OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ancistrus heterorhynchus

Ancistrus heterorhynchus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Perú.

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Ancistrus heterorhynchus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918: Ancistrus. Revista da Sociadade Brasileira de Sciências (Rio de Janeiro) v. 2: 112-114.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. 1912. Descriptions of new fishes of the family Loricariidae in the British Museum Collection. Proceedings of the Zoological Society of London. 1912 (pt 3): 666-670, Pls. 75-77.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ancistrus galani

Ancistrus galani és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: llac Maracaibo (Veneçuela).

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Ancistrus galani» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918: Ancistrus. Revista da Sociadade Brasileira de Sciências (Rio de Janeiro) v. 2: 112-114.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Pérez, A. & A. Viloria. 1994. Ancistrus galani n. sp. (Siluriformes: Loricariidae), with comments on biospeleological explorations in western Venezuela. Méms. Biospéléol. v. 21: 103-107.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ancistrus jataiensis

Ancistrus jataiensis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes. Pot assolir els 5,4 cm de longitud total. Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* 1 2 «Ancistrus jataiensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Ancistrus lineolatus

Ancistrus lineolatus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes. Els mascles poden assolir els 9 cm de longitud total. Es troba a Sud-amèrica: Colòmbia.

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Ancistrus lineolatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Fowler, H. W. 1943. A collection of fresh-water fishes from Colombia, obtained chiefly by Brother Nicéforo Maria. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 95: 223-266.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918: Ancistrus. Revista da Sociadade Brasileira de Sciências (Rio de Janeiro) v. 2: 112-114.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Anguilla bicolor pacifica

Anguilla bicolor pacifica és una espècie de peix pertanyent a la família dels anguíl·lids. Pot arribar a fer 123 cm de llargària màxima. És un peix d'aigua dolça, salabrosa i marina; demersal; catàdrom i de clima tropical. Es troba a Palau, Papua Nova Guinea, les illes Filipines i Taiwan. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Bright, G.R. i J.A., 1981. Freshwater fishes of Palau, Caroline Islands. Micronesica 17(1/2):107-111.
* ↑ Riede, K., 2004. Global register of migratory species - from global to regional scales. Final Report of the R&D-Projekt 808 05 081. Federal Agency for Nature Conservation, Bonn, Alemanya. 329 p.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Chiba, K., Y. Taki, K. Sakai i Y. Oozeki, 1989. Present status of aquatic organisms introduced into Japan. P. 63-70. A: S.S. De Silva (ed.). Exotic aquatic organisms in Asia. Proceedings of the Workshop on Introduction of Exotic Aquatic Organisms in Asia. Spec. Publ. Asian Fish. Soc. 3, 154 p.
* ↑ Conlu, P.V., 1986. Guide to Philippine flora and fauna. Fishes. Volum IX. Natural Resources Management Center, Quezon City. 495 p.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404-463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea. A revised and annotated checklist. Vol. 1. Myxinidae to Synbranchidae. Research Bulletin Núm. 41. Department of Fisheries and Marine Resources, Port Moresby, Papua Nova Guinea. 194 p.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.
* ↑ Shen, S.C. (ed.), 1993. Fishes of Taiwan. Department of Zoology, National Taiwan University, Taipei. 960 p.

## Bibliografia

* Arthur, J.R. i S. Lumanlan-Mayo, 1997. Checklist of the parasites of fishes of the Philippines. FAO Fish. Tech. Pap. 369, 102 p. FAO, Roma.
* Miller, J.M. i K. Tsukamoto, 2004. An introduction to leptocephali biology and identification. Ocean Research Institute, The University of Tokyo. 96 p.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLiB (anglès)
# Anisotropia magnètica

En la física de la matèria condensada, l'anisotropia magnètica descriu com les propietats magnètiques d'un objecte poden ser diferents segons la direcció. En el cas més simple, no hi ha cap direcció preferencial per al moment magnètic d'un objecte. Respondrà a un camp magnètic aplicat de la mateixa manera, independentment de quina direcció s'aplica el camp. Això es coneix com a isotropia magnètica. En canvi, els materials magnèticament anisòtrops seran més fàcils o més difícils de magnetitzar depenent de la manera en què es faci girar l'objecte.
Per a la majoria de materials magnèticament anisòtrops, hi ha dues direccions més fàcils per magnetitzar el material, que estan separades per una rotació de 180°. La línia paral·lela a aquestes direccions s'anomena eix fàcil. En altres paraules, l'eix fàcil és una direcció energèticament favorable a la magnetització espontània. Com que les dues direccions oposades al llarg d'un eix fàcil solen ser igualment fàcils de magnetitzar, la direcció real de la magnetització es pot instal·lar amb la mateixa facilitat en qualsevol de les direccions, que és un exemple de trencament de simetria espontània.
L'anisotropia magnètica és un requisit previ per a la histèresi en ferroimants: sense ella, un ferroimant és superparamagnètic.
L'anisotropia magnètica observada en un objecte pot ocórrer per diverses raons diferents. En lloc de tenir una única causa, l'anisotropia magnètica global d'un objecte determinat sovint s'explica per una combinació d'aquests diferents factors:
* Anisotropia magnetocristal·lina. L'estructura atòmica d'un cristall introdueix direccions preferents per a la magnetització.
* Anisotropia de formes. Quan una partícula no és perfectament esfèrica, el camp desmagnetitzant no serà igual per a totes les direccions, creant un o més eixos fàcils.
* Anisotropia magnetoelàstica. La tensió pot alterar el comportament magnètic, donant lloc a una anisotropia magnètica.
* Anisotropia d'intercanvi. Es produeix quan interactuen materials antiferromagnètics i ferromagnètics.

## Referències

* ↑ «3. Magnetic Anisotropy» (en anglès). https://cse.umn.edu.+[Consulta: 9 setembre 2022].
* ↑ Aharoni, Amikam. Introduction to the Theory of Ferromagnetism. Clarendon Press, 1996. ISBN 978-0-19-851791-7.
* ↑ «Anisotropy in Magnetic Materials» (en anglès). https://xiaoshanxu.unl.edu.+[Consulta: 9 setembre 2022].
# Alumoåkermanita

L'alumoåkermanita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la mel·lilita. Rep el seu nom de l'åkermanita i pel seu contingut en alumini.

## Característiques

L'alumoåkermanita és un silicat de fórmula química (Ca,Na)₂(Al,Mg,Fe$^{2+}$)(Si₂O₇). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2008. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es troba en forma de fenocristalls tabulars (fins a 1,5 mm) i micro fenocristalls en una massa basal de gra fi.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'alumoåkermanita pertany a «09.BB - Estructures de sorosilicats, grups Si₂O₇, sense anions no tetraèdrics; cations en coordinació tetraèdrica [4] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: åkermanita, cebollita, gehlenita, gugiaïta, hardystonita, jeffreyita, okayamalita, barylita, clinobarylita i andremeyerita.

## Formació i jaciments

Es troba en cendres de mel·lilita-nefelina lliures d'olivina, i en toba de lapil·li. Sol trobar-se associada a altres minerals com: nefelina, aegirina-augita, combeïta, espinel·la, wol·lastonita, melanita, titanita i sodalita. Va ser descoberta al mont Oldoinyo Lengai, a la regió d'Arusha, Tanzània. També ha estat trobada al massís d'Odikhincha (Krai de Krasnoiarsk, Rússia), a la pedrera Caspar (volcà Bellerberg, Mayer, Alemanya), a Emmelberg (Daun, Alemanya), i al mont Etinde (Regió del Sud-oest, Camerun).

## Referències

* ↑ «Alumoåkermanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 juliol 2016].
# Alumovesuvianita

L'alumovesuvianita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la vesuvianita. Rep el seu nom per la seva relació amb la vesuvianita i el seu contingut en alumini.

## Característiques

L'alumovesuvianita és un sorosilicat de fórmula química Ca$_{19}$Al(Al$_{10}$Mg₂)Si$_{18}$O$_{69}$(OH)$_9$. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2016. Cristal·litza en el sistema tetragonal.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Jeffrey, a Asbestos, Les Sources RCM (Estrie, Québec, Canadà), l'única localitat on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Alumovesuvianite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Antisti Vet (cònsol any 150)

Antisti Vet (en llatí Antistius Vetus) va ser un magistrat romà que va viure al segle ii. Era fill d'Antisti Vet, cònsol l'any 116. Formava part de la gens Antístia i era de la família dels Vet.
Desconeixem la seva activitat política. Va ser cònsol en el regnat d'Antoní Pius l'any 150, amb Marc Gavi Esquil·la Gal·licà. El trobem mencionat als Fasti.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1252.
# Antonio de Mena y Zorrilla

Antonio de Mena y Zorrilla (Sevilla, 1823 - Madrid el 25 de febrer de 1895) fou un polític i advocat espanyol, diputat i senador a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Havia estat diputat a les Corts per Talavera de la Reina en 1857, per Alcoi en 1858 i 1863 i per Carmona en 1865. Dsprés de la restauració borbònica fou escollit novament diputat a les eleccions generals espanyoles de 1876 pel districte de Montilla. Com a director general de la Instrucció Pública en 1876 va dictar una instrucció que va facilitar l'entrada al món acadèmic de la Institución Libre de Enseñanza. També fou Director de Penals i fiscal del Tribunal Suprem d'Espanya.
Després fou escollit senador per la Universitat de Sevilla des de 1878 fins a 1890, any en què fou nomenat senador vitalici. En 1890 fou nomenat acadèmia de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Obres

* Estudio sobre la extradición y los delitos políticos Arxivat 2012-06-30 a Wayback Machine. (1888)

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Antonio Jiménez-Landi. La Institución Libre de Enseñanza y su ambiente: Periodo parauniversitario. Editorial Complutense SA, 1996, p.161.
* ↑ Independientes a filosofia.org
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Medalla 5 Arxivat 2017-09-14 a Wayback Machine. de la RACMP
# Andreu Claret i Casadessús

Andreu Claret i Casadessús (Súria, 1908 - Barcelona, 4 de gener de 2005) fou un polític català, pare del defensor de la cultura catalana a Occitània Joan Claret i Solé, del periodista Andreu Claret i Serra i dels músics Lluís Claret i Serra i Gerard Claret i Serra.
El 1931 va participar en la fundació d'Esquerra Republicana de Catalunya. Malgrat que va rebutjar l'oferta del president Lluís Companys per formar part de l'administració de la Generalitat de Catalunya, va acceptar, en canvi, l'encàrrec del president de restaurar l'ordre republicà a la Fatarella després de les col·lectivitzacions de la FAI. Com a responsable dels hospitals de la Segona República Espanyola, va ajudar molts republicans a sortir del país. Ja a França, sota l'ocupació alemanya, va col·laborar amb la resistència i va ajudar i acollir exiliats republicans, entre altres Pau Casals i Pompeu Fabra. Detingut per la Gestapo, va aconseguir escapar de l'hospital on l'havien traslladat.
Acabada la guerra es va convertir en la persona de confiança de Pau Casals i va crear l'Associació Pau Casals d'ajuda als exiliats. El 1949 es va instal·lar a Andorra. Al llarg de tot aquest temps va treballar en oficis molt diversos (ebenista, gerent de circ, explotador forestal, decorador), però finalment va poder encarrilar la seva energia cap al camp per al qual des de petit mostrava un interès extraordinari: les carreteres i les comunicacions. Va aconseguir canviar la vida d'Andorra obrint el port d'Envalira —el més alt d'Europa i l'única comunicació d'Andorra amb França—, que fins aleshores romania tancat tot l'hivern a causa de la neu. El seu prestigi com a especialista en comunicacions d'alta muntanya va anar creixent cada vegada més. Fou també un del màxims impulsors del túnel del Cadí.
El desembre de 1962, arran de la gran nevada de Barcelona, l'alcalde Josep Maria de Porcioles i Colomer li va demanar que vingués a Barcelona per tal de restablir les comunicacions de la ciutat. Malgrat que el règim franquista mantenia una ordre de detenció en contra seu, va ser rebut per milers de barcelonins a la plaça de Sant Jaume. A partir de llavors, se'l va conèixer com el «Príncep de les Neus». El 2004 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.
Un cop entrada la democràcia, va ser assessor dels governs de la Generalitat de Catalunya de Jordi Pujol i de l'Ajuntament de Barcelona en l'alcaldia de Pasqual Maragall en temes de neu.
Després d'estar ingressat deu dies a la clínica Sagrada Família de Barcelona per un trencament del fèmur, Andreu Claret va morir el 4 de gener de 2005 a l'edat de 96 anys.

## Referències

* ↑ «Andreu Claret i Casadesús, 'el hombre de las nieves'». www.elpais.com. [Consulta: 7 abril 2008].(castellà)
* ↑ «Mor Andreu Claret Casadessús, un dels fundadors d'Esquerra Republicana de Catalunya». www.3cat24.cat. [Consulta: 7 abril 2008].
# Ara és l'hora

* Per a altres significats, vegeu «Ara és l'hora (cançó)».
Ara és l'hora és una campanya unitària de la societat civil a favor de la independència de Catalunya. La campanya fou presentada el 10 de juliol de 2014 i era impulsada per l'Assemblea Nacional Catalana i Òmnium Cultural. D'altres associacions també s'hi han adherit, aquest és el cas l'Associació de Municipis per la Independència.
La primera fase de la campanya fou l'organització, durant la Diada Nacional de Catalunya de 2014, de la Via Catalana, una concentració en forma de «V» entre l'avinguda Diagonal i la Gran Via de les Corts Catalanes de Barcelona per tal de reclamar el dret a votar i la independència. D'altra banda, també va promoure el sí en la consulta del 9 de novembre de 2014. Durant aquest període, el director de campanya va ser Oriol Soler. El 2015 es va reactivar la campanya de cara a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2015, aquesta vegada amb Raül Romeva com a director.

## Galeria

* Via Catalana 2014
* Carme Forcadell votant el 9 de novembre de 2014
* Via Lliure

## Referències

* ↑ «Ara és l'hora, la campanya».
* ↑ «L'AMI s'adhereix a ‘Ara és l'hora’, la campanya unitària de la societat civil per la consulta».
* ↑ «Raül Romeva, un home fet a Europa i amb una trajectòria dedicada a la pau». Ara, 16-07-2015.

## Enllaços externs

* Ara és l'hora - Lloc web oficial
* Memòria de campanya Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Apogon hoevenii

Apogon hoevenii és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Índia, Indoxina, Malàisia i des del nord d'Austràlia fins al Japó.

## Referències

* 1 2 «Apogon hoevenii» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Bleeker, P. 1854. Vijfde bijdrage tot de kennis der ichthyologische fauna van Amboina. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 6: 455-508.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Bouhjar

Bouhjar (àrab: بوحجر, Bū-Ḥjar) és un poble costaner del Sahel tunisià, situat a tocar de Ksibet El Médiouni, una desena de quilòmetres al sud de Monastir, a la governació homònima. Forma part de la delegació de Sayada-Lamta-Bou Hjar, amb capital a la ciutat de Sayada. Constitueix una municipalitat amb 6.137 habitants el 2014.

## Història

Situat al cor del Sahel tunisià, la història del poble recula fins a l'època romana atesa la seva proximitat a la ciutat de Leptis Minor, l'actual Lamta. De fet, en oliverars propers a la vila s'hi han trobat mosaics.

## Economia

Bouhjar és una vila industrial, dedicada principalment a la indústria tèxtil.

## Administració

Forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 32 40 (ISO 3166-2:TN-12).
Al mateix temps, constitueix un sector o imada, amb codi geogràfic 32 63 54, de la delegació o mutamadiyya de Sayada-Lamta-Bou Hjar (32 63).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 148-150. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 01-12-2012, pàg. 82-85. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* Bouhjar - Lloc web oficial