OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bushyhead

Bushyhead és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 1.203 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bushyhead tenia 1.203 habitants, 431 habitatges, i 344 famílies. La densitat de població era de 31 habitants per km².
Dels 431 habitatges en un 37,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 68% hi vivien parelles casades, en un 6,7% dones solteres, i en un 20% no eren unitats familiars. En el 16,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,79 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,09.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,7% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 28,3% entre 25 i 44, un 25,3% de 45 a 60 i un 8,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101 homes.
La renda mediana per habitatge era de 33.438 $ i la renda mediana per família de 34.779 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.408 $ mentre que les dones 22.009 $. La renda per capita de la població era de 13.140 $. Entorn de l'11,6% de les famílies i el 13,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bushyhead». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bushyhead». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
# Bujurquina syspilus

Bujurquina syspilus és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Kullander, S. O. 1986. Cichlid fishes of the Amazon River drainage of Peru. Swedish Museum of Natural History. Cichlids Amazon: 1-431, Pls. 1-38.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Bujurquina syspilus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# El Llac

«El Llac» té aquests significats:
* el Llac, entitat de població al municipi de Navarcles
* el Llac (Lladurs), masia al Solsonès
* el Llac (l'Esquirol), masia a Osona
* el Llac (la Vall de Bianya), masia al veïnat de Sant Pere Despuig (la Vall de Bianya la Garrotxa)
# El Llac (la Vall de Bianya)

el Llac és una masia al veïnat de Sant Pere Despuig (la Vall de Bianya la Garrotxa). És un mas de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos, dos pisos i golfes. A la façana de tramuntana, destaca una eixida avançada sostinguda per quatre arcades de pedra. A la de migdia hi ha diverses obertures bastant modificades per aprofitar les estones de sol. La porta principal és a llevant amb la llinda: "18 [±] 21", possiblement la data d'alguna remodelació. Completen el conjunt l'era de batre, una àmplia pallissa i cabanes.
La família Soler va adquirir dels Bianya, en lliure i franc alou, la propietat de Sant Pere del Puig. En morir Arnau de Soler, deixà la Casa del Puig a l'hereu Bertran, consignant la corresponent llegítima al seu altre fill Ramon (militar). Aquest va morir carregat de deutes, pel qual la seva vídua va vendre al seu cunyat tot el que posseïen a Sant Pere de Bianya pel preu de 4.900 sous barcelonesos. En Bertran va signar la venda a favor de fra Guillem, abat de Camprodon, el 25 de febrer de 1276, anant compresos els masos Crosa, Llac, Carrera, Aulines, Bosc, Masoveria i Soler, com també els drets que pogués tenir sobre el mas Brugada amb tots llurs feus i alous, per 10.250 sous.

## Referències

* 1 2 «Masia del Llac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Borgo Tossignano

Borgo Tossignano és un comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Bolonya (antiga província de Bolonya), a la regió italiana d'Emilia-Romagna, situat uns 30 km al sud-est de Bolonya.
L'1 de gener de 2018 tenia 3.240 habitants.
Limita amb els següents municipis: Casalfiumanese, Casola Valsenio, Fontanelice, Imola i Riolo Terme.

## Ciutats agermanades

Borgo Tossignano està agermanat amb:
* Ripalimosani, Itàlia

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 12 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Borgo Tossignano - Lloc web oficial (italià)
# Borgo Velino

Borgo Velino és un comune (municipi) de la Província de Rieti, a la regió italiana del Laci, situat a uns 70 km al nord-est de Roma i a uns 15 km a l'est de Rieti. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 945 habitants.

## Geografia

Borgo Velino limita amb els següents municipis: Antrodoco, Castel Sant'Angelo, Cittaducale, Fiamignano, Micigliano i Petrella Salto.
* Església de Sant Mateu
* Església de Sant Dionís, Rústic i Eleuteri

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 24 gener 2020].
# Botó (roba)

El botó és un disc, generalment pla, cosit a una peça de roba i que serveix per a tancar-la tot passant-lo per un trau o per una baga. També pot anar recobert de tela. A més de la funció pràctica serveix sovint com a ornament de la roba.

## Tipologia

Hi ha una enorme diversitat de botons pel que fa al color i la forma. Emperò, es distingeix bàsicament entre botó de forats i botó d'argolla. També hi ha el botó de pressió (o fermall de pressió o clec), inventat pel danès Bertel Sanders el 1885 i força difós avui dia, sobretot en peces esportives o informals. La majoria de botons són rodons, però n'hi ha en tota mena de formes. Quant als materials, els més habituals són metall, plàstic i nacre i, antigament, banya.

## Història

Els botons existeixen des de l'Antiguitat, però amb funció merament ornamental; se n'han trobat restes a jaciments de la civilització de la vall de l'Indus. Com a estris pràctics per a subjectar la roba apareixen a l'Europa Occidental cap al segle xiii.

## Ús militar

Tradicionalment els botons militars duen emblemes (estatal, d'arma, d'unitat, etc.), i en conjunt presenten gran diversitat i interès documental i, sovint, fins estètic, motius pels quals són un dels elements més populars del col·leccionisme d'objectes militars. Acostumen d'ésser de metall daurat o argentat, i cal polir-los perquè llueixin en sortir de passeig o de permís, així com en ocasions de gala. En la primera meitat del segle XX els uniformes de campanya encara usaven botons d'aquest tipus; però, dins la lògica d'adoptar una indumentària mimètica amb el terreny, es deixaven sense polir per tal que adoptessin un to mat. Els botons dels uniformes de diari i campanya actuals, en canvi, acostumen d'ésser senzills i llisos, en material plàstic, del color de l'uniforme i sovint sense emblemes, contrastant amb els botons dels uniformes de passeig i gala, que preserven els usos tradicionals.

## Curiositats sobre els botons

* Hi ha una fòbia als botons anomenada coumponofòbia
* Són un dels elements típics de col·leccionisme (filubanomisme)
* A les peces superiors, tals com jaquetes, camises, etc., la tradició marca que els botons se situïn en costats oposats segons que siguin per a home (a l'esquerra) o per a dona (a la dreta). Es diu que històricament això era determinat per motius pràctics: facilitava als homes d'empunyar l'espasa i a les dones de donar pit.

## Referències

* ↑ Lynn White: "The Act of Invention: Causes, Contexts, Continuities and Consequences", Technology and Culture, Vol. 3, No. 4

## Vegeu també

* El botones Sacarino

## Bibliografia

* Cayley, Bob; Walker, Tony; Wilkinson-Latham, Robert. "Metal insignia". En: Military collectables: an international directory of Twentieth-century militaria. Chief consultant: Joe Lyndhurst. London: Salamander, cop. 1983. ISBN 0-86101-167-8. P. 42-67
Viccionari
# Botón de ancla

Botón de ancla és una pel·lícula espanyola de comèdia dramàtica dirigida per Ramón Torrado el 1948 amb un guió basat en la novel·la homònima de José Luis de Azcárraga Bustamante. El film va ser objecte d'un remake, amb el mateix títol, protagonitzada pels integrants del Duo Dinámico. En 1974, el propi Torrado dirigiria un altre remake titulat Los caballeros del botón de ancla.

## Argument

Carlos, José Luis i Enrique (coneguts com la Trinca del Botón de Ancla) són tres amics i companys guardiamarines a l'Escola Naval Militar de Marín (Pontevedra), que viuen una vida desenfadada gastant bromes als alumnes novells i festejant nombroses dones. Un dia Carlos coneix la filla d'un armador de pesca anomenada María Rosa i se n'enamora ràpidament, oblidant Dorita Beltrán, una artista amb la que mantenir una relació. Poc després Dorita coneix José Luis a Vigo i decideix seduir-lo per venjar-se de Carlos. Carlos va al vestidor de Dorita per decebre-la d'una vegada per totes, però José Luis els sorprèn junts i trenca la seva amistat. Després d'un temps enfrontats, la mort d'Enrique els farà reflexionar sobre les seves diferències.

## Repartiment

* Antonio Casal com José Luis Bahamonde
* Jorge Mistral com Carlos Corbián.
* Fernando Fernán Gómez com Enrique Tejada y Sandoval.
* Isabel de Pomés com María Rosa.
* Alicia Romay com Dorita Beltrán.
* Fernando Fernández de Córdoba com Comandant Manzano.
* Xan das Bolas com "Trinquete".
* Mary Santpere com Señorita 1.
* María Isbert com Señorita 2.
* Félix Fernández com Comandant segon.
* Encarna Paso.

## Producció

La productora Suevia Films, de Cesáreo González Rodríguez, va gastar dos milions i mig de pessetes en la pel·lícula, un pressupost molt elevat per a l'època. El rodatge a Marín i Vigo, que havia de durar un mes, es va haver d'allargar fins a 3 mesos, a causa del mal temps. Els autors no estaven segurs que fos del gust del règim franquista, perquè la pel·lícula humanitzava i feia comèdia del món militar, de manera que es van autocensurar algunes escenes que creien que podrien considerar-se excessives. No obstant això, el suport oficial va ser total, la pel·lícula va agradar a Franco, va ser declarada "d'interès nacional" i Ramón Torrado i Cesáreo González foren convidats al Palau Reial d'El Pardo. També fou la primera pel·lícula projectada al Teatro Cine Fraga de Vigo.

## Premis

La pel·lícula va aconseguir un premi econòmic de 450.000 ptes, als premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1948.

## Referències

* 1 2 «"Botón de ancla" en versión original». Faro de Vigo, 9 xuño 2013.
* ↑ «7 curiosos datos sobre la Escuela Naval de Marín». El Reto Histórico, 20-08-2018.
* ↑ «Botón de ancla». Foro de Cultura de Defensa, 20-08-2018.
* ↑ El Fraga, "orgullo de Vigo", Faro de Vigo, 27 de març de 2013
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 57-58

## Enllaços externs

* Botón de ancla a Historias de nuestro cine
* Fragments de la pel·lícula a YouTube
# El Serrat de Sant Ponç

El Serrat de Sant Ponç és una masia de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un mas ubicat a pocs metres de l'església romànica de Sant Ponç d'Aulina.

## Descripció

És de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos i pis. La porta, dovellada, es troba a la façana de llevant i presenta un dibuix esculpit a la dovella central, amb un arbre, i un anagrama a cada banda. La casa va ser bastida amb pedra menuda llevat de les cantoneres i de les que formen les obertures. Enganxada a la façana de ponent hi ha una àmplia pallissa, amb arc de mig punt als baixos i doble badiu al primer pis.
Hi ha una pica situada davant de la pallissa en un racó de l'era. Devia formar part d'un molí de gra o d'un trull d'oli. Fa 1 metre de diàmetre i 70 cm d'alçada i dosposa d'un forat central a través del qual era buidada i d'unes incisions fetes a cada costat.

## Història

Per l'estructura arquitectònica i per les dues llindes datades (1640 i 1740) se sap que aquesta masia es va bastir o modificar en el decurs del segle xvii i com la majoria de les cases de la vall, va ser remodelada i ampliada al segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Mas el Serrat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# El Serrat del Gall

El Serrat del Gall és una masia del municipi de Cercs (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt format per dos cossos d'edificació separats entre si. El més a ponent és una antiga pallissa reconvertida en edifici auxiliar que aprofita el relleu existent en un lateral per guanyar alçada en la part superior. La casa, pròpiament, és l'element situat més a llevant, amb la façana, però, encarada cap a migdia. La teulada, en ambdós casos és a dues aigües i teula aràbiga amb carener paral·lel a la façana principal. L'aparell és de pedra de mesures mitjanes disposades de forma irregular. Pedra tallada acabant les cantonades de la construcció. No té elements decoratius i/o ornamentals destacables.
Es conserva ben a prop de la casa una part de paret que, per tradició, correspondria a la primitiva casa del Serrat del Gall. Les poques restes conservades no permeten establir una tipologia determinada de com seria aquesta casa.

## Història

Documentat el lloc des de l'Edat Mitjana, es conserven unes poques restes de la més antiga construcció de la zona a tocar de l'actual casa. Aquesta, però, es deuria construir a finals del segle xix. És de les poques cases de pagès que ha estat habitada continuadament i de forma regular fins a l'actualitat.

## Referències

* 1 2 3 «El Serrat del Gall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2016].
# El Sunyer (Camprodon)

El Sunyer és una casa situada a la sortida est de Beget, municipi de Camprodon (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un conjunt d'edificis fets de pedra i teula àrab. Tenen finestres petites i a la part de dalt una galeria oberta, en la qual la teulada se sustenta per tres pilars. La coberta és a doble vessant.
El 2011 es van descobrir 3 tombes medievals d'entre el segle IX i l'XI segons les restes ceràmiques trobades.

## Descripció

El Sunyer és una masia del segle xii totalment restaurada i situada sobre la Vall de Beget, dins l'Espai d'Interès Natural d l'Alta Garrotxa. Amb 1000 m2 construïts, fou antigament un del masos més importants de la zona amb les activitats agrícoles i ramaderes pròpies de l'època. Des de l'entrada principal de l'era es pot accedir al que antigament havia estat la cuina de la casa, el centre de la vida de la llar. Mostra parets de pedra i l'antiga cisterna de recollida d'aigua de pluja, encara en servei per a abeurar els cavalls. A l'entrada principal de la casa trobem l'antiga era on se separava el gra de la palla després de la collita.

## Activitat

Va ser restaurada i durant uns anys ha estat una casa de turisme rural, però avui (2016) la seva web ens informa que ha cessat la seva activitat.

## Referències

* ↑ «Patrimoni 2.0». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ Arnau Urgell «Troben tres tombes medievals al mas el Sunyer de Beget». , 26-07-2011 [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ «La casa». Mas el Sunyer. Arxivat de l'original el 21 de desembre 2014. [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ Redacció «Tres cases de turisme rural del Ripollès amb quatre espigues». , 16-12-2011 [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ «Mas el Sunyer». Can Sunyer. [Consulta: 31 agost 2016].
# El Veïnat de Baix (Bula d'Amunt)

El Veïnat de Baix és un veïnat del terme comunal de Bula d'Amunt, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya Nord. Està situat a la zona central-septentrional del terme comunal de Bula d'Amunt.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «20-Bula d'Amunt». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Bula d'Amunt». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.

## Referències

* ↑ «El Veïnat de Baix en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-13. [Consulta: 4 juliol 2016].
# Puente la Reina

Puente la Reina (en basc i cooficial Gares) és un municipi de Navarra, situat a la comarca de Puente la Reina a 24 km de Pamplona, que té 2.546 habitants (INE 2004) i 39,7 km² de superfície. Limita amb Belaskoain i Zabaltza al nord, amb Mendigorria al sud, amb Guirguillano, Mañeru i Artazu a l'oest, i Obanos i Legarda a l'est.
Està composta pels barris de Santiago, la Población, San Pedro, Zubiurrutia, Aloa. Desarrollos modernos en Zabalzagain, Nekeas i la Fuente de la Grana. El seu alcalde és Fidel Aracama Azcona, de l'Agrupación Puentesina. És un lloc de pas del Camí de Sant Jaume a Navarra com ho demostra l'important pont que dona nom a la localitat.
Molt a la vora, seguint el Camí de Sant Jaume, hi ha l'església romànica de Santa Maria d'Eunate. El 1823 hi va néixer Emilio Arrieta, compositor d'òpera i sarsuela.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 2 120 | 2 094 | 2 254 | 2 276 | 2 345 | 2 463 | 2 520 | 2 546 | 2 611 | 2 630 | 2 663 |
| Fonts: Puente la Reina i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Any elecció | Alcades | Partit Polític |
| 1979 - 1987 | Feliciano Vélez Medrano | Agrupación Puentesina |
| 1987 - 1991 | Antonio Martínez Lautre | Agrupación Ximénez de Rada |
| 1991 - 1995 | Xabier Vélez | Herri Batasuna |
| 1995 - 1996 | Carmen Etayo | Agrupación Puentesina |
| 1997 - 1999 | Xabier Vélez | Herri Batasuna |
| 1999 - 2003 | Eva Erro Ochoa | Agrupación Ximénez de Rada |
| 2003 - 2007 | Eva Erro Ochoa | Agrupación Ximénez de Rada |
| 2007 - 2011 | Feliciano Vélez | Agrupación Puentesina |
| 2011 - | Fidel Aracama Azcona | Agrupación Puentesina |

## Enllaços externs

* Puente la Reina - Lloc web oficial
# Queen Elizabeth Hall

El Queen Elizabeth Hall (QEH), traduït com Sala de la Reina Elisabet, és una sala de concerts musicals situada al South Bank de Londres, Anglaterra on diàriament es fan actuacions de música clàssica, jazz i de música avantguardista. El QEH forma part del complex artístic del Southbank Centre i es troba al costat del Royal Festival Hall, el qual va ser construït per al Festival of Britain de 1951, i de la Hayward Gallery.

## Descripció

El QEH té uns 900 seients i la Purcell Room en el mateix edifici té 360 seients. Aquest dos auditoris van ser construïts a la vegada per part de Higgs and Hill i es van obrir el març de 1967. van ser dissenyats per Hubert Bennett, el cap del departament d'arquitectes del Greater London Council, junt amb Jack Whittle, F.G West i Geoffrey Horsefall.
L'escultura Zemran en acer inoxidable (feta per William Pye, 1972) es troba a una terrassa del QEH.

## Referències

* ↑ Crown Works Arxivat 2010-06-19 a Wayback Machine. Vauxhall Civic Society
* INTERIOR DESIGN: Inside the brut: Queen Elizabeth Hall, London; Architect: H. Bennett, April 1967, pp. 32–37.
* ARUP JOURNAL: South Bank Arts Centre; Architects: H. Bennett, Greater London Council chief architect, July 1967, pp. 20–31
* ARCHITECTURAL REVIEW: South Bank Arts Centre, London borough of Lambeth; Architects: H. Bennett, architect to the Greater London Council vol. 144, no. 857, July 1968, pp. 14–30
* OFFICIAL ARCHITECTURE & PLANNING: South Bank Cultural Centre, London borough of Lambeth; Architect: H. Bennett, chief architect of the Greater London Council, August 1969, pp. 918–923

## Enllaços externs

* Southbank Centre website (Performance and events information for Queen Elizabeth Hall)
* William Pye website (Pictures of William Pye sculptures, including Zemran)
* www.panoramicearth.com Arxivat 2016-03-23 a Wayback Machine. (Panoramic photograph from Queen Elizabeth Hall terrace)
* http://www.flickr.com/groups/southbankcentre/ (A Flickr group dedicated to pictures of the Southbank Centre)
* dobedo.co.uk website Arxivat 2012-02-16 a Wayback Machine. (Film about the history, architecture and culture around the late 1960s SBC buildings and QEH Undercroft)
# El grill Apol·lo i les bestioles

El grill Apol·lo i les bestioles (títol original, Apollon le grillon et les drôles de petites bêtes) és una sèrie de televisió d'animació francesa, emesa a partir del 6 d'abril de 2019 a France 5. Està dirigida per Augusto Zanovello i produïda per Aton Soumache, Cédric Pilot i Lilian Eche. Els seus autors són Antoon Krings i Hervé i Olivier Pérouze. S'ha doblat al català pel canal Super3.
La sèrie té 52 episodis d'aproximadament 15 minuts. Segueix la sèrie Drôles de petites bêtes (2001) i les pel·lícules Drôles de petites bêtes : Les Quatre Saisons (2005) i Quines bestioles! (2017).

## Referències

* ↑ «Apollon le grillon et les Drôles de Petites Bêtes» (en francès). FranceTvPro.fr. [Consulta: 9 desembre 2020].
* ↑ CCMA. «El grill Apol·lo i les bestioles». [Consulta: 7 maig 2023].
# Eleccions generals d'Irlanda del Nord de 2003

Les eleccions generals a Irlanda del Nord de 2003 foren les segoness eleccions a la nova Assemblea d'Irlanda del Nord de 108 membres i es van celebrar el 26 de novembre de 2003. El partit més votat fou el PDU d'Ian Paisley, i el segon fou el Sinn Féin. El PUU és desplaçat al tercer lloc. Molts partits petits, unionistes o no, van perdre representació. No s'arriba a acord per a formar govern.
| Partit | Líder | Vot popular | % | Escons | Repartiment |
| Partit Democràtic Unionista | Ian Paisley | 177.944 | 25,7% | 30 | +10 |
| Sinn Féin | Gerry Adams | 162.758 | 23,5% | 24 | +6 |
| Partit Unionista | David Trimble | 156.931 | 22,7% | 27 | -1 |
| SDLP | Mark Durkan | 117.547 | 17,0% | 18 | -6 |
| Aliança | David Ford | 25.372 | 3,7% | 6 | |
| Independentistes | Kieran Deeny | 20.234 | 2,9% | 1 | +1 |
| Partit Unionista Progressista | David Ervine | 8.032 | 1,32% | 1 | -1 |
| Coalició de Dones d'Irlanda del Nord | Monica McWilliams | 5.785 | 0,8% | | -2 |
| Partit Unionista del Regne Unit | Robert McCartney | 5.700 | 0,8% | 1 | -4 |
| Coalició Unionista Unida | Denis Watson | 2.705 | 0,4% | | |
| Verds | John Barry | 2.688 | 0,4% | | |
| Aliança Socialista Ambiental | Goretti Horgan | 2.394 | 0,4% | | |
| Workers Party | Séan Garland | 1.881 | 0,3% | | |
| Conservadors | Michael Howard | 1.604 | 0,2% | | |
| Partit Unionista d'Irlanda del Nord | Cedric Wilson | 1.350 | 0,2% | | |
| Socialistes | Peter Hadden | 343 | 0,0% | | |
| Total | | 692.028 | 100% | 108 | |