita església d'una sola nau rectangular amb volta de canó lleugerament apuntada, capçada a llevant per un absis semicircular llis, coronat exteriorment per una imposta de cavet. A l'eix de l'absis, sobre la porta i el mur de migdia hi ha finestres de doble esqueixada amb arc de mig punt i llinda monolítica. L'aparell és realitzat a base de carreus ben tallats de pedra sorrenca d'uns 20/25 X 30/50 cm. La portalada és d'arc de mig punt amb dovelles grosses i llarlgues i un guardapols sobre dues petites mènsules; corona aquest conjunt una espadanya de dos ulls aixecada amb dos arquets tardans, a part d'una coberta de construcció molt elemental construïda aixecant dos pilars sobre la volta. L'església actual, per les seves característiques arquitectòniques, s'ha de considerar com una obra del segle xiii.

## El pedró

Davant de l'ermita, a la dreta de la portalada d'accés, es troba un pedró conegut com a pedró de Merlant. És compost per una base cilíndrica feta de morter que aguanta una gran pedra de molí monolítica, a sobre de la qual hi ha una creu pàtea allisada i arrodonida de ferro forjat. El pedró tradicionalment es feia servir com a punt de partida de les processons i per fer la benedicció del terme, demanant la protecció divina sobre les collites que a Merlant se celebrava el dia 3 de maig per la festa de la Santa Creu.

## Referències

* 1 2 Moner i Codina, Jeroni; Riera i Micaló, Jaume; Chicote i Carquero, Juli. «Sant Quirze i Santa Julita de Merlant». A: El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 454-455 (Catalunya Romànica, V). ISBN 84-7739-262-5.
* 1 2 «ERMITA DE SANT QUIRZE I SANTA JULITA DE MERLANT». Patrimoni.gencat: Arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 març 2016].

## Enllaços externs

* Museus de Banyoles
# Demagistrisita

La demagistrisita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom en honor de Leandro De Magistris (1906-1990), antic conservador honorari del Museu Mineralògic de Gènova.

## Característiques

La demagistrisita és un silicat de fórmula química BaCa₂Mn$^{3+}$₄(Si₃O$_{10}$)(Si₂O₇)(OH)₄·3H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats a les col·leccions mineralògiques del museu de ciències de la Terra de la Universitat de Milà, amb el número de registre: mcmgpg-h2018-004, i a les col·leccions del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 66942 i 66943.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Cerchiara, situada a Borghetto di Vara, a la província de La Spezia (Ligúria, Itàlia), on es troba amb minerals de manganès dins de sílex, associada a braunita, calcita, criptomelana, ortoclasa i quars. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Demagistrisite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 juliol 2021].
# Deutscher Filmpreis

El Deutscher Filmpreis (Premis del Cinema Alemany, també anomenats Premis Lola) és una cerimònia anual de premis en honor dels èxits cinematogràfics de la indústria de cinema alemany. És el premi més important de cinema alemany i el guardó cultural amb més dotació en efectiu per un total de tres milions d'euros.
Des de 1999, la forma femenina del trofeu es va guanyar el sobrenom de "Lola", en referència als molts casos de la utilització del nom en la producció de pel·lícules alemanyes (Marlène Dietrich a «Der blaue Engel», i les pel·lícules de Fassbinder «Lola» i de Tom Tykwer, «Lola rennt»).
De 1951 a 2004 va ser atorgat per una comissió, però d'ençà el 2005 el premi ha estat organitzat per l'Acadèmia de Cinema Alemany (Deutsche Filmakademie). El Comissionat Federal de Cultura i Mitjans de Comunicació ha estat responsable de l'administració del premi des de 1999. El lliurament de premis se celebra tradicionalment a Berlín.

## Vegeu també

* Cinema d'Alemanya

## Enllaços externs

* Deutscher Filmpreis - Lloc web oficial
* Base dades guardonats Arxivat 2010-07-25 a Wayback Machine. a la deutsche-filmakademie.de
* Deutscher Filmpreis Arxivat 2009-01-23 a Wayback Machine. a l'Internet Movie Database
# Deutscher Fussball Klub

El Deutscher Fussball Klub, conegut com el Deutscher (a partir de 1905 anomenat Teutonia i des de 1907, Montevideo) va ser un equip uruguaià de futbol representant de la col·lectivitat alemanya al país, fundat el 1896 a Montevideo. És un dels quatre clubs fundadors de l'Associació Uruguaiana de Futbol. L'equip va desaparèixer el 1909.

## Història
### Deutscher

El club va ser fundat per immigrants alemanys sota el nom de Deutscher Fussball Klub el 1896. L'any 1900, al costat de l'Albion, el Central Uruguay Railway Cricket Club i l'Uruguay Athletic, va ser un dels quatre clubs que van formar part de la fundació de The Uruguay Association Football League i aquell any va participar del primer campionat uruguaià de la història, organitzat per aquesta associació. En aquest torneig històric, Deutscher va acabar al quart lloc (últim). També el 1901 va finalitzar 4t, però ja hi havia cinc competidors. Durant les següents dues temporades, 1902 i 1903, el Deutscher acabà en tercer lloc, el més alt en la seva història.
L'any 1900, Transatlántica, una empresa ferrioviària alemanya, li va donar un lloc d'entrenament ubicat al Parque Central. El Parque Central va ser inaugurat el 25 de maig d'aquell any, en un partit entre el Deutscher i el CURCC (actual Peñarol). L'altra pista, la "internacional" (on jugaven els mariners anglesos que arribaven a Montevideo), va ser atorgada al Club Nacional de Football, i és en l'actualitat, l'estadi d'aquell club.

### Teutonia

No va haver futbol a l'Uruguai el 1904 atès a la guerra civil; i per a quan el campionat es va reprendre (1905), el club s'havia apuntat amb el nou nom, Sport Club Teutonia. També va modificar els seus estatuts, passant a ésser regulat per una comissió directiva mixta, integrada per alemanys i uruguaians. Sota aquesta denominació, va participar dues temporades, en ambdues va acabar a la quarta posició.

### Montevideo

Va tornar a canviar el seu nom a finals de 1906 pel de Club Atlético Montevideo, ja dirigit principalment per criolls, i es va dissoldre el 1909. Amb aquest nom, va utilitzar una samarreta blanca i blava amb franges verticals estretes. El 1907 va acabar cinquè, el 1908 vuitè i va finalitzar en novena posició el 1909, essent aquest el seu darrer any de competència.

## Dades del club

* Temporades en 1a: 9
* Millor lloc a la Primera Divisió: 3r (1902 i 1903)
* Pitjor posició a la Primera Divisió: 9è (1909)
* Registre històric: Va disputar 101 partits dividits en 28 victòries, 13 empats i 60 derrotes, amb 114 gols a favor i 236 en contra.

## Palmarès

El club no va obtenir cap títol.

## Referències

* ↑ «Història del Parque Central Arxivat 2010-06-19 a Wayback Machine.». Pàgina oficial de l'Estadi Gran Parque Central. Consultat el 29 de juliol de 2009 (castellà)

## Enllaços externs

* Llista de campionats uruguaians 1900-2000 (anglès)
# Forn d'oli de ginebre dels Castellons

Forn d'oli de ginebre dels Castellons és un forn d'oli de ginebre de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una construcció en pedra feta per a destil·lar, via escalfor, l'oli de ginebre.
Ubicat al peu dels Castellons, tot just passat el pont de la presa a uns 500 m pujant en direcció a la vall Plana.
No queda cap rastre de la construcció del forn, però la base es troba perfectament conservada, amb mostres d'erosió natural, És de forma circular amb un canal de sortida, troba excavada a la roca

## Referències

* 1 2 3 «Forn d'oli de ginebre dels Castellons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 maig 2021].
# Forn d'oli de ginebre de Torà

El Forn d'oli de ginebre de Torà és un forn d'oli de ginebre de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una construcció en pedra feta per a destil·lar, via escalfor, l'oli de ginebre.
Ubicat a la vall Morta, en un lloc de fàcil accés, per la carretera que va de la Pobla de Massaluca just passat el km 7, a 200 m, es puja pel camí uns 300 m.
Es troba en mal estat. Queden poques restes de l'edificació i la llisera de roca es troba tapada per la terra de conreu.

## Referències

* 1 2 3 «Forn d'oli de ginebre de Torà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 maig 2021].
# Davaasüjiin Otgontsetseg

Davaasüjiin Otgontsetseg (mongol: Даваасүхийн Отгонцэцэг; Darkhan, 26 de setembre de 1990), és una lluitadora mongola de lluita lliure. Va participar en els Jocs Olímpics de Londres 2012 aconseguint un 9è lloc en la categoria de 48 kg. Va competir en sis campionats mundials. Va aconseguir una medalla de plata el 2011. Va guanyar tres medalles a Campionats Asiàtics, d'or el 2016. Tres vegades va representar al seu país en la Copa del Món, en 2012 classificant-se en la primera posició. Terecera en el Campionat Mundial de Juniors de l'any 2009 i 2010.

## Referències

* ↑ «Biography and Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2012-12-18. [Consulta: 22 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Perfil en la pàgina iat.uni-leipzig.de (anglès)