OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Txell Alarcón Otero

Txell Alarcón Otero (Barcelona, 31 de juliol de 2003) és una jugadora de bàsquet catalana.
Escorta, començà a practicar el basquetbol amb el Safa Claror de Barcelona. Posteriorment, es formà en les categories inferiors del Club Bàsquet Femení Sant Adrià, competint, en categoria júnior, a la Lliga Femenina 2. La temporada 2020-21 fitxà pel Club Deportivo Promete, debutant a la Lliga Femenina. En el seu primer any en l'elit estatal, fou la millor triplista de la temporada. Després de la dissolució de l'entitat logronyesa, fitxà pel Kutxabank Araski la temporada 2022-23. L'abril de 2023 fou seleccionada en la tercera ronda del draft de la WNBA, essent la tercera catalana i la dotzena estatal en aconseguir-ho. Internacional amb la selecció espanyola en categories inferiors, es proclamà campiona d'Europa sub-20 (2022), essent escollida MVP de la final. i guanyà una medalla de bronze (2023). Amb la selecció catalana absoluta competí internacionalment contra Ucraïna el maig de 2023.

## Referències

* ↑ Muñoz Hernández, Raúl. «Txell Alarcón, del SAFA Claror, a la WNBA». betevé, 11-04-2023. [Consulta: 28 juny 2023].
* ↑ «¿Quién es Txell Alarcón, la apuesta de Campus Promete para LF siendo aún junior?» (en castellà). Gigantes, 09-06-2020. [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ «Txell Alarcón, juventud y talento para el Kutxabank Araski» (en castellà). FEB, 21-06-2022. [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ González, Aleix. «El somni americà de Txell Alarcón: "Ho viuré al màxim mentre pugui"». Ara, 25-04-2023. [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ «Txell Alarcón» (en castellà). Regeneracom. [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ «Catalunya torna amb força i s'imposa a Ucraïna a Fontajau». FCBQ, 13-05-2023. [Consulta: 28 juny 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de Txell Alarcón Otero - FEB
# El sitio de Otto

El sitio de Otto és una pel·lícula catalana del 2019 dirigida per Oriol Puig La pel·lícula es va rodar al Delta de l'Ebre al setembre de 2017, dotant-la d'una estètica naturalista i diàfana. Es tracta de la primera obra del novell director barceloní, definida com a òpera prima col·lectiva, essent aquest un projecte conjunt i independent. Destaca per la seva producció conjunta, partint d'un guió en creació grupal. El projecte és una obra cinematogràfica juvenil, creada a partir d'una campanya de micromecenatge.

## Argument

Després de perdre el seu pare, un jove Otto sense expectatives intenta ocupar la seva respectada posició al poble. Al costat del seu millor amic, decideixen acabar amb una camada de gossos salvatges que ronden pels afores. Però després de conèixer una noia que planeja marxar del poble per sempre, la seva visió de la vida trontollarà. Què hi ha més enllà del que conec? És això el que realment vull? Un camí sense retorn, cap a la maduresa.

## Repartiment

El intèrprets de la pel·lícula són actors i actrius joves del panorama del cinema català, on destaquen els protagonistes estrelles Iñaki Mur (Merlí), Joana Vilapuig (Polseres Vermelles) i Artur Busquets (Drama). A més la col·laboració especial de la guanyadora del Goya Nora Navas.
* Iñaki Mur: Otto
* Joana Vilapuig: Nola
* Artur Busquets: César
* Oriol Vila: Roy
* Nora Navas: Mare
* Emma Arquillué: Erica
* Adrian Grösser: Eliot
* Irene Trullén: Ruth
* Pau Escobar: Simon
* Carla Pueyo: Lynette

## Premis i Nominacions

Premis
* 2020: Atlantida Film Fest - Premis Secció Generació
* 2020: Reteena Festival Audiovisual Jove - Secció Oficial Nacional
* 2020: BCN Film Fest - Secció Oficial
* 2019: Festival Cinespaña - Secció Nouveaux Cinéastes
Nominacions
* 2020: XIII Premis Gaudí - Pel·lícula en llengua no catalana

## Crítica

* "Amb bon pols narratiu i sensibilitat, "El sitio de Otto" capta les emocions d'aquest moment vital d'una forma fresca i honesta."
* "El sitio de Otto s'alça com una molt sutil oda als marginats, a aquells titllats d'extravagants."
* "Un retrat bonic, íntim i senzill d'un estiu transcendental per en Otto."

## Referències

* ↑ «El sitio de Otto» (en castellà). [Consulta: 5 desembre 2020].
* ↑ «El sitio de Otto» (en català). [Consulta: 5 desembre 2020].
* ↑ «El sitio de Otto». FilmAffinity. [Consulta: 5 desembre 2020].
* ↑ «El sitio de Otto» (en castellà). Filmin. [Consulta: 5 desembre 2020].
* ↑ Bertran, Jorge «El sitio de Otto». Indienauta, 12-08-2020.
* ↑ Guillén, Claudia «"El sitio de Otto": El talento catalán se une en una historia grupal.». Industrias del Cine, 03-07-2020.
* ↑ Suria, Rosa «Crítica de ‘El sitio de Otto’: sobre la pérdida y la necesidad de encontrarse». MewMag, 27-07-2020.
# Santo contra las mujeres vampiro

Santo contra las mujeres vampiro és una pel·lícula mexicana de terror i acció produïda i estrenada el 1962, que va ser protagonitzada pel súper heroi lluitador Santo i dirigida per Alfonso Corona Blake. La pel·lícula va ser presentada en 1995 en un episodi del Mystery Science Theater 3000.

## Trama o sinopsi

La sacerdotessa Tundra ordena reviure a la reina Zorina amb la sang de la jove Diana, qui és descendent d'una dona que havia d'ocupar el tron. El pare de Diana, Orloff, que és un egiptòleg reconegut, demana l'ajuda del Sant, que al seu torn descendeix de l'home que va evitar que l'avantpassada de Diana fos vampiritzada. Les vampiras envien a altres lluitadors esclaus per a lluitar contra el Sant. Gràcies a uns pergamins desxifrats per Orloff, Sant aconsegueix trobar el castell de les vampiras per a, així, rescatar a Diana, derrotar a Tundra i als seus esclaus amb foc.

## Producció

La pel·lícula va ser produïda a partir del 3 de gener de 1962 als Estudios Churubusco (ara Centro Nacional de las Artes) i estrenada el mateix any, l'11 d'octubre, al Cinema Mariscala.

## Recepció

Una de les pel·lícules més emblemàtiques del cinema mexicà, ha estat copiada, citada i reproduïda per moltes altres pel·lícules de lluitadors. Sobre el treball que va realitzar Corona Blake, Rafael Aviña va comentar: «…[unint] el fantàstic a la lluita lliure per a crear un univers lligat a la tradició del cinema gòtic dels 50 i 60, amb el que va obtenir reconeixement de diverses parts del món».

## Repartiment

* Santo el enmascarado de plata com Santo.
* Lorena Velázquez com Zorina, reina dels vampirs.
* María Duval com Diana Orlof.
* Jaime Fernández com l'inspector Carlos.
* Augusto Benedico com el professor Orlof.
* Xavier Loyá com Jorge, el promès de Diana.
* Ofelia Montesco com Tundra, sacerdotessa vampir.
* Fernando Osés com un vampir.
* Guillermo Hernández com un vampir.
* Nathanael León com un vampir.
* Ricardo Adalid com detectiu en el partito.
* Cavernario Galindo como ell mateix.
* Ray Mendoza com ell mateix.
* Alejandro Cruz com ell mateix.
* Bobby Bonales com ell mateix.

## Referències

* ↑ «Cinema Insomnia, with your Horror Host, Mister Lobo! - SHOW INFORMATION». Arxivat de l'original el 2017-08-26. [Consulta: 21 novembre 2010].
* ↑ «Ficha Banco Nacional Cinematográfico». , .
* ↑ Criollo, Raúl. Historia ilustrada del cine de luchadores. ¡Quiero ver sangre!. México: UNAM.
* ↑ «Biografía de Alfonso Corona Blaje» (en español). [Consulta: 14 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Santo contra las mujeres vampiro a YouTube
# Rectoria ''les Torres''

La Rectoria les Torres és una rectoria i capella del poble de Font-romeu, pertanyent al terme comunal de Font-romeu, Odelló i Vià, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Està situada en el número 2 del carrer dels Esquirols de Font-romeu, a la zona nord-oest del poble, prop del Casino i de l'Església de Crist Rei.
La Rectoria les Torres és la residència del rector de les parròquies del terme i, a més, exerceix de capella oberta al públic del poble de Font-romeu.

## Referències

* ↑ La Rectoria les Torres en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «69 - Font-romeu, Odelló i Vià». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Cerd 15. Sant Vicenç de Portolers». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Odelló i Vià». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Riu Dart

El Riu Dart, en anglès: River Dart és un riu que desenvolupa el seu curs fluvial pel comtat de Devon, al sud-oest d'Anglaterra. Amb 75 km de recorregut té la capçalera a Dartmoor i desemboca a Darmouth. El nom de Riu Dart etimològicament té origen cèltic i vol dir riu 'on hi creixen els roures'. Junt amb els altres tres rius de Devon: l'Exe, el Plym i el Taw han tingut un paper important en la història del comtat.

## Galeria d'imatges

* Newbridge, pont medieval. Dartmoor
* Two Bridges, Dartmoor National Park
* Riu Dart a Totnes
* Dartmouth a l'estuari del riu Dart
* Dartmouth Castle i Kingswear Castle, desembocadura del Dart

## Referències

* ↑ «River Dart Ramble» (en anglès). BBC. [Consulta: 2 abril 2018].
* ↑ «A Dictionary of British Place Names» (en anglès). Oxford University Press. [Consulta: 2 abril 2018].
# Prebostat de Berchtesgaden

El Prebostat de Berchtesgaden o Principat prebostal de Berchtesgaden fou una jurisdicció territorial d'origen eclesiàstic, creada per l'Orde de Sant Agustí, que abastava el territori de Berchtesgaden, un territori que és dins del que avui és el Districte de Berchtesgadener Land de l'Alta Baviera, a Alemanya.

## Història

El monestir, dedicat a Sant Pere i a Sant Joan Baptista, fou fundat el 1102 per una comunitat de monjos agustinians procedents de Sulzbach per desig de la comtessa Irmgard de Sulzbach, filla del comte-palatí Kuno I. de Rott. A la seva mort el seu fill Berenguer de Sulzbach i el seu fillastre Kuno de Horburg es van encarregar de portar a terme la fundació.
El territori del Prebostat comprenia el territori de la vall de Berchtesgaden, es correspon al que avui serien els municipis de Berchtesgaden, Bischofswiesen, Marktschellenberg, Ramsau bei Berchtesgaden i Schönau am Königssee, ocasionalment la seva jurisdicció es va estendre sobre algunes àrees situades fora d'aquest territori. En aquella època els centres del principat eren els mercats de Berchtesgaden i Schellenberg i el vicariat de Ramsau mentre el territori s'organitzava en Gnotschaften.
La localització del monestir era un punt estratègic de gran importància, a prop dels dipòsits de sal de Berchtesgaden i entre els territoris dels seus veïns més poderosos, Baviera i Salzburg, cosa que li permetia actuar com a estat tampó en benefici propi. D'altra banda cal considerar la situació geogràfica de la vall, envoltada de grans muntanyes que la feien gairebé inaccessible excepte per un únic punt pel nord. Aquestes circumstàncies van fer que el Prebostat tingués poques dificultats per a mantenir la seva independència i el 1194 va esdevenir una Abadia Imperial. El 1380 el prebost va ser nomenat Príncep de l'Imperi (Reichsfürste), i el 1559 obté el dret de seure al Reichstag com a Príncep-Prebost, un títol comparable al de príncep-bisbe.
Habitualment el títol de Príncep-Prebost va ser posseït conjuntament amb d'altres de l'alta jerarquia eclesiàstica i sovint els prebosts vivien fora del territori de la seva jurisdicció.
Entre 1802 i 1803 el Prebostat i els seus territoris van ser secularitzats en el marc de la Reichsdeputationshauptschluss (Gran secularització alemanya) i van passar a l'Electorat de Salzburg, el 1805 a Àustria i el 1810 a Baviera. Els edificis monàstics van ser utilitzats durant un cert temps com a caserna però el 1818 el monestir va esdevenir residència de la família real bavaresa, la dinastia Wittelsbach, que el va utilitzar com a palau d'estiu.
Amb el final de la monarquia bavaresa el monestir va ser considerat com a part del fons personal dels Wittelsbach (Wittelsbacher Ausgleichsfond). Actualment algunes sales del palau són obertes al públic mentre d'altres encara són utilitzades pels hereus dels Wittelsbach i l'església del monestir funciona com a església parroquial

## Notes

* ↑ "Fürst és un títol de noblesa alemany que s'acostuma a traduir com "Príncep".

## Enllaços externs

* (alemany) Klöster in Bayern (Monestirs de Baviera)
* Mapa de Baviera del 1789 que mostra el Prebostat de Berchtesgaden
# Centre d'Esquerres

El Centre d'Esquerres és un edifici del municipi de la Granadella (Garrigues) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres de planta baixa, primer pis i terrat. Poster el més peculiar del conjunt és la pedra de la façana, record de l'encoixinat típic als segles XVII i xviii. A la planta baixa hi ha una gran porta flanquejada per petites finestres. Al primer pis hi ha un gran balcó de ferro, que ocupa tota l'amplada de la façana. La part superior del conjunt està feta de maons. Ressalta el finestral amb arc rebaixat i la balustrada de pedra tornejada. La barana final, a manera de cornisa, és de ceràmica.

## Història

Aquest edifici sembla que en un primer moment pertangué al senyor Millares. Posteriorment fou casa particular de la família Torroja. El 1930/31 se la venen i es funda el centre d'esquerres com a lloc de reunió, cinema, ball i cafè. En arribar la guerra civil (1936-1939) es tanca i passa a mans de l'estat, tot i que s'hi mantenen els balls i altres activitats lúdiques. Amb el temps, cap al 1953, se subhasta i s'ho queda la joventut del poble. A partir d'aleshores es constitueix com a casino. D'ençà 1990/91, també és seu de la llar de jubilats.

## Referències

* 1 2 «Centre d'Esquerres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Txell Bonet

Txell Bonet (Barcelona, 1975) és una periodista i locutora de ràdio catalana. És, a més, la parella de l'activista Jordi Cuixart, amb qui té dos fills.
Bonet va créixer al barri de Gràcia i va estudiar Comunicació Audiovisual. El seu primer treball com a guionista va ser la pel·lícula Nudos (2013) de Lluís Maria Güell. Ha participat en molts programes del Canal 33 com Bestiari Il·lustrat, Ànima o Caràcter. Des del 2013, també ha fet incursions en la poesia, presentant espectacles amb títols com Blaus i miracles o Detente bala, que va arribar a representar a Islàndia. L'any 2018 va participar en l'obra EN PROCÉS, 1 del Teatre Lliure, en una escena que duia per títol Vis-a-vis, sobre la seva situació amb Jordi Cuixart. Parla català, anglès, castellà, francès i romanès.
Arran de la detenció i posterior presó preventiva de la seva parella Jordi Cuixart, president d'Òmnium Cultural, el 16 d'octubre de 2017, va passar a la primera línia mediàtica juntament amb Susanna Barreda (dona de Jordi Sànchez). Totes dues han reclamat des de llavors la llibertat dels Jordis, que consideren presos polítics.
Des de l'estiu de 2022, condueix el podcast Flors de Baladre al digital cultural El Temps de les Arts.

## Referències

* ↑ «Arbeca organitza una vetllada solidària a favor dels familiars dels presos polítics catalans amb la presència de Txell Bonet i Ferran Civit». Radio les Borges, 16-03-2018. [Consulta: 1r abril 2018].
* ↑ «Entrevista a la periodista i guionista, i parella de Jordi Cuixart».
* ↑ «La Txell Bonet ens porta “Blaus i miracles”». La poeteca. [Consulta: 1r abril 2018].
* ↑ / Txell Bonet a Internet Movie Database (anglès)
* 1 2 «La «jordina» que imita a Yoko Ono» (en castellà). La Razón. D. Mendoza., 28-10-2017. [Consulta: 1r abril 2018].
* ↑ «EN PROCÉS, 1». Teatre Lliure. [Consulta: 1r abril 2018].
* ↑ «Así son Txell Bonet y Susanna Barreda, las mujeres de los Jordis encarcelados» (en castellà). Vanitatis. Silvia Taulés, 24-10-2017. [Consulta: 1r abril 2018].
* ↑ Bassas, Antoni. «Txell Bonet: “Han posat una bomba a la creació de la meva família, però jo no tinc odi contra ningú”». Ara, 17-03-2018. [Consulta: 1r abril 2018].
* ↑ Bonet, Txell. «Marina Rossell: «A la ràdio no es pot reclamar l’ús del català amb música en anglès de fons»», 05-07-2022. [Consulta: 20 juliol 2022].
# El vaixell dels bojos

El vaixell dels bojos (títol original en anglès Ship of Fools) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Stanley Kramer i estrenada l'any 1965. Basada en l'obra homònima de Katherine Anne Porter, ha estat doblada al català.

## Repartiment

* Vivien Leigh: Mary Treaswell
* Simone Signoret: La comtessa
* José Ferrer: Siegfried Rieber
* Lee Marvin: Bill Tenny
* Oskar Werner: Willie Schumann
* Elizabeth Ashley: Jenny Brown
* George Segal: David
* José Greco: Pepe
* Charles Korvin: el capità Thiele
* Heinz Rühmann: Julius Lowenthal
* Alf Kjellin: Freytag
* Michael Dunn:Karl Glocken

## Premis i nominacions
### Premis

* 1966: Oscar a la millor fotografia en blanc i negre per Ernest Laszlo
* 1966: Oscar a la millor direcció artística en blanc i negre per Robert Clatworthy i Joseph Kish

### Nominacions

* 1966: Oscar a la millor pel·lícula
* 1966: Oscar al millor actor per Oskar Werner
* 1966: Oscar a la millor actriu per Simone Signoret
* 1966: Oscar al millor actor secundari per Michael Dunn
* 1966: Oscar al millor guió adaptat per Abby Mann
* 1966: Oscar al millor vestuari en blanc i negre per Bill Thomas i Jean Louis
* 1966: Globus d'Or a la millor pel·lícula dramàtica
* 1966: Globus d'Or al millor actor dramàtic per Oskar Werner
* 1966: Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per Simone Signoret
* 1966: BAFTA al millor actor estranger per Oskar Werner
* 1966: BAFTA a la millor actriu estrangera per Simone Signoret

## Referències

* 1 2 esadir.cat. El vaixell dels bojos. esadir.cat.
* ↑ «Ship of Fools». The New York Times.
# Satsuma Gishiden

Satsuma Gishiden és un manga del gènere gekiga creat per Hiroshi Hirata. Per a la seua creació l'autor es va documentar al respecte. Mostra la vida d'uns samurais al segle XVIII sense uns protagonistes fixos, sinó que va mostrant com era la vida durant l'Era Tokugawa amb personatges que solen morir prompte durant la història i que tenen conflictes entre l'honor i la moralitat.

## Història de la publicació a l'estranger

El 2004 a França l'editorial Delcourt el va reeditar.
El 2006 Dark Horse publicà el primer tom als Estats Units d'Amèrica. Solament es publicaren tres toms per les poques vendes.
El 2009 a l'Estat Espanyol l'editorial Dolmen el publicà.

## Referències

* ↑ Masanao, Amano; Wiedemann, Julius. Manga design. Madrid: Taschen, 2004, p. 418. ISBN 3-8228-3124-7.
* 1 2 3 4 5 K, Benjamin «Chronique série manga - Satsuma, l'honneur des samouraïs». Manga-News, 01-01-2015 [Consulta: 26 juliol 2017].
* ↑ Johnson-Woods, Toni (ed.). Manga: An Anthology of Global and Cultural Perspectives. A&C Black, 2010, p. 37. ISBN 9780826429384.
* 1 2 3 «Satsuma, l'honneur des samouraïs». Manga-News. [Consulta: 26 juliol 2017].
* 1 2 «Satsuma Gishiden». Tebeosfera. [Consulta: 26 juliol 2017].
* 1 2 «June Manga Launches». Anime News Network, 17-05-2006.
* 1 2 Thompson, Jason «Jason Thompson's House of 1000 Manga - Satsuma Gishiden». Anime News Network, 28-06-2012 [Consulta: 26 juliol 2017].
# Riu Des Plaines

El riu Des Plaines és un riu dels estats de Wisconsin i Illinois al Oest Mitjà dels Estats Units d'Amèrica. Flueix cap al sud amb una llargària de 214 km, transcorrent pel sud de Wisconsin i el nord d'Illinois. S'ajunta amb el riu Kankakee a l'oest de Channahon per formar el riu Illinois, afluent del riu Mississipi.
El riu neix a l'oest de Kenosha (Wisconsin) a la vora del Great Lakes Dragway. A Des Plaines confleix amb el seu afluent Salt Cree, amb els Grans Llacs i el riu Mississipi a banda i banda. El Chicago Portage és el nom d'una zona amb grans d'aiguamolls.
Seguint cap al sud per terres d'aiguamolls creua el territori d'Illinois. Més avall tomba cap a l'est i travessa regions de boscoses als comtats de Lake i Cook, al nord-oest de Chicago, on s'hi han construït nombroses rescloses. Finalment, el riu segueis en direcció sud-oest i s'uneix amb el Canal Sanitari (Lockport) abans de passar per Joliet. En aquest punt, el riu ja és part del Chicago Area Waterway System, allargant-se fins a L'lllinois Waterway.
A la zona més industrial, a la vora de Joliet, les preses moderen el riu. A l'oest de Joliet, el riu Des Plaines conflueix amb el riu Kankakee per formar el riu Illinois.
Hi ha zones del riu Des Plaines, més ben conservades, que són de lleure, mentre que les zones més alterades s'usen com a canal industrial i de drenatge. La llera original del riu es va canviar i refer a l'oest de la ciutat de Lockport durant la construcció del canal sanitari d'aigües i navegació l'any 1905.
A mesura que el riu Des Plaines recorre els comtats d'Illinois, "canvia d'un rierol de la prada, a un rierol suburbà, a un gran riu urbanitzat, fins a ser una via fluvial industrial important" Chicago Wilderness Magazine. Les zones del riu pròximes als districtes de Lake County i Cook County Forest Preserve (Illinois), creen una via verda navegable gairebé contínua per tot el comtat de Lake i la zona nord del comtat de Cook on també hi transcorre el sender del riu Des Plaines, que ressegueix el curs del riu a través d'aquests comtats.

## Referències

* ↑ «National Map» (en anglès). USGS, 2021. [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ «Des Plaines River» (en anglès). Encyclopedia of Chicago, 2004. [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ «Paddling the Des Plaines River» (en anglès). web.archive.org, 2000. Arxivat de l'original el 2006-02-11. [Consulta: 3 gener 2022].

## Enllaços externs

* Monitoratge del riu Des Plaines (punt: carretera-ruta 53 a Joliet (llinois)
# Don Coldsmith

Don Coldsmith (Iola, 1926 – Nova York, 25 de juny del 2009) fou un novel·lista estatunidenc. Expresident de Western Writers of America, Coldsmith va escriure desenes de llibres i centenars d'articles. La Spanish Bit Saga sigui, probablement, la seva obra més coneguda. Està configurada com una sèrie de novel·les sobre l'Oest narrades des del punt de vista dels indis americans.

## Premis

* Golden Spur per escriptors del Westen Americà.
* Distinció pels Fills i Filles nadius de Kansas.
* Edgar Wolfe per la seva contribució a la literatura al llarg d'una vida.
* Owen Wister per Escriptors del Western d'America.

## Referències

* ↑ Obituaris del diari Avui 28 de juny del 2009, pag. 34.