OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Accessus

L'accessus és un terme utilitzat en els conclaves pontificis, destinats a elegir un successor a la Santa Seu a la mort del sobirà pontífex. L'accessus va ser utilitzat per primera vegada en el conclave de 1455.
Aquesta pràctica es va agafar del senat romà on, quan un senador va canviava d'opinió després de la votació, es desplaçava físicament fins a l'autor de la proposta
Als conclaves, quan els vots dels cardenals s'han comptat al final de la votació i cap dels cardenals ha obtingut la majoria dels dos terços dels vots emesos, aleshores els cardenals podran canviar el vot escrivint Accedo domino Cardinali, després el nom del candidat a favor de qui ara dona el seu vot (cosa que exclou el candidat que inicialment va rebre el seu vot). Si el cardenal no vol canviar el seu vot, el cardenal escriu " Nemini " ("ningú"). Si aquests vots addicionals a l'adhesió, que s'afegeixen als que ha rebut prèviament un candidat, representen els dos terços dels vots emesos, el candidat serà elegit. A falta d'aquesta majoria necessària, les paperetes es cremen i l'endemà es produeix una votació ordinària.
Les eleccions gràcies a l'accessus no van ser possible a partir de mitjan segle XX, els butlletins de vot utilitzats per cada cardenal portaven fins aleshores una inscripció al revers. Quan un cardenal decidia utilitzar el seu dret d'accessus, els seus dos butlletins havien de «
| « | ser comparats i identificats gràcies al text del darrere del butlletí, per tal d'impedir un vot doble cap al mateix candidat per un elector». | » |
Així, el vot per adhesió eliminava el secret de la primera votació.
La votació per accessus va ser prohibida pel Degà del Col·legi Cardenalici al conclave de 1903, abans que aquesta modalitat d'elecció fos abolida per la legislació de l'Església Catòlica Romana.

## Referències

* ↑ (anglès) Robert I. Rotberg, Politics and political change, 2001, p. 62
* 1 2 (anglès) Josep M. Colomer et Iain McLean, Electing Popes: Approval Balloting and Qualified-Majority Rule. The Journal of Interdisciplinary History, 1998, Vol. 29, número 1, p. 1-22
* ↑ «Cerimonial del conclave».
# Emilio Foriscot Mallat

Emilio Foriscot Mallat (Muel, província de Saragossa, 12 de maig de 1904 - Madrid, 11 de gener de 2001) fou un operador de càmera de cinema aragonès. Va treballar com a fotògraf de galeria i abans de la guerra civil espanyola es va establir a Barcelona, on va treballar a Al margen de la ley (1935), d'Ignasi F. Iquino i a la seva productora Emisora Films. Durant la guerra va filmar escenes bèl·liques i en acabar la contesa tornà a treballar per Iquino com a segon operador o com a director de fotografia, camp en el que va destacar pel seu estil realista i funcional oposat al de Heinrich Gärtner. Concunyat d'Alfredo Fraile, va treballar per a Fernando Fernán Gómez, García Berlanga, Nieves Conde i altres. També va participar en alguns westerns europeus.
Es va retirar del cinema el 1980 amb Terror caníbal de J. Pérez Tabernero. El 1996 va rebre la Medalla d'Or de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya.

## Filmografia

* ¿Quién me compra un lío? (1940)
* Alma de Dios (1941)
* El pobre rico (1942)
* Mi enemigo y yo (1943)
* El hombre que las enamora (1944)
* Estaba escrito (1945)
* Abel Sánchez (1946)
* Noche de Reyes (1947)
* Doce horas de vida (1948)
* La guitarra de Gardel (1949)
* Luna de sangre (1950)
* Mercado prohibido (1952)
* La hija del mar (1953)
* Viento del Norte (1954)
* La espera (1956)
* Maravilla (1957)
* Fantasmas en la casa (1958)
* Bajo el cielo andaluz (1959)
* Roma de mis amores (1960)
* Pachín, almirante (1961)
* Objetivo: las estrellas (1962)
* El llanero (1963)
* El ruido del silencio (1963)
* La colina de los pequeños diablos (1964)
* El mundo sigue (1964)
* Escala en Tenerife (1964)
* Los palomos (1965)
* El taxi de los conflictos (1967)
* La marca del hombre lobo (1968)
* Juicio de faldas (1969)
* En un lugar de la Manga (1970)
* El corsario (1971)
* Cobras humanas (1972)
* Mano rápida (1973),
* Cuando los niños vienen de Marsella (1974)
* El chiste (1977)
* Donde hay patrón... (1978),
* Terror caníbal (1980)

## Referències

* ↑ Esquela al diari ABC
* ↑ «Emilio Foriscot Mallat». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Emilio Foriscot Arxivat 2019-03-02 a Wayback Machine. a rescatandosombras.es
* ↑ Remembering Emilio Foriscot
* ↑ Emilio Foriscot, Real Academia de la Historia
# Elberfeld

Elberfeld és una antiga ciutat alemanya que des de 1929 forma part de Wuppertal, a l'estat de Rin del Nord-Westfàlia, a la República Federal Alemanya. Aquesta nova ciutat es va crear per la unió de diverses properes a la vall del riu Wupper i va patir una important destrucció durant la Segona Guerra Mundial.
Entre les persones que van néixer en aquesta localitat, llavors ciutat independent, es troben la important artista de la Bauhaus Grete Stern, la qual emigraria a Amèrica durant l'Alemanya Nazi per la seva condició de jueva, el director d'orquestra Hans Knappertsbusch, un dels màxims exponents de la interpretació wagneriana, l'arquitecte i escultor Arno Breker, un dels més prolífics escultors durant l'Alemanya Nacionalsocialista.

## Fills il·lustres

* Eric Eyken (1861-1908) compositor.
* Georg Wilhelm Rauchenecker (1844-1906) violinista, director d'orquestra i compositor.
* Grete Stern (Elberfeld 1904 — Buenos Aires 1999), fotògrafa avantguardista.

## Referències

* ↑ http://www.wuppertal.de/rathaus-buergerservice/umweltschutz/klimaschutz/klima_energie.php Arxivat 2012-10-06 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.wz-newsline.de/lokales/wuppertal/400-jahre-elberfeld-feiert-seine-geschichte-1.174655
# Raixid-ad-Din Sinan

Raixid-ad-Din Sinan ibn Salman ibn Muhàmmad Abu-l-Hàssan al-Basrí (àrab: سنان بن سلمان بن محمد رشيد الدين, Sinān b. Salmān b. Muḥammad Raxīd ad-Dīn) (vers 1126/1135-1192/1193), conegut com el Vell de la Muntanya (àrab: شيخ الجبل, Xayẖ al-Jabal), fou el cap més important dels ismaïlites nizarites de Síria.

## Biografia

Era originari d'una família xiïta de la rodalia de Bàssora. De jove va anar a Alamut per seguir formació ismaïlita i fou el company de l'hereu Hàssan II que quan va pujar al tron el 1162 el va enviar a Síria. Va estar primer a Kahf, una fortalesaal Jabal Bahra. La mort del cap nizarita de Síria xeic Abu-Muhàmmad va desfermar la lluita pel poder però el dai d'Alamut va designar a Sinan (1164). Inicialment va residir a Kahf, a Masyaf o a Kadmus, reorganitzant la dawa ismaïlita, reforçant les fortaleses que tenien i adquirint-ne de noves. Va crear el cos dels fidais o fidawis, que eren incondicionals disposats a morir i encarregats d'eliminar els principals enemics de la secta; les seves activitats, exagerades per la imaginació popular, va donar lloc a una sèrie de llegendes entre els croats; aquests fanàtics foren coneguts com els assassins (hashashin). Sinan fou llavors conegut com el Vell de la Muntanya. El 1164 Hasan II va proclamar la kiyama a la comunitat ismaïlita de Pèrsia i poc després (vers 1165) Sinan va proclamar la pròpia kiyama a la de Síria, però mai va arrelar gaire. Sinan tenia com a enemic més perillós al zengita Nur al-Din Mahmud però també era hostilitzat pels cavallers Hospitalaris i Templaris. Raixid-ad-Din Sinan va establir bones relacions amb els croats i el 1173 va enviar una ambaixada al rei Amalric I de Jerusalem. Mort Nur-ad-Din Mahmud el 1174, els ismaïlites van entrar en conflicte amb Saladí, que feia la guerra als croats i intentava dominar Síria central, i es van aliar als zengites d'Alep que patien la mateixa amenaça. Entre 1174 i 1176 va intentar matar dues vegades a Saladí, sense èxit. En revenja Saladí va assetjar Masyaf però finalment es va acordar una treva. El 1192 un dels sectaris va matar el rei Conrad de Montferrat i això va complicar els darrers mesos del govern de Sinan; els croats van acusar d'instigadors als aiúbides. Al mateix temps tenia alguns dificultats amb l'imam Muhàmmad II d'Alamut (1166–1210). Va morir entre 1192 i 1193.

## Referències

* René Grousset, Histoires des Croisades et du royaume franc de Jérusalem.
# Remunta-escales

* No s'ha de confondre amb Remuntador.
Un remunta-escales o simplement remuntador és un dispositiu mecànic per pujar i baixar persones, cadires de rodes i petites càrregues per les escales.

## Estructura

Quan les escales tenen l'amplària suficient, s'instal·la un rail sobre els esglaons o en la paret contigua a l'escala. Sobre el rail s'hi acobla una cadira, o una plataforma, de manera que un cop una persona s'assegut a la cadira o una cadira de rodes ha pujat a la plataforma, aquestes es poden moure al llarg del rail. Sol ser necessari comptar amb un endoll per tal de proporcionar corrent al remuntador, encara que molts d'ells estan equipats amb una bateria recarregable.
Els remuntadors són coneguts com a cadires remuntadores o elevadores quan porten una cadira fixa, i plataformes remuntadores o elevadores quan és una plataforma per a cadires de rodes,. En alguns casos, les cadires remuntadores compten amb cinturons de seguretat o altres accessoris per a transportar una cadira de rodes plegada o petites càrregues (com a caixes de llet o de la compra). Els remuntadors disposen dels últims sistemes de seguretat per a salvaguardar i protegir l'usuari durant el desplaçament.
Cal no confondre aquest tipus de remuntador amb el remuntador o la telecadira utilitzada pels esquiadors. Alguns dels primers remuntadors produïts comercialment van ser anunciats i venuts als Estats Units en la dècada de 1930 per l'empresa Inclinator Company of America. Molts dels usuaris en aquest moment eren víctimes de la polio.

## Normativa

En la Unió Europea aquests dispositius han de complir la Directiva de Màquines 2006/42/CE.

## Vegeu també

* Ascensor
* Rampa
* Cadira de rodes

## Referències

* ↑ Remuntador a Optimot
* ↑ «Sillas salvaescaleras: ¿Qué hay que tener en cuenta?». Arxivat de l'original el 2017-03-03. [Consulta: 16 desembre 2014].
* ↑ «V64». [Consulta: 8 agost 2013].
* ↑ «Sistemas de seguridad de salvaescaleras». Arxivat de l'original el 2016-06-11. [Consulta: 17 maig 2016].
* ↑ «V65». [Consulta: 8 agost 2013].
# Joan Simon (bandoler)

Joan Simon (Forès, 1821 - Ceret, 1846), també conegut pels malnoms Collsuspina, Collsuspiner i Tocabens, va ser un bandoler català. Després de lluitar a favor dels carlins, el 1840 va optar per l'exili a la Catalunya del Nord. Allà va formar una banda amb dotze homes més. Els deien els Trabucaires i van sumir el Rosselló en un període marcat per la violència, en què sovintejaven els atacs a diligències, els segrests i els assassinats. Tots, Joan Simon inclòs, van ser detinguts el 1845 a Cortsaví, dels quals quatre incloent-lo van ser posteriorment executats, pròpiament guillotinats.

## Referències

* 1 2 Miró i Solà, Lluís. «EL PROCÉS DELS TRABUCAIRES (PERPINYÀ, 1845- 1846). EL PROCÉS POLÍTIC.». El Segle XIX a Catalunya, 22-07-2016. [Consulta: 29 juny 2023].
* ↑ «Joan Simon». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 29 juny 2023].

## Vegeu també

* Cova dels Trabucaires
# Fontanelles

«Fontanelles» té aquests significats:
* Fontanelles (les Masies de Roda), masia d'Osona
* Fontanelles (Santa Eugènia de Berga), masia d'Osona
* Fontanelles (la Nou de Berguedà), masia del Berguedà
# Ferran Sanxis de Castre

Ferran Sanxis de Castre (1240 - Pomar, Aragó 1275) fou un noble catalanoaragonès, fill (il·legítim) de Jaume I i Blanca d'Antillón i primer baró de Castre (1250-1275).

## Orígens familiars

Fruit de la relació il·legítima entre Jaume el Conqueridor i Blanca d'Antillón, el rei va crear per a ell la baronia de Castre el 1250. Els seus successors durien aquest títol.

## Biografia

Ferran Sanxis va participar en la frustrada Croada de Jaume I a Terra Santa el 1269, sent dels pocs que va arribar a Sant Joan d'Acre, amb el seu germà consanguini Pere I Ferrandis d'Híxar, també fill natural del rei, i Galceran de Pinós i altres cavallers catalans i aragonesos, després que una tempesta dispersés l'estol. L'arribada dels reforços cristians va ser resposta pel soldà Bàybars I amb un atac sobre Acre que va causar moltes baixes en els croats. El rei va haver de renunciar a aquesta nova empresa, que va continuar el príncep Eduard d'Anglaterra.
El 1274, mentre l'Infant Pere estava al Regne de Navarra per casar-se amb Joana I de Navarra, alguns nobles catalans, entre els quals es trobaven Ramon Folc V de Cardona, Jofre III de Rocabertí i el seu fill Dalmau, Arnau Roger I de Pallars Sobirà i Hug V d'Empúries, recolzats per la noblesa aragonesa (Artal de Luna, Ferriz de Liçana, Pere Cornell, Ximèn III d'Urrea) es revoltaran amb intenció d'obtenir diners, terres i privilegis. Al capdavant dels nobles es trobava Ferran Sanxis de Castre, fill de la relació del rei amb Blanca d'Antillón, que volia enemistar l'hereu amb el rei.
Jaume I va fer comprometre l'infant a tornar els castells a Ferran, però, alhora, es preparà per a la guerra entrant a l'Aragó, i atacà el castell d'Antillón, on vivia la mare de Ferran, qui s'hi va dirigir per alçar el setge, però fou derrotat i fugí, el juny de 1275, al castell de Pomar (Pomar de Cinca), on va anar l'infant dispost a prendre'l a l'assalt. Veient-se perdut, Ferran va fugir disfressat de pastor mentre els seus homes s'enfrontaren als de Pere, però fou atrapat quan intentava travessar el riu Cinca i Pere manà que hi fos ofegat.

## Matrimoni i descendents

Es va casar amb Aldolça Ximénez d'Urrea, filla d'en Ximèn d'Urrea. Fills:
* Elionor Sanxis.
* Felip I Ferrandis de Castre.

## Referències

* ↑ (anglès) Christopher Marshall, Warfare in the Latin East, 1192-1291, p.28
# Ferran Sagarra Trias

Ferran Sagarra Trias (Barcelona, 21 d'agost de 1952) és un arquitecte i professor universitari català.
Format a l'Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona (ETSAB) des del 1976, i doctor per la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) des del 1991, exerceix com a professor titular d'urbanisme a la UPC el 1992, i director de l'ETSAB del 2008 al 2013. També és membre numerari de l'Institut d’Estudis Catalans (IEC) des del 2013. La seva tesi doctoral, Barcelona, ciutat de transició. 1848-1868. El projecte urbà a través de l'obra de l'arquitecte Garriga i Roca va merèixer el Premi IEC de Teoria i Crítica d'Arquitectura Lluís Domènech i Montaner (1992) i el Premi Extraordinari de Doctorat a la millor tesi de la UPC el 1993 i, després de ser publicat per l'IEC, el Premi Crítica Serra d'Or (1997). També ha estat professor visitant a la Universitat de Mont-real el 1998, a la Universitat RMIT de Melbourne el 2014 i la Universitat Politècnica de Milà el 2013 i el 2016. Ha estat investigador al Centre Canadenc d'Arquitectura (CCA), conferenciant i responsable de cursos internacionals sobre projectació i història urbana i de Barcelona, i fou responsable de relacions externes de l'ETSAB entre els anys 2001 i 2008. Durant la seva trajectòria s'ha ocupat de la història i la projecció urbana moderna i contemporània. Ha estat assessor de diverses associacions de veïns de Barcelona, va participar en el planejament urbanístic a Barcelona i Catalunya des de la transició fins al tombant de segle. Com a professor, s'ha interessat per Barcelona, la seva història i el planejament contemporani.

## Referències

* ↑ «Sagarra Trias, Ferran». Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear (DHAC). Institut d'Estudis Catalans [Consulta: 27 agost 2021].
* ↑ Ribas i Piera, Manuel. Reports de la recerca a Catalunya. Arquitectura i urbanisme. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, pàg. 8. ISBN 84-7283-539-1 [Consulta: 27 agost 2021].
# Ferran Says i Casadellà

Ferran Says i Casadellà (l'Escala, Empordà, 1880-1942), va ser un compositor català de sardanes. Va passar bona part de la seva vida al barri de Sant Andreu de Barcelona. Cal fer esment de les seves sardanes:
* No et cansis si és balladora,
* La festa de l'Escala,
* El Montgrí encisador,
* La cançó del sastre,
* L'alegre Maria de casa,
* Moixaines d'Empordà,
* Dansaires de Mollet,
* Flaires de can Pantiquet,
* Donem-nos les mans,
* Joventut alegra els cors!,
* Andreuenca,
* Records de l'Escala
* i L'encís de l'agrupació, entre d'altres.

## Obra

Es conserva una obra seva al Fons Pere Rigau (TomR) dipositat al Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí.
* Gentil Teresa. Sardana per a piano, datada entre finals del segle xix i principis del XX.

## Referències

* ↑ http://www.ddgi.cat/quiosc/recursos/publicacio/exemplarDigital/diccionari-biografic-de-l-alt-emporda.pdf. pàg. 747
* ↑ Grassot i Radresa, Marta. Fons del Museu de la Mediterrània de Torroella de Montgrí (I). Barcelona: Generalitat de Catalunya, Depertament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2009.
* ↑ «Obres de Ferran Says a l'IFMuC».
# Francesc Tomàs Oliver

Francesc Tomàs Oliver (Selva, Mallorca, 1848 - Madrid, 1902) fou un dirigent anarquista mallorquí de caràcter anarco-col·lectivista. Va dirigir El Obrero de Palma de novembre de 1869 a octubre de 1870. A finals de 1869 era president del Centre Federal de Societats Obreres de Palma i malgrat ser el delegat més jove, assistí al primer congrés obrer estatal de Barcelona el juny de 1870, on feu un dels discursos inaugurals i va presidir l'última sessió.
L'obrerisme mallorquí es va formar a partir de l'evolució d'un grup d'obrers republicans. Tomàs havia estat membre del Partit Republicà Federal i vicepresident de l'Escola Democràtico-Republicana de Ciutat. També va ser secretari del Casino Republicà.
Fou el principal impulsor de la secció mallorquina de la Primera Internacional, s'alineà amb els bakuninistes. Participà en el congrés de Saragossa d'abril de 1872, on fou elegit secretari de la comissió federal. També assistí al congrés de Còrdova de finals de 1872. Després de la dimissió d'Anselmo Lorenzo ocupà la secretaria de la FRE de l'AIT. Temporalment residí a Alcoi, on tingué un paper destacat en el moviment insurreccional cantonalista del juliol de 1873. De 1875 a 1876 residí a Madrid i també a Barcelona. Fomentà la tornada a la legalitat del moviment obrer i formà part de la comissió federal de la FTRE del 1881 al 1883. Tornà a Madrid el 1884 i col·laborà a La Revista Social.
Participà en el congrés de Madrid de 1891 on s'intentà la reconstrucció de la FTRE. Presidí el congrés obrer de constitució de la Federació Espanyola de Resistència al Capital l'octubre de 1900.

## Referències

* ↑ MARTORELL FULLANA, Catalina. El republicanisme federal i la cultura liberal democràtica a Mallorca (1840-1900) (tesi). Barcelona: UAB, 2015, p.162.
* 1 2 3 «Francesc Tomàs Oliver». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Martínez de Sas, María Teresa (coord.). «Tomàs Oliver, Francesc». A: Diccionari biogràfic del moviment obrer als Països Catalans. L'Abadia de Montserrat, p. 1361–1363. ISBN 978-84-8415-243-9.

## Bibliografia

* Terrassa, Jaume «Francesc Tomàs i Oliver: apunts històrics sobre anarco-sindicalisme». Randa, Núm. 8, 1979, pàg. 151-196. ISSN: 0210-5993.
# Formigueret de Bahia

El formigueret de Bahia (Herpsilochmus pileatus) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Hàbitat i distribució

Habita les terres baixes de l'est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Formigueret de Bahia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# John Trudell

John Trudell (Omaha, Nebraska, 1947―Comtat de Santa Clara, 8 de desembre de 2015) fou cantant i polític indi sioux, que del 1963 al 1967 va lluitar a Vietnam. Fou portaveu de l'Indian of All Tribes Occupation of Alcatraz Island el 1970-71. També fou portaveu de l'AIM del 1973 al 1979, quan la seva sogra, esposa i tres fills van morir en un incendi d'origen desconegut. Ha aparegut en films com Thunderheart (1992), Terreny perillós (1995) i Smoke Signals (1998). Va escriure Songs called poems (1982) i Stickman (1994) entre d'altres. El 1982, amb ajut de Jackson Browne, va treure el disc Tribal voice.

## Discografia

* 1983 Tribal Voice
* 1986 Original A.K.A. Graffiti Man
* 1987 ...But This Isn't El Salvador
* 1987 Heart Jump Bouquet
* 1991 Fables and Other Realities
* 1992 Child's Voice: Children of the Earth
* 1992 A.K.A. Graffiti Man
* 1994 Johnny Damas & Me
* 1999 Blue Indians
* 2001 Descendant Now Ancestor
* 2001 Bone Days (produït per l'actriu Angelina Jolie)

## Referències

* ↑ «John Trudell, American Indian activist, poet and actor, dies in California at 69». U.S. News. Associated Press.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
# John Tradescant el Vell

John Tradescant el Vell, en anglès:John Tradescant the elder (cap a la dècada de 1570 – 15–16 d'abril de 1638), pare de John Tradescant el Jove, va ser un naturalista anglès, probablement nascut a Suffolk, Anglaterra. Inicià la seva carrera com jardiner en cap de Robert Cecil, primer Baró de Salisbury a Hatfield House.,
Posteriorment, Tradescant va ser el jardiner de George Villiers, Primer Duc de Buckingham, remodelant els seus jardins a New Hall, Essex i a Burley-on-the-Hill. John Tradescant viatjà al monestir Nikolo-Korelsky de la Rússia àrtica l'any 1618, al Llevant i a Algèria el 1620, tornà a Buckingham el 1624, i finalment va anar a París i (com enginyer en el fracassat setge de La Rochelle) la Ile de Rhé amb Buckingham. Després de l'assassinat de Buckingham el 1628, va ser encarregat pel rei Carles I per a mantenir els jardins reials d'Oatlands Palace a Surrey.
En tots els seus viatges recollí llavors i bulbs i formà un gabinet de curiositats d'història natural i etnografia a la seva gran casa, "The Ark," a Lambeth, Londres. Aquest va ser el primer museu obert al públic d'Anglaterra , el Musaeum Tradescantianum. També recollí materials d'Amèrica. Ell i el seu fill, John Tradescant el Jove, van introduir moltes plantes als jardins d'Anglaterra. Un gènere de plantes (Tradescantia) el commemora.

## Referències

* Prudence Leith-Ross, The John Tradescants: Gardeners to the Rose and Lily Queen, 1984. ISBN 0-7206-0612-8.
* Arthur MacGregor (Editor), Tradescant's Rarities: Essays on the Foundation of the Ashmolean Museum, 1983. ISBN 0-19-813405-3.
* Mea Allan, The Tradescants. Their Plants, Gardens and Museum 1570-1662, London 1964.
* Jennifer Potter, Strange Blooms: The Curious Lives and Adventures of the John Tradescants, 2006. ISBN 1-84354-334-6

## Enllaços externs

* Tradescant Collection at the Ashmolean Museum
* Vauxhall Society
* Botany Arxivat 2010-06-13 a Wayback Machine.
* A Chilham garden designed by him Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
# Jean-Marie Cavada

Jean-Marie Cavada (Épinal, 24 de febrer de 1940) és un polític i periodista francès i eurodiputat per a l'Illa de França. Des de 2011 és el president del Moviment Europeu França.
Va ser membre de l'antiga Unió per a la Democràcia Francesa, que va formar part de l'Aliança dels Liberals i Demòcrates per Europa. Com a diputat pel sud-oest de França, presideix la Comissió de Llibertats Civils, Justícia i Afers d'Interior del Parlament Europeu, és substitut de la Comissió d'Afers Econòmics i Monetaris i membre de la delegació a la Comissió Parlamentària Mixta UE-Romania, de 2004 a 2009. Després del naixement del Moviment Demòcrata, amb membres procedents de la Unió per a la Democràcia Francesa, va crear el seu propi partit, Aliança Cívica per la Democràcia a Europa. A les eleccions al Parlament Europeu de 2009, va ser el tercer membre de la llista de majoria presidencial (UMP/CN/UMG), sota l'etiqueta de Nou Centre. És membre del grup europeu de l'Aliança dels Liberals i Demòcrates per Europa. El 2015 va proposar restringir la llibertat de panorama als països de la Unió Europea, una mesura que va ser rebutjada àmpliament pel Parlament Europeu.
En la seva carrera periodística, va ser director d'informació de France 2, France 3 i TF1 (1974-1982), director general de FR5 (1994-1997) i del grup Radio France (1998-2004).

## Referències

* ↑ «Communiqué de presse : Jean-Marie CAVADA élu Président du ME-F, 3 décembre 2011». mouvement-europeen.eu. Arxivat de l'original el 2015-06-26. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ «Jean-Marie Cavada». europa.eu.
* ↑ «Diari Nació Digital. La llibertat de panorama, en perill.». Arxivat de l'original el 2015-07-01. [Consulta: 4 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. (francès)
* Declaració d'interessos financers (francès)