OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean Leclerq

Jean Leclerq (Avesnes, Flandes, 31 de gener de 1911 - Clervaux, 27 d'octubre de 1993) va ser un monjo, historiador, medievalista, teòleg, professor universitari i escriptor francès.
Monjo benedictí de Clervaux (Luxemburg) des del 1928, interessat primerament per l'eclesiologia medieval, estudià després la literatura i l'espiritualitat monàstiques de l'edat mitjana. Després de complir el servei militar que li exigia la República francesa (1932-1933), es va traslladar a Roma on va estudiar teologia a l'Ateneu Pontifici Anselmià (1933-1937), amb famosos professors benedictins, ordenant-se sacerdot el 1936. Després, es traslladà a París per ampliar estudis de teologia a l'Institut Catòlic i s'especialitzà en paleografia a l'Escola de Chartres i en l'École pratique des hautes études. Al Col·legi de França, va poder assistir als cursos d'Étienne Gilson, pel qui va sentir des de llavors una enorme admiració i va gaudir de la seva confiança. I també va conèixer a Jacques Maritain, de què va aprendre molt. El 1948 emprengué l'edició crítica de les obres de Bernat de Claravall, que es publicaren en set volums entre els anys 1957 i 1977. A partir de la seva obra L'amour des lettres et le désir de Dieu. Introduction aux auteurs monastiques du Moyen Âge (1957) desenvolupà repetidament el que anomenà “teologia monàstica”, expressió que vol caracteritzar un tipus de teologia sapiencial, en la qual, sense preocupacions científiques, l'Escriptura és el suport permanent d'una reflexió interior i d'una elevació contemplativa. Des de la seva fundació (1958), formà part del consell de redacció de la revista Studia Monastica de l'abadia de Montserrat. També fou professor a la Universitat Gregoriana de Roma.

## Referències

* 1 2 3 «Jean Leclerq». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Lorda, Juan Luis «“El amor de las letras y el deseo de Dios”, la obra principal de Jean Leclercq». Palabra, 01-12-2015, pàg. 59-61.
* ↑ Bourdin, Anita S. «Dom Jean Leclercq, un auteur que le pape aime citer». Catholique.org, 13-09-2008 [Consulta: 7 juliol 2020].
# Jaume Cort Mestres

Jaume Cort Mestres (Reus, 1835 - 1892) va ser un músic i director de corals català.
Germà del periodista Eusebi Cort, va tenir, com ell, una infància pobra. Amb grans aptituds pel cant, quan tenia 10 anys, el mestre de capella Victorí Agustí el va conèixer i el va fer ingressar a la seva escola. Jaume Cort va cantar durant molts anys a la capella de l'església de sant Pere de Reus, i també en va ser mestre de capella. També feia de pintor de parets per qüestions econòmiques, i un dia, mentre pintava la façana d'una casa, li va caure als ulls un producte que utilitzava i va perdre quasi totalment la vista. En aquella època formava part de la Secció Coral del Centre de Lectura, i el seu director, el notari Josep Joan Sociats, va aconseguir que entrés de conserge a l'entitat. Durant la seva joventut, Jaume Cort va militar al Partit Republicà i actuà molt activament divulgant aquesta doctrina entre els treballadors. Va col·laborar en les activitats de la coral del Centre de Lectura, que també actuava als Jardins de l'Euterpe, on incorporà joves obrers, i en la formació dels Cors de Clavé a la comarca. Quan el 1865 Josep Joan Sociats va deixar la direcció de la coral, la va agafar Jaume Cort i en va ser director durant 27 anys, fins a la seva mort. Amic personal de Bartrina, quan aquest poeta va morir, va organitzar una vetllada necrològica al Centre de Lectura, on hi van prendre part Modest Busquets i Torroja, el seu fill Modest Busquets Oliva, Josep Güell i Mercader, Eusebi Cort, Manuel Escudé, Francesc Gras i Elies, Josep Martí Folguera, i diversos escriptors barcelonins. Durant l'acte va dirigir els cants de comiat interpretats per la coral del Centre de Lectura. Jaume Cort va morir pràcticament cec havent escrit diverses composicions musicals, entre elles una cantata titulada "Himne al progrés" que va ser molt ben acollida.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 204.
# Jesús Alberto Dátolo

Jesús Alberto Dátolo (Carlos Spegazzini, Gran Buenos Aires, Argentina, 19 de maig de 1984) és un futbolista argentí que juga d'extrem esquerre. Ha jugat a Espanyol, Napoli i al SC Internacional. És internacional absolut per la selecció argentina.

## Trajectòria

Format a les categories inferiors del Club Atlético Banfield va debutar amb el primer equip la temporada 2001-2002. Posteriorment va fitxar pel Boca Juniors des d'on faria el salt a Europa en fitxar pel SSC Napoli italià en el mercat d'hivern de la temporada 2008-2009. Al cap d'un any se'n va anar cedit a l'Olympiakos grec per 6 mesos, i l'estiu de 2010, va recalar en el RCD Espanyol de Barcelona també en qualitat de cedit, i a canvi de Victor Ruiz i 6 milions d'euros, el jugador va passar a formar part definitiva de la plantilla com a propietat.

## Palmarès

| Títol | Club | País | Any |
| Copa Libertadores | Boca Juniors | CONMEBOL | 2007-2008 |
| Campionat argentí de futbol | Boca Juniors | Argentina | 2008 |
| Recopa Sud-americana | Boca Juniors | Argentina | 2006 |
| Recopa Sud-americana | Boca Juniors | Argentina | 2008 |
| Copa Catalunya | RCD Espanyol | Catalunya | 2010-2011 |

## Referències

* ↑ «Ecco Datolo la nuova 'Maravilla' di Napoli: "Darò tutto per questa maglia"» (en italian). sscnapoli.it [Consulta: 11 setembre 2009]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-03-09. [Consulta: 25 març 2018].
* ↑ «J. Dátolo». [Consulta: 18 octubre 2017].
* ↑ «Jesús Dátolo » Club matches». [Consulta: 18 octubre 2017].
# Joan Aragonès i Llaberia

Joan Aragonès i Llaberia (Mont-roig del Camp, 22 de maig de 1929 - Tarragona, 17 de març de 2020) fou un capellà català i president de la Fundació Hospital de Sant Pau i Santa Tecla de Tarragona.
Llicenciat en Teologia i Sagrada Escriptura, fou ordenat prevere pel cardenal Tedeschini l'11 de març de 1952 a Roma i ocupà el càrrec de canonge de la Catedral de Tarragona.
A mitjan segle xx començà a exercir com a prior de l'Hospital de Sant Pau i Santa Tecla de Tarragona, oficiant els serveis religiosos i amb l'acompanyament espiritual i humà als malalts. Fou també durant molts anys president d'aquesta fundació.
Ocupà diversos càrrecs eclesiàstics: delegat diocesà d'Ensenyament i Catequesi entre 1971 i 1984, consiliari del Moviment Familiar Cristià de 1977 fins a l'any 2004, delegat diocesà per al Patrimoni Artístic i Documental i Art Sacre entre 1988 i 2002, degà del Capítol de la Catedral entre 2001 i 2004.
A més, va ser professor del Seminari Pontifici entre 1955 i 1976, capellà de les Germanetes dels Pobres de Tarragona entre 1956 i 1960 i de les Filles de la Caritat de Sant Vicenç de Paül entre 1960 i 1996, membre del Consell de Presbiteri entre 1971 i 2003, membre del Col·legi de Consultors de l'Arquebisbat entre 1984 i 2003 i administrador parroquial de Sant Miquel de Mont-roig del Camp i de la tinença de Santa Maria Magdalena a Miami Platja entre 2012 i 2013.
L'any 1969 va iniciar la docència a l'Escola de Teologia —l'actual Institut Superior de Ciències Religioses Sant Fructuós—, i en fou professor fins al 2004. També va ser el president de la Comissió diocesana del Concili Provincial Tarraconense i president del Patronat de l'Escola Universitària de Treball Social entre 1984 i 1985.

## Referències

* 1 2 3 «Mor mossèn Joan Aragonès, personalitat emblemàtica en la història recent de l'Hospital de Santa Tecla». Diari Més, 17-03-2020.
* ↑ «Mor l'emblemàtic mossèn Aragonès, prior de l'Hospital Santa Tecla de Tarragona». Tarragona Digital, 17-03-2020. Arxivat de l'original el 2020-03-21. [Consulta: 21 març 2020].
* 1 2 3 4 «Mn. Joan Aragonès Llebaria, a la casa del Pare». Arquebisbat de Tarragona, 17-03-2020. Arxivat de l'original el 2020-03-21. [Consulta: 21 març 2020].
# Jean-Claude Margueron

Jean-Claude Margueron (Madrid, 25 d'octubre de 1934 - 15è districte de París, 6 d'abril de 2023) era un professor i arqueòleg francès, especialitzat en arqueologia de l'antic Orient Mitjà.
De jove va estudiar al Lycée Louis-le-Grand i a l'École Alsacienne de París, i va graduar-se en història l'any 1961. Posteriorment, va doctorar-se amb un treball sobre els palaus mesopotàmics l'any 1978. Des d'aleshores, va ser professor a l'École pratique des hautes études i va fer recerques arqueològiques a larsa, Emar, Ugarit i Mari, totes elles ciutats estat mesopotàmiques.

## Referències

* ↑ «Auteur:Jean-Claude Margueron - puf» (en francès). Presses Universitaires de France, 06-01-2014. Arxivat de l'original el 2014-01-06. [Consulta: 9 desembre 2021].
* ↑ Recherches sur les palais mésopotamiens de l'âge du bronze, Université Paris 1, 1978
# Jean-Claude Nallet

Jean-Claude Nallet (Champdor, 15 de març de 1947 - Mont-Saint-Aignan, 20 d'agost de 2023) fou un atleta francès, especialista en les 400 metres i 400 metres tanques, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970. S'havia iniciat en els 200 i 400 metres, per a partir de 1970 centrar-se en els 400 metres tanques. Fou casà amb la gimnasta olímpica Chantal Seggiaro.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Ciutat de Mèxic, on disputà dues proves del programa d'atletisme. Fou vuitè en la prova del 4x400 metres i quedà eliminat en semifinals en els 400 metres. Quatre anys més tard, als Jocs de Múnic, quedà eliminat en semifinals en els 400 metres tanques.
En el seu palmarès destaquen cinc medalles al Campionat d'Europa d'atletisme, dues d'or, dues de plata i una de bronze, entre les edicions de 1966 i 1974, i una medalla d'or i una de plata als Jocs del Mediterrani de 1975.
A nivell nacional va ser campió de França dels 400 metres del 1968 al 1971 i dels 400 metres tanques el 1974, 1975 i 1978. Millorà tres vegades rècord francès dels 400 metres, dues vegades dels 400 metres tanques i tres vegades del 4x400 metres.

## Millors marques

* 400 metres. 45.1" (1970)
* 400 metres tanques. 48.6" (1970)

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Jean-Claude Nallet». [Consulta: 7 octubre 2022].
* ↑ «Berlín 2018 Leichtathletik - EM Statistics Handbook». European Athletics, 14-09-2019. Arxivat de l'original el 2019-09-14. [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ Dupuy, Gérard. «Jeux Méditerranéens» (en francès) p. 3. cdm.athle.com, 23-06-2020. Arxivat de l'original el 2020-06-23. [Consulta: 7 octubre 2022].
* ↑ Dupuy, Gérard. «Les finalistes des championnats de France – 1888 à 1969» (en francès) p. 279, 287, 295, 305. cdm.athle.com, 21-05-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-21. [Consulta: 7 octubre 2022].
* ↑ Dupuy, Gérard. «Les finalistes des championnats de France – 1970 à 1980» (en francès) p. 9, 23, 70, 78, 92, 115, 130. cdm.athle.com, 15-05-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-15. [Consulta: 7 octubre 2022].
* ↑ Waśko, Janusz. Athletics national records evolution 1912-2012 : golden century of IAAF records. Zamość: GreenArt Jacek Kardasz, 2013, p. 29, 84 i 202. ISBN 978-83-62033-30-0.
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 7 octubre 2022].
# Joan Jaume Miralles

Joan Jaume Miralles (Santa Maria del Camí, 25 de juny de 1902 - Palma, 19 de novembre de 1999). Enginyer agrícola, manescal i escriptor.
Llicenciat en veterinària el 1932, ingressà en el cos nacional de manescals. A finals dels anys vint va ser vocal de la junta de la Cambra Agrícola de Mallorca, presidida per Antoni Ferragut Sbert, de la qual n'era secretari Arnest Mestre i Artigas. L'any 1933 va ser inspector provincial veterinari i vocal tècnic assessor de la Junta Provincial de la Reforma Agrària. Fou membre del Consell Nacional Veterinari i del Consell Superior Agrari del Ministeri d'Agricultura. Va ser Cap Provincial de Ramaderia de les Balears fins al 1970.
Col·laborà a "Mallorca Agrícola", "Boletín de Agricultura" i a "El Cultivador Moderno". Publicà "La ganadería balear" (1971), "Evolución Social Económica Agraria" (1973) i és autor de diversos llibres de costums i records: "Cuentos, costumbres y escenas de nuestra payesía" (en cinc volums, 1978-84), "Medio siglo de historia" (1980) i "La señora de Son Montaner en el ambiente d nuestra payesía" (1983).

## Referències

* ↑ “Mallorca Agrícola” 25 (1931) 4-5
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 7. Palma: Promomallorca, p. 175. ISBN 84-8661702-2.
# Joan Jaume de Rappolstein

Joan Jaume (o Joan Jacob) de Rappolstein fou fill i successor de Eberard Jordi Frederic de Rappolstein a la senyoria de Rappolstein. Va néixer a Ribeauvillé el 1598, i va rebre una educació esmerçada.
Per als seus estudis i els seus viatges, la ciutat de Ribeauvillé li va atorgar una subsidi extraordinari el 1614, renovat per a tres anys el 1617 i per a cinc anys el 1620 durant la guerra dels Trenta Anys, el rei Lluís XIII de França, per cartes patents del 8 de maig de 1637, va prendre Ribeauvillé sota la seva protecció, va ordenar a tots els governadors i a caps de tropes francesos i estrangers de tot grau tractar favorablement el senyor de Ribeaupierre/Rappolstein, va prohibir molt expressament que cap tropa s'allotgés en aquesta ciutat o de prendre o agafar qualsevol cosa.
Personatge ben vist a la cort, Joan Jaume va ser igualment un favorit de Lluís XIV de França. Considerant que Alemanya no estava en condicions de protegir Alsàcia contra la invasió i la conquesta del rei Lluís XIV, va ser un dels primers nobles de la província a sotmetre's a la sobirania feudal de França. En fou recompensat amb nombrosos favors i amb privilegis dels quals es va afanyar a fer aprofitar els seus súbdits protestants. D'això va resultar per a ells una posició favorable en relació als altres habitants d'Alsàcia, i van continuar gaudint de la llibertat de consciència i de culte.
Joan Jaume es va casar amb una de les filles del ringravi Otó-Lluís de la qual va tenir diversos fills que van morir en la seva infantesa, a excepció de dues noies, de les quals l'una, Catarina-Agata, va donar la seva mà, el 1667, al príncep palatí Cristià II, duc de Bischwiller-Birkenfeld, procedent d'una branca menor de la casa de Deux-Ponts (Zweibrucken) i descendents per ella dels comtes palatins del Rin.
Després de cinc segles d'existència, la línia masculina dels Ribeaupierre/Rappolstein es va extingir en la persona del comte Joan Jaume, mort, el 28 de juliol de 1673, al seu castell de Ribeauvillé, a l'edat de 75 anys. L'1 de setembre de 1673, Lluís XIV anant a Brisach, es va parar a Ribeauvillé i va passar la nit al castell on el cos del comte difunt es trobava encara. Les memòries de la senyoreta de Montpensier, Anna Maria Lluïsa d'Orleans de Montpensier, editades a París el 1858, parlen d'aquesta aventura.
Els seus hereus directes van ser una branca dels comtes palatins que van reconèixer la sobirania francesa, i van conservar la senyoria fins al 1801. Després d'aquesta data, l'últim d'ells, Maximilià des Deux-Ponts va esdevenir rei de Baviera per designació de Napoleó Bonaparte.

## Referències

* Sitzmann, Édouard : Dictionnaire de biographie des hommes célèbres de l'Alsace, Rixheim, Imprimerie F. Sutter & Cie, 1910, 2 volums
# Joan Sala i Gabriel

Joan Sala i Gabriel (també conegut com a Jean Sala o Juan Sala) (Barcelona, 4 de febrer de 1869 - París, 6 de juny de 1918) fou un pintor català.
Fill de Joan Sala Jolonch natural de Peramola, d'ofici confiter i Antònia Gabriel i Blanch natural de Guissona.
La seva formació comença quan realitza els cursos de l'escola de Belles Arts de Barcelona. Després viatjaria fins a Itàlia per establir-se finalment a París, amb el seu germà Tomàs Sala, el 1890 on continua el seu aprenentatge als tallers dels pintors Pascal Dagnan-Bouveret i Gustave Courtois. Exposaria als salons de la Société nationale des beaux-arts de 1893 a 1914 i va ser recompensat amb una medalla de bronze a l'Exposició universal de 1900. Pintor eclèctic, la seva inspiració és diversa: retrats de la societat parisenca, escenes de gènere, quadres religiosos o paisatges.

## Algunes obres

* Mère et ses trois enfants
* Joueuse de tennis
* Aguas
* Marchandes de Fleurs sur le Pont Neuf (detall)

## Referències

* ↑ «Joan Sala i Gabriel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Biografia i presentació de l'obra de Joan Sala
# Jefe

Jefe és una pel·lícula de comèdia hispano-portuguesa dirigida per Sergio Barrejón i escrita per Natxo López i Marta Piedade.

## Argumentt

César (Luis Callejo), un home de negocis groller i egocèntric, sembla que està a la vora de perdre-ho tot fins que una conserge nocturna al seu despatx l'ajuda a trobar una sensibilitat molt necessària.

## Repartiment

* Luis Callejo - César
* Juana Acosta - Ariana
* Carlo D'Ursi - Gómez
* Josean Bengoetxea - Javier
* Bárbara Santa-Cruz - Teresa
* Maika Barroso - Jimena
* Adam Jezierski - Charly
* Sergio Quintana - Garrido
* Teo Planell - Diego
* Ángel Cobas - Guàrdia de seguretat

## Estrena

Fou estrenada el 26 d'octubre de 2018 a la plataforma en streaming Netflix. Els seus guionistes Natxo López i Marta Sofía Martins foren nominats al Goya al millor guió adaptat i a la Medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics al millor guió adaptat.

## Referències

* ↑ «Sergio Barrejón makes his feature-length directorial debut with Jefe» (en anglès).
* ↑ October 23, Amrutha Srivatsa-Published; Am, 2018 at 3:09. «Netflix Film "Jefe:" Read Bios of the Cast and Also Indulge in the Plot Review and a Quick Trailer!» (en anglès), 23-10-2018.
* ↑ «Jefe Netflix Film Review», 26-10-2018. [Consulta: 24 juny 2019].
* ↑ «Jefe». Netflix.
* ↑ Jefe al web dels Premis Goya
* ↑ Junta Directiva. «Nominados y algunos datos de las 74 Medallas del CEC». Círculo de Escritores Cinematográficos. [Consulta: 1r febrer 2019].
# Jeff Agoos

Jeff Agoos (Ginebra, 2 de maig de 1968) és un exfutbolista estatunidenc de la dècada de 1990.
Pel que fa a clubs, destacà a D.C. United i San Jose Earthquakes.
Fou 134 cops internacional amb els Estats Units, amb la qual participà en els Mundials de 1998 i 2002.
Un cop retirat ha estat entrenador i director esportiu.

## Referències

* ↑ «Jeff Agoos: 1996 was the Year of the Goose 03/01/1997». Arxivat de l'original el 2019-04-04. [Consulta: 4 abril 2019].
* ↑ «ジェフ・アグース». World-soccer.org. Arxivat de l'original el 25 de juliol 2014. [Consulta: 25 gener 2011].
* ↑ Dallas Sidekicks profile
* ↑ Jeff Agoos – USMNT | Players | US Soccer Players
* ↑ National Soccer Hall of Fame profile
* ↑ Profile Arxivat 7 August 2007$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# Jessie Belle Hardy Stubbs MacKaye

Jessie Belle Hardy Stubbs MacKaye (Chicago, 1876 - East River (Nova York), 18 d'abril del 1921) fou presidenta de la Societat de Dones per la Pau de Milwaukee.
Va estudiar en la Universitat de Colúmbia i fou la presidenta legislativa de la Societat de Dones per la Pau de la ciutat de Nova York. Destacà per «instar totes les dones a romandre solteres o a negar-se a tenir fills fins que es dissenye algun mitjà eficient per a assegurar el món contra la devastació de la guerra». Al 1915 es casà amb Benton MacKaye.
Jessie Stubbs es va suïcidar al 1921. Mentre plorava la seua mort, el seu marit va començar a formular la idea que acabà convertint-se en el Sender dels Apalatxes.

## Referències

* ↑ «Following Up: Jessie Hardy Stubbs». The Gossips of Rivertown, 08-01-2013. [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ (PDF) .
* ↑ . Arxivat 2012-10-21 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-10-21. [Consulta: 1r juny 2023].
# Joan de Lanuza III

Joan de Lanuza III, sobrenomenat el Moro, va ser un noble aragonès, conegut per ser Justícia d'Aragó i virrey de Sicília.

## Vida

Era fill de Juan de Lanuza i Garabito, Senyor de Escuer, Arguisal i Isún de Basa de la noble Casa de Lanuza, i de la seva dona Beatriz de Pimentel. Va casar amb Joana de Rocabertí, amb qui va tenir una filla, María de Lanuza, casada amb el comte de Morata.
Va succeir al seu pare com a Justícia d'Aragó (1498-1507) i com Virrey de Sicília (1498-1506). Quan va morir, es disposava a assumir el càrrec de Virrey de Nàpols.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-02-02. [Consulta: 9 maig 2016].
* ↑ Historia general de España
# Jens Spahn

Jens Spahn (Ahaus, 16 de maig de 1980) és un polític alemany que actualment exerceix de ministre federal de Salut al quart gabinet de la cancellera Angela Merkel. És membre de la cambra baixa del parlament federal, el Bundestag, dins del grup parlamentari de la Unió Demòcrata Cristiana d'Alemanya (CDU), la qual integra l'actual govern federal en coalició amb el Partit Socialdemòcrata d'Alemanya (SPD).

## Carrera política

En ser elegit diputat l'any 2002, Spahn es convertí en el membre més jove de la CDU al parlament. Des de llavors ha format part al 15è, 16è i 17è Bundestags i és un dels principals defensors de la reforma de les pensions a Alemanya. És membre del Comitè de Salut del 17è Bundestag i president del grup de treball sobre salut i polítiques de salut, així com el portaveu de salut del grup parlamentari CDU/CSU.
Quan la cancellera Angela Merkel va declarar el 2018 que, en acabar la legislatura, deixaria el lideratge del partit, Spahn va anunciar la seva intenció de presentar-se a les primàries com a successor al desembre del 2018. Finalment va ser eliminat a la primera ronda de votacions i la vencedora en fouAnnegret Kramp-Karrenbauer. Després de la decisió de Kramp-Karrenbauer de dimitir el febrer de 2020, va anunciar que no optaria de nou a la direcció del partit, sinó que donaria suport al candidat Armin Laschet.

## Estudis

Spahn es va graduar el 1999 a l'Escola Episcopal Canisius d'Ahaus, Renània del Nord-Westfàlia. El 2001 va fer pràctiques de banquer al Westdeutsche Landesbank i va treballar fins al 2002 com a empleat de banca. El 2003, Spahn va començar a estudiar ciències polítiques i dret a la Universitat de Hagen. El 2008 va obtenir el títol de grau, seguit d’un màster en el mateix camp el 2017.

## Vida personal

Spahn és catòlic romà i viu amb el seu marit Daniel Funke, un periodista alemany, al districte de Schöneberg de Berlín. Al desembre de 2017, es van casar en una cerimònia civil al Palau Borbeck d'Essen, oficiada per l'alcalde de la ciutat, Thomas Kufen. En un article de Süddeutsche Zeitung al juliol del 2012, es va fer pública per primera vegada la seva homosexualitat.

## Referències

* ↑ , 07-12-2018 [Consulta: 7 desembre 2018].
* ↑ SPIEGEL, DER. «"Es kann nur einen Parteichef geben" - DER SPIEGEL - Politik» (en alemany). www.spiegel.de. [Consulta: 29 febrer 2020].
* ↑ (www.dw.com), Deutsche Welle. «Germany's new health minister Jens Spahn: Young, conservative and ambitious | DW | 26 February 2018». DW.COM. [Consulta: 11 abril 2018].
* ↑ Online, FOCUS. «Konservativ, katholisch, schwul: Jens Spahn ist der Shootingstar der CDU». FOCUS Online. Arxivat de l'original el 4 de novembre 2018. [Consulta: 8 desembre 2018].
* ↑ Kati Degenhardt (23 December 2017), Merkels bester Mann: Jens Spahn hat heimlich geheiratet BILD.
* ↑ «CDU». stern.de, 10-12-2009. [Consulta: 8 desembre 2018].
* ↑ Bohsem, Guido. «Ein Mann wie eine Walze», 12-07-2012. [Consulta: 8 desembre 2018].