OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 1743 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1743 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 15 de febrer de 2007. Després de recordar les resolucions 1542 (2004), 1576 (2004), 1608 (2005), 1658 (2005) i 1702 (2006) sobre la situació a Haití, el Consell va ampliar el mandat de la Missió d'Estabilització de les Nacions Unides a Haití (MINUSTAH) fins al 15 d'octubre de 2007.

## Detalls

En virtut del Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell va demanar que MINUSTAH continués augmentant les operacions en suport de la Policia Nacional d'Haití contra bandes armades, principalment a Port-au-Prince. També va reafirmar el mandat de la MINUSTAH de proporcionar suport operatiu a la Guàrdia Costanera d'Haití.
Segons els termes de la resolució, el Consell cridava a la Missió a donar suport al procés constitucional i polític en curs a Haití i promoure un diàleg global i la reconciliació nacional. Va demanar a la Missió que seguís implementant projectes d'impacte ràpid i, en aquest context, accelerar la seva reorientació dels recursos de desarmament, desmobilització i reintegració cap a un programa integral de reducció de la violència comunitària.
El Consell va lamentar i va condemnar enèrgicament qualsevol atac contra el personal de la MINUSTAH, exigint que no es dirigissin actes de violència o intimidació contra personal de les Nacions Unides i associats i altres organitzacions internacionals i humanitàries. El Consell també va condemnar fortament les greus violacions contra els nens afectats per la violència armada, així com la violació generalitzada i altres abusos sexuals de nenes.
Després de l'aprovació de la resolució, el representant de la Xina va dir que la tasca central de la MINUSTAH per a la propera fase era ajudar a Haití en la seva transició de manteniment de la pau a la consolidació de la pau. Amb les necessitats de seguretat i integritat assegurades, el poble haitià tenia una demanda creixent de millora de les condicions de vida, un procés revitalitzat de reconciliació, desenvolupament econòmic, justícia social i estat de dret. Per aquests motius, la Xina havia proposat, entre altres coses, ampliar el mandat durant sis mesos i havia demanat al Secretari General de les Nacions Unides que realitzés una avaluació sobre la situació canviada i el risc de seguretat a Haití perquè el Consell pugui formular una estratègia viable a llarg termini abans de decidir la propera pròrroga del mandat de la Missió.

## Referències

* ↑ «Security Council extends Haiti mission until 15 october, Unanimously adopting resolution 1743 (2007)». United Nations, 10-01-2007.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1701 a la 1800 (2007 - 2008)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# La provinciana

La provinciana (en italià original La provinciale) és una pel·lícula melodramàtica italiana de 1953 dirigida per Mario Soldati amb un guió basat en la narració L'imbroglio escrita per Alberto Moravia el 1937. Va participar en la selecció oficial al 6è Festival Internacional de Cinema de Canes. El 2008 la pel·lícula fou seleccionada per ser inclosa a la llista de 100 pel·lícules italianes per ser salvades. Fou rodada a la ciutat de Lucca.
Ha estat doblada al català i emesa per TV3 per primer cop el 8 d'agost de 1989.

## Sinopsi

Després de ferir una amiga que li feia xantatge, una comtessa que la va forçar a prostituir-se, Gemma li explica la seva vida i les seves decepcions al seu marit, un home que no estima i amb qui es va casar perquè no podia casar-se amb l'home que estimava, perquè és mig germà seu.

## Repartiment

* Gina Lollobrigida - Gemma Vagnuzzi
* Gabriele Ferzetti - el professor Franco Vagnuzzi
* Franco Interlenghi - Paolo Sartori
* Nanda Primavera - La senyora Foresi, mare de Gemma
* Marilyn Buferd - Anna Sartori
* Barbara Berg - Vannina
* Alda Mangini - Elvira Coceanu
* Renato Baldini - Luciano Vittoni, L'amant de Gemma
* Capt. Vernon Jarratt
* Gianni Luda
* Anna-Maria Sandri
* Milko Skofic
* Alfredo Carpegna - Il conte Sartori
* Rina Franchetti (no acreditat)

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: The Wayward Wife». festival-cannes.com. [Consulta: 23 gener 2009].
* ↑ Massimo Bertarelli, Il cinema italiano in 100 film: i 100 film da salvare, Gremese Editore, 2004, ISBN 88-8440-340-5
* ↑ Massimo Borriello «Cento film e un'Italia da non dimenticare». Movieplayer, 04-03-2008 [Consulta: 19 abril 2013].
* ↑ «Ecco i cento film italiani da salvare». Corriere della Sera, 28-02-2008 [Consulta: 19 abril 2013].
* ↑ a cura di Marco Vanelli. «Palazzi di celluloide».
* ↑ La provinciana a esadir.cat
# L'Amour en fuite

L'Amour en fuite és una pel·lícula francesa de 1979 dirigida pel cineasta François Truffaut. És la cinquena i darrera part de la sèrie de Truffaut sobre el personatge Antoine Doinel, formada per les prèvies pel·lícules Les Quatre Cents Coups (1959), Antoine et Colette (1962), Baisers volés (1968) i Domicile conjugal (1970).
L'Amour en fuite va ser presentada a la 29a edició del Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Argument

Antoine i Christine estan casats des de fa vuit anys. Christine dona cursos de violí al Conservatori, Antoine ha escrit una novel·la. Liliane esdevé la nova alumna i amiga de Christine. Liliane escriu llibres per nens i Christine esdevé il·lustradora dels llibres. A Antoine li agrada llegir novel·les de Colette. Llavors veu lesbianes per tot arreu: « Al teu lloc vigilaria », li diu a Christine. Finalment l'enganyarà amb Liliane. Antoine dona una explicació que s'assembla el cent per cent. Havia ofert un llibre a Liliane i l'endemà veu que per protegir aquest llibre, l'havia recobert amb paper de diari. Queda tan emocionat que de seguida se'n va al llit amb ella. « Necessita una dona, una mestra, una germana petita o d'una dida, una infermera i jo em sento incapaç de fer tots els papers a la vegada », declara Liliane a Christine explicant la seva ruptura amb Antoine.

## Repartiment

* Jean-Pierre Léaud: Antoine Doinel
* Claude Jade: Christine Doinel
* Marie-France Pisier: Colette
* Dorothée: Sabine Barnerias
* Daniel Mesguich: Xavier Barnerias
* Julien Bertheau: Monsieur Lucien
* Jean-Pierre Ducos: Advocat de Christine
* Marie Henriau: el jutge
* Rosy Varte: mare de Colette
* Julien Dubois: Alphonse Doinel
* Pierre Dios: M. Renard
* Alain Ollivier: el jutge a Aix
* Monique Dury: Sra. Ida
* Emmanuel Clot: l'amic a la impremta

## Al voltant de la pel·lícula

* L'Amor en fugida conclou la sèrie de les pel·lícules de François Truffaut posant en escena el personatge d'Antoine Doinel : Els Quatre-cents Cops (1959), Antoine i Colette (1962), Baisers volés (1968) i Domicile conjugal (1970).
* En el seu llibre, La Delicadesa, David Foenkinos evoca la primera part de la pel·lícula i la cançó homònima d'Alain Souchon (capítol 66).

## Premis i nominacions
### Premis

* 1980. César a la millor música per Georges Delerue

### Nominacions

* 1979. Os d'Or

## Notes i referències

* ↑ «IMDB.com: Awards for Love on the Run». imdb.com. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «L'Amour en fuite». The New York Times.
* ↑ Allen, Don. Finally Truffaut. New York: Beaufort Books. 1985. ISBN 0-8253-0335-4. OCLC 12613514. pp. 237-238.
* ↑ David Foenkinos, La Délicatesse, Gallimard, 20 août 2009, 200 p.

## Enllaços externs

* Ressenya a Criterion Collection per Chris Fujiwara
# L'Amour avec des si

L'Amour avec des si és una pel·lícula francesa dirigida per Claude Lelouch estrenada el 1964.
La pel·lícula és una road movie que segueix un home de mitjana edat que dona un regal a una dona jove. A la ràdio del cotxe, les notícies adverteixen la població sobre un sàdic que últimament té com a preses les dones joves i els nens. Lelouch sovint talla la història principal, encara que sigui breument, amb històries paral·leles als esdeveniments, que no són necessàriament crucials per la història però il·lustren el que és suggerit per la ràdio.
Encara que Lelouch havia tingut un fracàs amb el seu debut Le Propre de l'homme, va aconseguir que la pel·lícula fos enviada per ser exhibida a Suècia i va guanyar els compliments del director cinematogràfic suec Ingmar Bergman. Va anar al 14è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Argument

Una jove dona és recollida en autostop per un maníac sexual evadit de la presó.

## Repartiment

* Guy Mairesse: Jacques Leclerc
* Janine Magnan: L'autostopista
* Jean Franval: Un policia
* Richard Saint-Bris: El comissari
* France-Noëlle: La mestressa de l'hotel
* Jacques Martin: El periodista
* Jean Daurand: L'amo del parador
* Bernard Papineau: Papineau
* Joëlle Picaud: La víctima de la fusta
* Jacqueline Morane: Morane
* Rita Maiden: La serventa del restaurant

## Nominacions

* Os d'Or al Festival Internacional de Cinema de Berlín

## Referències

* ↑ «IMDB.com: Awards for In the Affirmative». imdb.com. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «L'anour avec des si». allocine.
# Grup acil

Un grup acil és un grup d'àtoms enllaçats format per l'eliminació d'un o més grups hidroxi d'oxoàcids que tenen l'estructura general ${\ce {R_{k}E(=O)_{l}(OH)_{m}}}$ amb ${\ce {l}}$ ≠ ${\ce {0}}$, i anàlegs de substitució d'aquests grups acil.
A la fórmula general ${\ce {R}}$ és un grup alquil o aril, això és, una cadena de carbonis; ${\ce {E}}$ és un àtom de carboni ${\ce {C}}$, sofre ${\ce {S}}$ o fòsfor ${\ce {P}}$; aquests àtoms es troben enllaçats mitjançant un enllaç doble a un oxigen, un sofre o un nitrogen (o un triple enllaç en el cas ${\ce {P(\equiv N)}}$); i ${\ce {OH}}$ correspon a grups hidroxi no eliminats. Exemples: ${\ce {CH3C(=O) -}}$, ${\ce {CH3C(=NR) -}}$, ${\ce {CH3C(=S) -}}$, ${\ce {PhS(=O)2 -}}$, ${\ce {HP(\equiv N)-}}$.
En química orgànica, un grup acil no especificat és habitualment un grup acil carboxílic, això és ${\ce {RC(=O) -}}$.
Etimològicament, el mot «acil» prové de la condensació dels mots «àc(id)» i de la terminació «–il», emprada en química orgànica pels radicals. Va ser encunyat a Alemanya a principis del segle xix.

## Nomenclatura

En la nomenclatura sistemàtica de la IUPAC, els grups acil derivats dels àcids que porten el sufix «–oic» són designats substituint «–oic» per «–oïl». Així, per exemple, de l'àcid hexanoic ${\ce {CH3-[CH2]4-COOH}}$ deriva hexanoïl ${\ce {CH3-[CH2]4-CO -}}$; de l'àcid dietilfosfinotioic s'obté el dietilfosfinotioïl ${\ce {(C2H5)P(S) -}}$. Quan l’àcid és anomenat amb la terminació «carboxílic», aquesta terminació és substituïda per «carbonil». Així, per exemple, de l’àcid ciclohexancarboxílic deriva ciclohexancarbonil. Els grups acil derivats d’àcids que reben noms trivials sense el sufix «–oic» porten molts d’ells el sufix «–il» en comptes d'«–oïl» (per exemple: acetil ${\ce {CH3C(=O) -}}$; etansulfonil ${\ce {CH3-CH2-SO2 -}}$). En fi, els grups acil en els quals ${\ce {R}}$ és un grup aromàtic, solen ser anomenats grups aroïl i hom els representa genèricament pel símbol ${\ce {ArCO -}}$.

## Referències

* 1 2 IUPAC, Compendium of Chemical Terminology, 2a ed. ("The Gold Book") (1997). Versió corregida en línia: (2019) "acyl groups" (en anglès).
* ↑ «ACYL | Meaning & Definition for UK English | Lexico.com» (en anglès). Arxivat de l'original el 2022-05-27. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ Unió Internacional de Química Pura i Aplicada. Comissió de Nomenclatura de Química Orgànica. Guia de la IUPAC per a la nomenclatura de compostos orgànics : recomanacions del 1993 (incloent-hi les revisions, tant publicades com no publicades fins ara, de l'edició del 1979 de la Nomenclature of organic chemistry), febrer del 2017. ISBN 978-84-9965-333-4.
* ↑ «acil | enciclopedia.cat». [Consulta: 26 maig 2022].
# Grup alcoxi

Un grup alcoxi és un tipus de grup substituent emprat en nomenclatura de química orgànica la qual fórmula és ${\ce {R-O -}}$, on ${\ce {R}}$ és el grup alquil.
L'alcoxi més simple és el metoxi ${\ce {CH3O -}}$. Es troba un grup etoxi ${\ce {CH3CH2O -}}$ en el compost orgànic fenetol ${\ce {C6H5OCH2CH3}}$ el qual també es coneix com a etoxi benzè. Relacionats amb els grups alcoxi hi ha els grups ariloxi els quals tenen un grup aril enllaçat a oxigen com el grup fenoxi ${\ce {C6H5O -}}$.
Un grup alcoxi i ariloxi enllaçat a un alquil o aril ${\ce {R^1-O-R^2}}$ és un èter. Si enllaça amb hidrogen és un alcohol. Un alcòxid ${\ce {RO-}}$ és la forma iònica o sal; és el derivat d'un alcohol on el protó s'ha substituït per un metall, típicament el sodi.

## Propietats químiques

És un acceptor electrònic per via sigma, per l'alta electronegativitat de l'oxigen, i un donador electrònic per via pi, pels parells electrònics solitaris.

## Reactivitat

Actua com nucleòfil i pot desplaçar altres grups com, per exemple, halògens.

## Referències

* ↑ Unió Internacional de Química Pura i Aplicada. Comissió de Nomenclatura de Química Orgànica. Guia de la IUPAC per a la nomenclatura de compostos orgànics : recomanacions del 1993 (incloent-hi les revisions, tant publicades com no publicades fins ara, de l'edició del 1979 de la Nomenclature of organic chemistry), febrer del 2017. ISBN 978-84-9965-333-4.
# La Ronda de Boltaña

La Ronda de Boltaña és un grup de música aragonès fundat en la vila de Boltaña l'any 1992.
Es va consolidar al gener de l'any 1992, a les festes de San Paulo, amb la finalitat de recuperar la ronda en la festa de Boltaña, després va desaparèixer. Des de llavors va començar a rondar per a la resta dels llocs de Sobrarbe i la zona que l'envolta. Després de la publicació del seu primer àlbum homònim en 1996, la seva fama es va estendre més enllà de Sobrarbe i els Pirineus. Van començar a donar concerts i actuar en escenaris de tot l'Aragó, activitat que va continuar combinant amb les seves rondes inicials.

## Discografia

* "La Ronda de Boltaña", 1996.
* "Banderas de Humo", 1998.
* "Un País de Anochecida", 2001.
* "Salud País", 2007.
* "La Huella que el Tiempo Deja", 2014.

## Referències

* ↑ Europa Press. «La Ronda de Boltaña presenta su quinto trabajo» (en castellà), 2014. [Consulta: 8 febrer 2017].
* ↑ Ara Info. «El Ayuntamiento de Boltaña lanza una campaña promocional bajo el título ‘Boltaña de costumbres'» (en castellà), 2017. [Consulta: 8 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (castellà)
# Grand Canyon

«Grand Canyon» té aquests significats:
* Toponímia:
** Grand Canyon (en català Gran Canyó), gola excavada pel riu Colorado al nord d'Arizona (Estats Units)
** Grand Canyon National Park (en català Parc Nacional del Gran Canyó), un dels parcs nacionals dels Estats Units
** Grand Canyon Village, localitat estatunidenca d'Arizona
* Cinema:
** Grand Canyon (curtmetratge), curtmetratge documental dirigit per James Algar el 1958
** Grand Canyon (pel·lícula), pel·lícula dirigida per Lawrence Kasdan el 1991
# Grumentum

Grumentum (en grec antic Γρούμεντον) va ser una ciutat de Lucània (actualment sud d'Itàlia), situada a l'interior del país.
No va ser un establiment grec sinó una ciutat dels lucans, precisament per estar situada a l'interior. No apareix a la història fins a la Segona Guerra Púnica, l'any 215 aC, quan el general cartaginès Hannó va ser derrotat sota les seves muralles per Tiberi Semproni Llong, segons diu Titus Livi. L'any 207 aC Hanníbal Barca, expulsat dels seus quarters d'hivern al Brutium, va passar a Lucània i es va establir a Grumentum, on es va enfrontar amb el cònsol Gai Claudi Neró i va sofrir una petita derrota. Sembla que la ciutat era lleial als cartaginesos i estava en mans d'Hanníbal però poc després, cap a l'any 206 aC, es va passar als romans.
Grumentum no torna a aparèixer fins a la guerra social l'any 90 aC quan el pretor romà Publi Licini Cras es va refugiar a la ciutat després de ser derrotat pel general lucà Marc Lamponi. Poc després es creu que els aliats italians van ocupar la ciutat i els romans la van assetjar per un llarg període.
Seguidament va ser municipi romà. Estrabó la defineix al seu temps com una ciutat petita i el Liber Coloniarum la qualifica només de prefectura. Per les inscripcions se sap que per un temps va tenir el rang de colònia durant l'Imperi i altres inscripcions esmenten el senat local i els magistrats, cosa que, juntament amb les ruïnes d'alguns edificis, fan pensar que tenia una certa importància durant aquell període.
Apareix als Itinerarium fins al segle iv i va ser la seu d'un bisbe al menys fins al temps del papa Gregori el Gran (590 - 604). No se sap quan va ser destruïda.
Inicialment es va pensar que estava situada a Chiaromonte, a l'esquerra del Siris (actual Sinno), però les seves ruïnes es poden veure a la dreta del riu Aciris (actual Agri) prop de la moderna Saponara. Les ruïnes les formen un amfiteatre, restes de muralles, i parts d'edificis; queden també les restes de carrers al mig dels edificis; s'han trobat nombroses inscripcions, monedes, joies i d'altres objectes.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Grumentum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 13 setembre 2022].
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXIII, 37
# La sfida

La sfida (en italià el desafiament) és un pel·lícula de coproducció hispano-italiana del 1958 dirigida per Francesco Rosi. Fou protagonitzada per José Suárez en el paper d'un líder mafiós que desafia la supremacia d'un capo local de la Camorra. Va guanyar el premi especial del jurat a la 19a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.
La pel·lícula està basada en la història real del cap de la Camorra Pasquale Simonetti, conegut com a Pasquale 'e Nola, i la seva esposa i antiga reina de la bellesa Pupetta Maresca, interpretada per Rosanna Schiaffino.
Fou produïda per les productores italianes Cinecittà i Vides Cinematografica i les espanyoles Lux Film i Suevia Films.

## Repartiment

* José Suárez: Vito Polara
* Rosanna Schiaffino: Assunta
* Nino Vingelli: Gennaro
* Decimo Cristiani: Raffaele
* José Jaspe: Salvatore Ajello
* Tina Castigliano: Mare de Vito
* Pasquale Cennamo: Fernando Ajello
* Elsa Valentino Ascoli: Mare d'Assunta
* Ubaldo Granata: Califano
* Ezio Vergari: Antonio

## Referències

* ↑ Walter Santagata Libro bianco sulla creatività: Per un modello italiano di sviluppo
* ↑ Una Donna, la Camorra e Napoli. Reccontati dal cinema e dalla stampa, dissertation, July 2007

## Bibliografia

* Sebastiano Gesù (a cura di), Francesco Rosi, Giuseppe Maimone Editore, Catania, 1993
# La Tène

«La Tène» té aquests significats:
* Cultura de La Tène, darrer període de l'edat de ferro europea que abraçà un període entre el 500 i el 50 aC, amb tres períodes diferenciats
* Jaciment de La Tène, jaciment de l'edat del ferro a la riba nord del llac de Neuchâtel, al territori del comú de La Tène (Neuchâtel, Suïssa)
* La Tène (Neuchâtel), comú al districte i cantó de Neuchâtel (Suïssa)
# La felicitat

La felicitat (títol original en francès: Le Bonheur) és una pel·lícula francesa d'Agnès Varda, estrenada el 1965. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un fuster viu feliç amb la seva dona i els seus fills.
Un dia, coneix una empleada dels serveis de Correus, telèfons i telegrafia (segons el sigle francès d'aleshores PTT) de la qual s'enamora. Estima tanmateix sempre la seva dona, i s'obre en aquesta situació.

## Repartiment

* Jean-Claude Drouot: François Chevalier
* Claire Drouot: Thérèse Chevalier
* Olivier Drouot: Pierrot Chevalier
* Sandrine Drouot: Gisou Chevalier
* Marie-France Boyer: Émilie Savignard
* Marc Eyraud: J. Chevalier
* Paul Vecchiali: Paul
* Yvonne Dany
* Marcelle Favre-Bertin
* Manon Lanclos
* Christian Riehl
* Sylvia Saurel

## Premis i nominacions
### Premis

* 1964: Premi Louis-Delluc per Agnès Varda
* 1965: Gran Premi del Jurat al Festival de Berlin

### Nominacions

* 1965: Os d'or

## Referències

* ↑ esadir.cat. La felicitat. esadir.cat.
* ↑ «Le Bonheur». ‘‘The New York Times'’.
# Grecí Lacó

Grecí Lacó (en llatí Graecinus Laco) va ser un militar i magistrat romà del segle i.
Era praefectus vigilum (cap dels vigilants nocturns) al divuitè any del regnat de Tiberi, l'any 31. Quan l'emperador va encarregar a Sertori Macró d'arrestar a Sejà, Lacó va ser estacionat amb els seus homes a la vora del temple d'Apol·lo on hi havia el senat i a un senyal convingut de Tiberi, va entrar amb els seus homes i va arrestar a Sejà. Per aquest servei, que requeria molt de secret, Lacó fou recompensat amb una forta suma i els ornaments de qüestor, segons explica Dió Cassi.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/711?rgn=pages;view=image;q1=LacoSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 701. ]
# Gœulzin

Gœulzin és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 1.104 habitants. Limita al nord-est amb Dechy, al sud-est amb Cantin, al sud-oest amb Estrées, a l'oest amb Gouy-sous-Bellonne i al nord-oest amb Férin.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 836 | 848 | 891 | 893 | 1.080 | 1.096 | 1.104 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Bernard Mercier | v |
# Landécourt

Landécourt és un municipi francès situat al departament de Meurthe i Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 87 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Landécourt era de 87 persones. Hi havia 36 famílies, de les quals 12 eren unipersonals (12 dones vivint soles i 12 dones vivint soles), 8 parelles sense fills, 12 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 46 habitatges, 35 eren l'habitatge principal de la família, 4 eren segones residències i 7 estaven desocupats. 44 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 35 habitatges principals, 32 estaven ocupats pels seus propietaris, 2 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 1 en tenia tres, 5 en tenien quatre i 28 en tenien cinc o més. 25 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 15 habitatges hi havia un automòbil i a 18 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Landécourt el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 8 |
| 4 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 8 |
| 8 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 4 | 20 a 24 | 0 |
| 8 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 8 |
| 4 | 5 a 9 | 0 |
| 8 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 53 persones, 36 eren actives i 17 eren inactives. De les 36 persones actives 35 estaven ocupades (20 homes i 15 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 17 persones inactives 6 estaven jubilades, 6 estaven estudiant i 5 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa alimentària.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Landécourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Landécourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.