OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campionat d'Espanya de motociclisme de velocitat 1979

La temporada de 1979 del Campionat d'Espanya de Motociclisme de Velocitat, denominat oficialment Campionat d'Espanya de velocitat, fou la 30a edició d'aquest campionat, organitzat per la Reial Federació Motociclista Espanyola. El calendari oficial constava de 9 proves puntuables. Quatre de les proves programades es disputaren als Països Catalans: Circuit de Calafat (2 curses), Manresa i Cullera.

## Classificació final
### 50cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Ricardo Tormo | Bultaco | 75 |
| 2 | Daniel Mateos | Bultaco | 68 |
| 3 | Jaume Alguersuari | Bultaco | 60 |
| 4 | Joaquim Galí | Bultaco | 34 |
| 5 | Jorge Navarrete | Derbi | 29 |
| 6 | Juan A. Callejón | Derbi | 27 |
| 7 | Ginés Salinas | Derbi | 26 |
| 8 | Pere Olivé | Derbi | 25 |
| 9 | José A. Inglés | Kreidler | 24 |
| 10 | Vicent Ferrer | Derbi | 21 |

### 125cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Ricardo Tormo | Bultaco | 90 |
| 2 | Ángel Nieto | Derbi | 62 |
| 3 | Benjamí Grau | Derbi | 54 |
| 4 | Jorge Navarrete | Morbidelli | 37 |
| 5 | Marcelino García | Morbidelli | 36 |
| 6 | Miguel Angel Cortés | Morbidelli | 32 |
| 7 | José Navarrete | Morbidelli | 32 |
| 8 | José A. Inglés | Morbidelli | 29 |
| 9 | Xavier Mira | Morbidelli | 25 |
| 10 | Artur Duch | Morbidelli | 21 |

### 250cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Benjamí Grau | Derbi | 56 |
| 2 | Carlos Morante | Yamaha | 55 |
| 3 | Luis Miguel Reyes | Yamaha | 55 |
| 4 | Ángel Nieto | Derbi | 43 |
| 5 | Lluís Ricart | Yamaha | 32 |
| 6 | Marcelino García | Yamaha | 30 |
| 7 | Josep Maria Mallol | Yamaha | 28 |
| 8 | Joan Graells | Yamaha | 27 |
| 9 | Quique De Juan | Yamaha | 25 |
| 10 | Toni García | Yamaha | 22 |

### 750cc

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Benjamí Grau | Yamaha | 57 |
| 2 | Carlos Morante | Yamaha | 49 |
| 3 | Maurici Aschl | Yamaha | 29 |
| 4 | Lluís Ricart | Yamaha | 27 |
| 5 | Toni García | Suzuki | 22 |
| 6 | Carlos de San Antonio | Suzuki | 21 |
| 7 | Andrés Pérez Rubio | Yamaha | 19 |
| 8 | Mingo Parés | Yamaha | 18 |
| 9 | Jordi Marín | Yamaha | 17 |
| 10 | Víctor Palomo | Yamaha | 15 |

## Categories inferiors
### Trofeu Sènior

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Pere Solé | Yamaha | 57 |
| 2 | Pere Arnella | Yamaha | 54 |
| 3 | Octavio Tenorio | Yamaha | 41 |

## Referències

* Alguersuari, Jaume (Director) «Velocidad. Campeonatos de España» (en castellà). El año SOLO MOTO'79. SOLO MOTO [Barcelona], 01-12-1979, p. 182-183.
# Tractat de Gisors

Tractat de Gisors té aquests significats:
Diversos tractats entre el rei de França i el d'Anglaterra com a duc de Normandia:
* Tractat de Gisors (1113)
* Tractat de Gisors (1158)
* Tractat de Gisors (1180)
* Tractat de Gisors (1189)
# Murat (Tarn)

Murat (en francès Murat-sur-Vèbre) és un municipi francès, de la regió d'Occitània i del departament del Tarn. Limita al nord amb Brusca, Pèus e Confolèuç, Lo Molin Màger i Barre, a l'est a Arnac de Dordon, a l'oest amb La Cauna, Najas i Fraisse d'Agot i al sud amb Cambon e Salvèrgas i Castanet lo Naut.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 900 | 3 024 | 2 204 | 2 736 | 2 942 | 2 807 | 2 908 | 2 919 | 2 883 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2 648 | 2 964 | 2 934 | 2 640 | 2 770 | 2 762 | 2 678 | 2 628 | 2 502 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2 246 | 2 165 | 2 114 | 1 770 | 1 611 | 1 551 | 1 453 | 1 285 | 1 287 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 338 | 1 264 | 1 060 | 938 | 889 | 819 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1945-1958 | Adrien Granier |
| 1958-1959 | Fernand Pinenq |
| 1959-1971 | Jean Camerade |
| 1971-1977 | Honoré Bézio |
| 1977-1988 | Pierre Azaïs |
| 1988-1989 | Christiane Roque |
| 1989-2001 | Gérard Razimbaud |
| 2001- | Claude Gayraud |

## Personalitats lligades al municipi

* Pierre Rivemale (1910-1945) pintor, la família era ogirinària de Canac i ell va pintar paisatges a Murat.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-01-19. [Consulta: 1r octubre 2010].
# Reducte Dagobert

El Reducte Dagobert, és una fortificació militar de vigilància d'època moderna del terme comunal de la Llaguna, a la comarca del Conflent (Catalunya del Nord).
Està situat a prop de l'extrem sud-est del terme de la Llaguna, situat en una petita altitud que connecta visualment amb la fortificació de Montlluís i n'amplia la perspectiva cap a la Cerdanya. És a 1.600 metres de la fortalesa, i fou construït el 1793.
En molt mal estat per l'abandonament, el pas dels anys i els treballs forestals del seu entorn, encara s'hi reconeix en part una superfície quadrada o poligonal, protegida per un fossar, en part conservat.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «78 - La Llaguna». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Delalleau, Ch. Traité des servitudes légales établies pour la défense des places de guerre et de la zone des frontières. París: Anselin, Alex-Gobelet et Carilian-Gɶury, 1833.
* Jougla, Joseph. Les Pyrénées inconnues: Le Capsir et le Donnezan. e-Book: Éditions Ligaran, 2016.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «La Llaguna». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Reducte Dagobert en els ortofotomapes de l'IGN
# Dewaldt Duvenage

Dewaldt Duvenage (22 de maig de 1988) és un jugador sud-africà de rugbi a 15. Juga com a mig de melé dels Stormers al Super Rugby, i a la Western Province a la Currie Cup. Anteriorment havia jugat als Boland Cavaliers. Va signar un acord per unir-se a l'USAP de Perpinyà que juga en el Top 14.

## Referències

* ↑ «Duvenage cap a Perpinyà». Arxivat de l'original el 2013-04-25. [Consulta: 18 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Fitxa a la web dels Stormers Arxivat 2012-02-22 a Wayback Machine.
* Fitxa a It's Rugby
* Fitxa a SARU
# Can Berenguer (Caldes de Montbui)

Can Berenguer és un edifici modernista de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una casa unifamiliar entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. L'edifici té una estructura de parets de càrrega, amb els forjats unidireccionals de biguetes. La coberta és inclinada, formada per teules aràbigues, i amagada pel remat de l'edifici a manera de barana o ampit amb formes corbes d'inspiració modernista.
A la façana hi ha un clar ordre, tant vertical com horitzontal, en la disposició i en el tipus de forats. Aquesta es compon mitjançant dos eixos verticals d'ordenació. És fonamentalment simètrica respecte un eix central. Sols la incorporació d'una nova porta o l'engrandiment de l'existent en la planta baixa, fa trencar aquesta disposició tan acurada. La façana té un clar component vertical. Hi ha una disminució de les obertures segons l'alçada.
Aquests tenen proporcions verticals i són de semblants característiques segons les plantes. L'alçat presenta unes franges de composició, tant verticals com horitzontals, que divideixen l'alçat verticalment en dos i horitzontalment segons els forjats. L'acabat de la façana és un estucat imitant la pedra picada.
Cal destacar principalment l'original remat de l'edifici d'inspiració modernista, les franges i peces de ceràmica de decoració de la façana i les baranes dels balcons de ferro forjat de la primera i la segona planta.

## Història

La casa fou fundada possiblement l'any 1870. Antigament formava part de la casa pairal dels Sentmenat, i es va cremar quasi en la seva totalitat. L'any 1909 en Berenguer va comprar-la als antics propietaris. Cap al 1920 es va realitzar la nova façana d'estil modernista que s'ha conservat fins ara.
Se situa al mig del nucli antic de la vila, en el carrer d'en Bellit, quasi al davant de l'antiga Plaça de Sant Bartomeu. El carrer d'en Bellit apareix documentat l'any 1480 i 1486. Unia la Plaça de Sant Bartomeu amb el carrer Major o carretera de Caldes a Sant Feliu de Codines per un cantó, i per l'altre amb el carrer de Vic i la Plaça del Lleó. Es creu que la part baixa del carrer havia portat anteriorment el nom de carrer d'Oliver, ja que en aquell indret hi havia l'hostal d'Oliver, actual Casa Flaqué. El carrer tenia sortida a l'exterior de la muralla pel portal d'en Bellit.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Berenguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Goldston

Goldston és una població dels Estats Units al comtat de Chatham, a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2000 tenia 319 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Goldston tenia 319 habitants, 128 habitatges i 93 famílies. La densitat de població era de 155,9 habitants per km².
Dels 128 habitatges en un 26,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,5% hi vivien parelles casades, en un 12,5% dones solteres, i en un 27,3% no eren unitats familiars. En el 23,4% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,49 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,92.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 27,9% entre 25 i 44, un 25,1% de 45 a 60 i un 18,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.000 $ i la renda mediana per família de 46.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.114 $ mentre que les dones 22.188 $. La renda per capita de la població era de 18.485 $. Entorn del 8,9% de les famílies i el 13,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Goldston». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Goldston». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Moervaart

El Moervaart és un canal de Bèlgica que connecta el canal Gant-Terneuzen des de Rodenhuize a la ciutat de Lokeren. Té una llargada de 22,42 km, dels quals 1,025 de classe VI, 1,525 de classe V i els 19,22 km restants de classe I. El canal travessa els pobles de Mendonk, Wachtebeke, Moerbeke, Eksaarde i Daknam. A Mendonk connecta amb el Zuidlede.
Només els primers 2,5 km des de l'aiguabarreig amb el canal Gant-Terneuzen s'utilitzen per a la navegació comercial. El reste del canal està aficionat pels navegants de plaer, els pescadors, els cicloturistes i els vianants. El darrers anys la qualitat de l'aigua va millorar-se, i la varietat i la quantitat de peixes va augmentar.
Fins al 1964 hi havia una resclosa a Rodenhuize, com que el canal era sotmès als moviments de la marea (±25cm) des de l'Escalda via el Durme. Després de la construcció d'una presa entre el canal i el Durme a Lokeren, la resclosa va enderrocar-se i ara el nivell és el mateix del canal Gant-Terneuzen.
Al marge dret a Sinaai (Sint-Niklaas), hi ha el paisatge protegit dels prats humits «Meersen aan de Moervaart», un dels darrers rars biòtops d'aquest tipus conservats a Flandes. Hi creixen entre d'altres el llapó fullat, llapó negre, la Stellaria palustris, Elodea canadensis, Spirodela polyrhiza, Carex disticha, Equisetum fluviatile, Cucut de rec, Sparganium erectum i Thalictrum flavum.

## Història

Els monjos de l'Abadia de Boudelo van excavar aquest canal a l'inici del segle xiv per al desguàs dels pòlders al marge de l'Escalda. Des del segle xv van apregonar-lo per fer-lo navegable per al transport de la torba. Al segle xix el canal va apregonar-se segons la norma de Freycinet per a rebre embarcacions fins a una capacitat de 300 tones. Històricament és el curs superior del Durme, que en canalitzar-se des de l'edat mitjana va perdre a poc a poc el seu caràcter de riu. Va ser excavat em 1645 i pregonat i eixamplat el 1737, durant el règim austríac. Com arreu a la zona dels pòlders, no sempre és fàcil distingir entre rius naturals i canals cavats per l'home, com sovint es va profitar rius i priels per canalitzar.
El nom es compon de moer- (= maresme) i -vaart (= canal).

## Referències

* ↑ Arxivat 2007-12-14 a Wayback Machine. Servei d'informació de les vies navegables a Flandes
* ↑ De Meirsman, Reginald. «Meersen aan de Moervaart» (en neerlandès). Agentschap Onroerend Erfgoed, 2017. [Consulta: 26 juny 2018].
* ↑ Broeckaert, Jan. «Mendonk». A: Geschiedenis van de gemeenten der provincie Oost-Vlaanderen: Arrondissement Gent, 1,4. Ledeberg, St.-Martens-Leerne, Lemberge, Loochristi, Loo-ten-Hulle, Lovendegem, Machelen, Mariakerke, Meigem, Melle, Melsen, Mendonk (en neerlandès). Gant: Annoot-Braeckman, 1870, p. 7-8.
* ↑ «Moervaartdepressie» (en neerlandès). Agentschap Onroerend Erfgoed, 2017. [Consulta: 26 juny 2018].
# Cementiri de Valls

El Cementiri de Valls és un conjunt monumental del municipi de Valls (Alt Camp) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'entrada del cementiri està ocupada per un edifici neoclàssic. Està situat als afores de la població. És de planta quadrada, mesura uns 100 m2 i està envoltat per un conjunt de capelles fetes a partir de la repetició d'un mòdul bàsic, arquitectònicament parlant, força senzill. La planta baixa consta de la porta d'entrada, on hi ha una paret cega adossada a quatre pilars, sobre els quals hi ha una cornisa que surt un frontis, tot treballat amb peces de pedra i motllura. Damunt de la planta baixa, hi ha un cos central cilíndric amb una cúpula semiesfèrica, al punt més alt de la qual hi ha col·locada una creu.

## Referències

* ↑ «Cementiri de Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].
# Ochiai Naobumi

    En aquest nom japonès, el cognom és Ochiai.
Ochiai Naobumi (落合直文, 1861-1903) va ser un poeta de tanka japonès i acadèmic de literatura japonesa.
Va néixer a Matsuiwai el 1861, a la llavors província de Rikuzen (avui prefectura de Miyagi), al nord del Japó. Va ser adoptat per la família Ochiai el 1878, quan estudiava a l'escola del seu santuari xintoista. El 1881 va anar a estudiar a Tòquio, on va esdevenir professor a la Universitat de Tòquio. El primer poema que va publicar va ser Kōjo Shiragiku no uta (1888), que donar el tret de sortida a la seva popularitat com a poeta dintre del «nou estil». Com a tal, es tractava d'un poema originalment escrit en xinès per Inoue Tetsujirō, traduït al japonès per Ochiai. Com a acadèmic és fundador del domini dels estudis de literatura nacional a la universitat; en un dels seus assaig explicava el que ell veia com un triomf de la llengua poètica japonesa per sobre de la xinesa, que havia de resultar en l'augment del sentiment d'identitat nacional japonès. El 1893 va ser fundador d'Asakasha, una associació de poetes de tanka. Va dedicar-se a la renovació de l'estil waka tradicional i va donar suport a poetes tanka contemporanis, com Yosano Tekkan i Onoe Saishū. Escrigué utilitzant Haginoya com a pseudònim. Entre les seves obres hi ha Shinsen katen (1891), un llibre de text sobre poesia tanka, i Haginoya Ikō (1904), una col·lecció de tankes.

## Referències

* 1 2 Rimer, J. Thomas; Gessel, Van C. The Columbia Anthology of Modern Japanese Literature (en anglès). Nova York: Columbia University Press, 2011, p. 24. ISBN 978-0-231-15722-3.
* 1 2 «Ochiai Naobumi» (en anglès). Universitat de Pittsburgh. [Consulta: 29 abril 2020].
* ↑ Proceedings of the Association for Japanese Literary Studies, vol. 7, 2006, pàg. 95.
# Rajols

Rajols és una masia de Tavertet (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia que consta de dos cossos, construïts sobre el desnivell del terreny, i units esglaonadament. Tots dos estan coberts a dues vessants. La façana es troba a la part de ponent i presenta un portal rectangular amb la llinda molt assaïnada, tres finestres al primer pis i una de petita a les golfes. El cos annex devia constituir l'antiga herbera donat que encara s'hi veuen els pilars de pedra malgrat que les obertures hagin estat tapiades i convertides en habitatge. A l'angle d'unió dels cossos, a la banda de llevant, hi ha un portalet reguardat per un teulat al damunt. A llevant, també hi ha un altre portal amb llinda de roure i tres finestres al primer pis. Està construïda en lleves de pedra, pedra carejada i fusta.

## Història

Mas del terme de Tavertet que es degué construir vers el segle xvii, donat que no es troba registrat en els fogatges del XVI. Pertany al patrimoni d'una gran finca que engloba el senyorial mas de l'Avenc.

## Referències

* 1 2 «Rajols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Diaphus gigas

Diaphus gigas és una espècie de peix de la família dels mictòfids i de l'ordre dels mictofiformes.

## Depredadors

Al Japó és depredat per Trigonognathus kabeyai.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües temperades que viu entre 100-500 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H. & Eigenmann R. S., 1890. Additions to the fauna of San Diego. Proc. Calif. Acad. Sci. (Ser. 2) v. 3. 1-24.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Yano, K., K. Mochizuki, O. Tsukada i K. Suzuki, 2003. Further description and notes of natural history of the viper dogfish, Trigonognathus kabeyai from the Kumano-nada Sea and the Ogasawara Islands, Japan (Chondrichthyes: Etmopteridae). Ichthyol. Res. 50:251-258.
* ↑ FishBase (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Beamish, R.J., K.D. Leask, O.A. Ivanov, A.A. Balanov, A.M. Orlov i B. Sinclair, 1999. The ecology, distribution, and abundance of midwater fishes of the Subarctic Pacific gyres. Prog. Oceanog. 43:399-442.
* ↑ Parin, N.V., V.V. Fedorov, O.D. Borodulina i V.E. Bekker, 1995. New records of mesopelagic and epipelagic fishes in Pacific waters off the southern Kuril Islands. J. Ichthyol. 35(9):193-204.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hulley, P.A., 1984. Myctophidae. p. 429-483. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.). Fishes of the north-eastern Atlantic and the Mediterranean. UNESCO, París, França. Vol. 1.
* Hulley, P.A., 1990. Myctophidae. p. 398-467. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI; París; i UNESCO, París. Vol. 1.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Paxton, J.R., 1979. Nominal genera and species of lanternfishes (Family Myctophidae). Contrib. Sci. Natur. Hist. Mus. Los Angeles County, 322:1-28.
* Paxton, J.R. i P.A. Hulley, 1999. Myctophidae. Lanternfishes. p. 1957-1964. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Can Galant

Can Galant és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Immoble de dues plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada d'una sola aigua de vessant a façana. Està ubicat al costat dret del carrer Migdia.
La façana principal, que dona al carrer Migdia, està estructurada internament en dues crugies. La planta baixa consta de dues obertures rectangulars, a destacar especialment el portal d'accés equipat amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats. Tant la llinda con els muntants tenen com a matèria primera la pedra sorrenca.
En el primer pis trobem dues obertures rectangulars, les quals han estat projectades com a balconades amb les seves respectives baranes de ferro forjat. Unes baranes, per cert, que actuarien més com a ampit, ja que no sobresurten gens del pla horitzontal de la façana. Pel que fa al treball de la forja aplicat a les baranes/ampits no hi ha res a dir, simplement doncs perquè no hi ha res. Es tracta d'unes baranes o ampits completament despullades de qualsevol ornament.
Tanca la façana en la part superior un ràfec prominent constituït per llates de fusta.

## Història

L'immoble que podem contemplar avui dia és fruit d'una reconstrucció i restauració integral que va tenir lloc entre finals del segle XX i principis d'aquest segle aproximadament.
La façana de l'edifici original era de pedra vista, composta per pedres fragmentades i còdols de riu manipulats a cop de martell i lligades amb morter de calç. Actualment la façana està completament arrebossada i pintada.
El portal d'accés i la resta d'obertures han estat sensiblement modificats. En el primer pis, on ara hi ha les dues obertures projectades com a balconeres, en origen hi havia una obertura rectangular i una gran obertura semicircular.
El carrer Migdia, on trobem inscrit Can Galant, pertany a un dels barris més importants d'Amer com és El Pedreguet. Es tracta d'un barri emblemàtic que té en el carrer Girona un dels seus màxims exponents, com així ho acredita el fet de ser una de les principals artèries del nucli des de l'edat mitjana, com també ser l'eix vertebrador del barri.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Galant». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].