OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Serra de Santa Magdalena (Moià)

La Serra de Santa Magdalena és una serra que es troba en el límit dels termes municipals de Castellcir i Moià, a la comarca del Moianès.
Està situada a l'extrem nord-oest del l'enclavament de Marfà, del terme municipal de Castellcir, i a l'extrem sud-oest del terme de Moià. En el seu extrem sud-occidental hi ha la masia de Serramitja i la capella de Santa Magdalena de Serramitja, que dona nom a la serra. L'extrem nord-est és a prop i al sud-est de la masia del Casalot de Casagemes.
A la seva part central es troba el Dolmen de Santa Magdalena. D'altra banda, el seu extrem nord-est, ja totalment en terme de Moià, rep el nom de Serrat de la Gana, que enllaça amb el Serrat de la Por.

## Enllaços externs

* La Serra de Santa Magdalena en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Suimanga del Congo

El suimanga del Congo (Cinnyris congensis) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la vegetació de ribera de les vores de l’alt riu Congo, al nord-oest i nord-est de la República Democràtica del Congo i Congo.

## Referències

* ↑ «Suimanga del Congo». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Nazlini

Nazlini (navaho Názlíní) és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Arizona. Segons el cens del 2000 tenia 397 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Nazlini tenia 397 habitants, 101 habitatges, i 76 famílies La densitat de població era de 20,5 habitants/km².
Dels 101 habitatges en un 45,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 34,7% hi vivien parelles casades, en un 35,6% dones solteres, i en un 23,8% no eren unitats familiars. En el 22,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,89 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,68.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 46,3% tenia menys de 18 anys, un 10,8% entre 18 i 24, un 22,7% entre 25 i 44, un 13,6% de 45 a 60 i un 6,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 19 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,5 homes.
La renda mediana per habitatge era d'11.484 $ i la renda mediana per família de 10.859 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.000 $ mentre que les dones 10.417 $. La renda per capita de la població era de 5.036 $. Aproximadament el 74,1% de les famílies i el 73,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.
Segons el cens dels Estats Units del 2010 el 99,24% són nadius americans i l'1,76% de la població són hispànics.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Nazlini». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Nazlini». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# República Sèrbia de Krajina

* Per a altres significats, vegeu «Krajina (desambiguació)».
La República Sèrbia de Krajina (en serbi: Republika Srbska Krajina (RSK); en ciríl·lic: Република Српска Крајина) va ser una entitat sèrbia autoproclamada a Croàcia l'any 1991, sense reconeixement internacional. Se situava al voltant de la frontera de Croàcia amb Bòsnia i Hercegovina.
Després del rebuig d'ambdós bàndols del pla de reintegració Z-4, el final de la RSK va arribar l'any 1995, quan les forces croates van aconseguir el control de SAO Eslavònia Occidental a l'Operació Flaix el maig, seguida de la major part de la Croàcia ocupada a l'operació Tempesta a l'agost. La resta romania a l'Eslavònia oriental sota administració de les Nacions Unides fins a la seva reincorporació pacífica a Croàcia el 1998.

## Referències

* ↑ Marijan, Davor. Storm (en anglès). Zagreb, Croatia: Croatian Homeland War Memorial & Documentation Centre, 2010, p. 221-222. ISBN 978-953-7439-25-5.
* ↑ Jovanović, Nikolina; Goldstein, Ivo. Croatia: a history (en anglès). C. Hurst & Co. Publishers, 1999, p. 253-256. ISBN 1-85065-525-1.
* ↑ «Eastern Slavonia back to Croatia's control» (en anglès). CNN, 15-01-1998. [Consulta: 3 desembre 2023].
# Asamblea Canaria

Asamblea Canaria (AC) era un partit polític nacionalista canari i d'esquerra. Neix en 1982 a partir de la Federació Autogestionaria d'Associacions de Veïns de Gran Canària (Assemblea de Veïns) i en el seu programa polític es definia com força política nacionalista que té com a objectiu la construcció d'un socialisme autogestionari. A les eleccions generals espanyoles de 1982 forma al costat del Partit Comunista de Canàries-Partit Comunista d'Espanya la coalició Assemblea Canària-Coordinadora Canària, amb resultats electorals bastant discrets. En les eleccions de 1983 concorre en solitari en Telde i Santa Lucía de Tirajana, aconseguint l'ajuntament d'aquests dos municipis (on ja s'havia presentat com Assemblea de Veïns en eleccions anteriors), i en la resta de municipis, així com al cabildo i a les eleccions al Parlament de Canàries de 1983 es presentaria en coalició amb Unión del Pueblo Canario (UPC). En 1986 forma juntament amb Izquierda Nacionalista Canaria (INC) la coalició AC-INC, fusionant-se finalment el 1987 en el partit polític Assemblea Canària Nacionalista.
# Khufukhaf II

Khufukhaf II (ḫwfw ḫˁ f, "Sorgit de Khufu") va ser un alt funcionari egipci durant el Regne Antic. Probablement nascut durant la IV dinastia, Khufukhaf va morir durant el regnat del faraó Niuserre Ini, de mitjans de la V dinastia. En egiptologia moderna, també se l'anomena Khufukhaf B o Khufukhaf el Jove per distingir-lo del seu probable pare o avi, anomenat Khufukhaf I.

## Biografia

Khufukhaf en jeroglífic :
Khufukhaf portava el títol de "fill del rei", un títol que, tanmateix, és purament honorífic i no representa una autèntica filiació. Més aviat, és possible que fos fill del djati Khufukhaf I, un fill del rei Khufu que va servir com a tal durant el regnat de Khefren. Tanmateix, els únics fills coneguts de Khufukhaf I van ser Uetka i Iuenka. Reisner va afirmar que Khufukhaf II hauria estat nét de Khufukhaf I i, per tant, fill de Uetka, Iuenka o una filla de Khufukhaf I. Així doncs, és força possible que Khufukhaf II fos nét, i no fill de Khufukhaf I, tot i que no deixa de ser encara una suposició.
Se sap que l'esposa de Khufukhaf II era la princesa Khentkaus, de sang reial. Portava el títol de Filla del Rei del seu cos, indicant que amb tota probabilitat que era filla d'un faraó. Khentkaus i Khufukhaf van tenir dos fills: Khaf-Khufu i Seti-Ptah.
Khufukhaf va morir durant el regnat del faraó Niuserre Ini. Va ser enterrat a la mastaba G 7150 a Guiza, al peu del complex funerari de Khufu. A la tomba s'hi esmenta la seva família: dona i fills. Les persones que també s'hi esmenten són Paixerimut, fill de Tadihor-[...]etef i Pedimutemiteru, que era un escriba.

## Càrrecs i títols

Com a fill o nét d'un djati, Khufukhaf II va tenir una carrera per a ell a l'alta administració de l'antic estat egipci. Va portar diversos títols:
* Cap de la tropa
* Cap dels deserts occidentals
* Cap de les obres del Rei
* Sacerdot pur del Rei
* Gran dels deu de l'Alt Egipte
* Sacerdot del Déu
* Sacerdot de Maat
* Sacerdot de Ra al temple de Setibre, temple del sol de Nefererkare Kakai
* Sacerdot de Khufu
* El que té la posició principal
* Cap dels secrets del seu Senyor
* Fill del Rei.

## Referències

* ↑ Baud, 1999, p. 270.
* ↑ Simpson, 1978.
* 1 2 3 «Giza Mastabas G7000» (en anglès). Universitat de Saint Louis. Arxivat de l'original el 2020-08-08. [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ Baud, 2015, p. 304.

## Bibliografia

* Baud, Michel. Famille royale et pouvoir sous l'Ancien Empire égyptien (en francès). vol. 1. Institut français d'archéologie orientale du Caire - IFAO, 1999. ISBN 978-2-7247-0250-7.
* Baud, Michel. Famille royale et pouvoir sous l'Ancien Empire égyptien (en francès). vol. 2. Institut français d'archéologie orientale du Caire - IFAO, 2015. ISBN 978-2724702484.

## Vegeu també

* Llista de djatis de l'antic Egipte
# Guichen

Guichen (en bretó Gwizien, en gal·ló Gischen) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament d'Ille i Vilaine. L'any 2006 tenia 7.100 habitants. Limita amb els municipis de Saint-Senoux, Bourg-des-Comptes, Goven, Guignen, Lassy, Laillé i Bruz.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 3 283 | 2 660 | 3 280 | 3 468 | 3 495 | 3 550 | 3 534 | 3 609 | 3 696 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 3 718 | 3 630 | 3 873 | 3 838 | 3 805 | 3 851 | 3 900 | 3 839 | 3 763 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 3 572 | 3 425 | 3 263 | 2 785 | 2 767 | 2 719 | 2 751 | 4 048 | 3 937 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 2 868 | 3 311 | 4 431 | 5 311 | 5 891 | 6 526 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1983- | Joël Sieller | Divers droite |
# Suimanga del miombo oriental

El suimanga del miombo oriental (Cinnyris manoensis) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc, matolls i terres de conreu de les terres baixes des de Tanzània central fins Zimbabwe i sud de Moçambic.

## Taxonomia

Sovint considerada coespecífica del suimanga del miombo occidental (Cinnyris gertrudis), van ser separats recentment.

## Referències

* ↑ «Suimanga del miombo oriental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
* ↑ MPS Irwin, PM Leonard i JFR Colebrook-Robjent. 2014. There are two distinct, not immediately related species of Miombo Double-collared Sunbirds: Cinnyris manoensis and C. gertrudis. Honeyguide 60: 54–61.
# Mònica Weisz Romero

Mònica Weisz Romero (Sabadell, Vallès occidental, 18 d'abril de 1969) és una jugadora de tennis de taula catalana amb arrels familiars a Hongria. Ha estat cinc vegades als Campionats del Món, dues vegades als d'Europa sènior, deu vegades als de Catalunya, divuit als d'Espanya i guanyadora de sis Lligues. El 2016 fundà el Club Tennis Taula Sabadell, entitat amb la qual competeix.
El 2016 va disputar el Mundial de veterans de tennis taula, una prova oficial en què participen molts palistes d'arreu del món, celebrat a Alacant i Elx amb una samarreta amb l'estelada.
Es va formar a la Societat Cultural i Recreativa El Ciervo de Sabadell i també competí amb l'EPIC de Terrassa, el Cartagena i el Club Tennis Taula Osona Vic Esportiu (1983-99). Va guanyar sis Lligues tres amb l'EPIC (1987, 1990, 1991), dues amb el Cartagena (1993, 1995) i una amb el Vic (1998). Fou divuit vegades campiona d'Espanya, un cop individual (1995), set de dobles (1987-90, 1993, 1995, 1998), quatre de dobles mixtos (1986, 1993, 1998, 1999) i sis per equips (1987, 1990, 1991, 1992, 1994, 1995). En els Campionats de Catalunya fou un cop campiona individual, sis de dobles i tres per equips. Ha sigut quatre vegades campiona d'Europa juvenil, ha guanyat un Mundial Universitari i uns Jocs Iberoamericans.
Membre d'una nissaga de jugadors, amb la seva germana bessona Montse fou sis cops campiona d'Espanya i cinc de Catalunya de dobles, i amb el seu germà Pere, dos cops campiona d'Espanya de dobles mixtos. Participà en cinc Campionats del Món i dos d'Europa. Retirada el 1999, el 2009 tornà per jugar amb els Falcons de Sabadell a la primera divisió.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mònica Weisz Romero». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Una catalana competeix amb l'estelada al Mundial de tennis de taula». El Periódico, 26-05-2016 [Consulta: 28 maig 2016].
* ↑ «Una catalana disputa el Mundial de veterans de tenis taula amb una estelada». Ara, 25-05-2016 [Consulta: 28 maig 2016].
# Gustau Gili i Torra

Gustau Gili Torra (Barcelona, 1935- 26 de setembre de 2008) fou un editor català, director de l'Editorial Gustavo Gili.

## Biografia

Gili Torra començà a dirigir l'empresa abans de finalitzar els anys seixanta del segle xx. Va introduir un gir important a l'empresa quan decidí especialitzar el seu catàleg en tres àrees: arquitectura, disseny i comunicació. A partir dels anys setanta, les col·leccions publicades sobre aquestes temàtiques foren essencials en la seva temàtica.
En els seus inicis, Gili Torra comptà amb les intervencions d'especialistes del gravat com Joan Barbarà i Jaume Coscolla. Impulsà l'edició de gravats numerats i estampats manualment i l'edició de llibres de petit format publicats a Colección Nueva Órbita (1965-1973). En aquesta col·lecció hi col·laboraren Juan Eduardo Cirlot i José Ayllón, per citar alguns exemples, i el contingut versava sobre l'obra de grans artistes com Modest Cuixart, Eduardo Chillida i Manolo Millares.
És particularment interessant la Pequeña Enciclopedia del Arte Minia (1956-1971), una col·lecció sobre crítica d'art, que difon el pensament d'autors de prestigi com per exemple Alberto Sartoris, Guy Weelen, Josep Gudiol, Joan Ainaud de Lasarte o Alexandre Cirici.
Arquitectura y crítica (1969-1981) i Ciencia urbanística (1970-1980) foren dues col·leccions fonamentals en arquitectura, la primera dirigida per Ignasi de Solà-Morales i la segona pel seu germà Manuel. Introduïren obres d'autors crítics i innovadors com Lissitzky, Adolf Loos o Hannes Meyer.
Va impulsar col·leccions sobre cultura visual i teoria de l'art com Comunicación visual (1973-1982), Punto y línia (1976-1985) GGDiseño (1979-), GG Arte (1979-1982), Hipótesis (1995-2008), FotoGGrafía (1980-1986, 2001-2009). El reconegut dissenyador suís Yves Zimmermann es va incorporar a l'editorial l'any 1973 per assessorar en disseny gràfic. Actualment continua al capdavant de la direcció de la col·lecció GG Diseño.
La col·lecció FotoGGrafía comptà amb l'assessorament de Joan Fontcuberta. Els títols publicats en aquesta col·lecció recullen obres de grans autors com la Historia de la Fotografía de Beaumont Newhall o obres d'autors com Man Ray. Es reprengué la col·lecció a partir de 2001 i es publicaren obres d'autors com Geoffrey Batchen, Cartier-Bresson o Moholy-Nagy.

## Referències

* ↑ Ubicació al cementiri
* 1 2 3 4 5 6 7 Biblioteca de Catalunya, Donació del fons de l'editorial Gustavo Gili al Departament de Cultura, Dossier, Març de 2014
# Medalla del Servei Distingit (Regne Unit)

La Medalla del Servei Distingit (anglès:Distinguished Service Medal) és una concecoració britànica, atorgada al personal de la Royal Navy o els Reials Marines per valentia o conducta distingida durant el servei actiu al mar fins al rang de Contramestre Major.
Va ser establerta per Jordi V el 14 d'octubre de 1914. És equivalent a la Creu del Servei Distingit atorgada als oficials, si bé aquesta és inferior dins del rang de precedència (se situa entre la Medalla de Jordi i la Medalla Militar). Els receptors poden fer servir el post-nominal "DSM". Va ser derogada el 1993, i des de llavors la Creu del Servei Distingit pot atorgar-se a tots els rangs.

## Disseny

Una medalla en plata, de 36mm de diàmetre. A l'anvers figura l'efígie coronada del monarca regnant. Al revers apareix la inscripció 'FOR DISTINGUISHED SERVICE' (Pel Servei Distingit) en 3 línies, amb una branca de llorer i la corona imperial.
El suspensori és pla.
Penja d'una cinta blau marí amb una franja blanca d'un terç de l'amplada total al centre. Al centre de la franja blanca hi ha una franja blau marí.
Les concessions posteriors s'indiquen mitjançant una barra.
Galons de la Medalla del Servei Distingit :
| DSM | DSM amb Barra |
# República Soviètica del Nord del Caucas

La república Soviètica del Nord del Caucas fou un efímer estat bolxevic que va existir per uns mesos el 1918.
Es va formar per la unió de la república Soviètica del Kuban - Mar Negra i la república Soviètica de Stàvropol. Aquesta unió es va proposar el 7 de juliol de 1918 i es va aprovar al I Congrés de Soviets del Nord del Caucas a Ekaterinodar el dia 16 amb el jueu Avraam Azorgivich Rubin com a cap executiu, i Yan Vasilyevich Poluyan com a president del consell de Consell Militar. Stàvropol ja havia estat ocupada el 21 de maig de 1918 i la capital de la nova república es va establir a Ekaterinodar però aquesta també fou ocupada pels blancs de l'Exèrcit de Voluntaris de Rússia el 5 d'agost, i l'antiga república Popular del Kuban fou restablerta el 16 d'agost. El govern de la república Soviètica del Nord del Caucas es va traslladar a Piatigorsk. El 21 d'octubre de 1918 Rubin i altres membres del comitè executiu foren arrestats i executats per ordre de I.L. Sorokin, comandant de l'Exèrcit Roig al Nord del Caucas, però el II Congrés dels Soviets del Nord del Caucas va deposar a Sorokin i va designar nous membres del comitè executiu, sota la direcció de M.S. Akulov. El desembre de 1918 les últimes posicions bolxevics foren ocupades per l'Exèrcit de Voluntaris de Rússia. Poluyan, Akulov i altres van poder fugir i van establir un govern a l'exili a Tsaritsin (moderna Volgograd). L'11 de gener de 1919, liquidada tota resistència, Denikin abolia la república. A la mar Negra no obstant operaven contingents dels anomenats Verds i els georgians van poder instal·lar durant el 1919 un govern menxevic a Novorossisk que va proclamar la República de la Mar Negra coneguda com a República Verda.

## Bibliografia

* Andrey Yashlawski, Sergey Drobiazko, Alexander Deriabin, Civil War in Russia 1917-1922, 2000.
# Arròs amb crosta

La crosta (als restaurants exportat com a arròs en crosta o costra) és un plat d'arròs típic del País Valencià, més concretament a la zona de la Marina (Callosa d'en Sarrià i Pego), la Safor, el Baix Segura i el Camp d'Elx (el Baix Vinalopó), ací conegut amb la variant fonètica costra. S'hi solen posar llonganisses, botifarres, blanquets i mandonguilles, i es cobreix amb ou mentre encara cou. Es cuina en una cassola de fang, amb foc de llenya, i al sud s'acaba amb un artefacte anomenat costrera, que consisteix en una mena de tapadora metàl·lica amb la qual es cobreix l'arròs quan ja està gairebé fet, sobre la qual es dipositen les brases que queden de la cocció, amb la finalitat de torrar la crosta d'ou.
Com que habitualment no es disposa d'aquest utensili, en la pràctica domèstica es finalitza la cocció al forn, el que afegeix l'avantatge addicional que no és fàcil que es «passi» l'arròs.

## Referències

* ↑ Fàbrega i Colom, Jaume. Cuina i cultura del gust al País Valencià: El patrimoni culinari. Sant Vicenç del Raspeig: Universitat d'Alacant, 2019-04-01, p. 315. ISBN 978-84-9717-656-9.
* ↑ «Rafel de Pego, parada obligatoria en la Marina Alta» (en espanyol europeu). Las Provincias, 11-08-2020. [Consulta: 28 octubre 2023].
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Companatges i condiments :
# Kadosh

Kadosh (hebreu: קדוש‎) (lit., Sagrat) és una pel·lícula de 1999 del director israelià Amos Gitai. Va ser inscrit al 52è Festival Internacional de Cinema de Canes de 1999.

## Argument

Kadosh és un drama sobre la societat haredim. A l'escena inicial, Meir (Yoram Hattab), un jove erudit talmudic, agraeix a Déu en les seves oracions matinals per no haver nascut dona. Al principi, el matrimoni de Meir i la seva dona, Rivka (Yael Abecassis), sembla tendre i idíl·lic, però a mesura que avança la pel·lícula, es fa evident que Meir està preocupat pel fet que no té fills després de deu anys de matrimoni. El pare de Meir, el rabí de la seva comunitat a Jerusalem, li diu a Meir que ha de divorciar-se de Rivka perquè l'única funció d'una dona és tenir fills. Finalment, Meir ho fa, cosa que destrueix emocionalment a Rivka, i ella s'allunya perquè la Meir es pugui casar amb una cosina.
La germana petita de Rivka, Malka, es casa amb Yosef en una festa organitzat pels seus pares, tot i que estima Yaakov, un cantant de rock, que ha abandonat la comunitat religiosa. Quan Yosef és sexualment fred amb ella, se'n va a passar una nit amb Yaakov; quan torna, Yosef l'anomena "puta" i la colpeja amb un cinturó. Ella surt corrents del seu apartament.
Meir, després d'haver-se divorciat de Rivka i tornat a casar-se, es presenta a l'apartament de Rivka durant les vacances de Purim (quan els homes tradicionalment s'emborratxen), i vol estar amb ella (un home haredi normalment mai estaria sol amb una dona que no és la seva dona). Ella es retira inicialment. No veiem què passa, però quan la Malka corre cap a l'apartament de la Rivka després que Yosef la pega, Rivka balbuceja sobre estar embarassada.
En una escena que podria ser un somni o una al·legoria, Rivka s'acosta a Meir, que està dormint, s'estira amb ell i s'amaga sobre ell, però ell no es desperta (ni la seva nova dona està present, suggerint que això no és en realitat la història). Finalment, ella s'adorm damunt d'ell. Ell es desperta i no la pot despertar. Sacseja la Rivka i intenta despertar-la, ja que sembla que ha mort per un cor trencat. La pel·lícula acaba amb Malka, sola després d'haver deixat Yosef, mirant per sobre de la ciutat de Jerusalem.
La pel·lícula va ser ressenyada per New York Times.

## Repartiment

* Yaël Abecassis - Rivka
* Yoram Hattab - Meïr
* Meital Barda - Malka
* Uri Klauzner - Yossef (com Uri Ran-Klausner)
* Yussuf Abu-Warda - Rav Shimon
* Lea Koenig - Elisheva (com Lea Koenig)
* Sami Huri - Yaakov
* Rivka Michaeli - Ginecòleg
* Samuel Calderon - Oncle Shmouel
* Noa Dori - Noa
* Shireen Kadivar - Lexa

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Kadosh». festival-cannes.com. [Consulta: 6 octubre 2009].
* ↑ Holden, Stephen. «New York Times review». Movies.nytimes.com, 16-02-2000. [Consulta: 2 agost 2011].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Gustavo Quinteros

Gustavo Quinteros (15 de febrer de 1965) és un exfutbolista bolivià i entrenador.

## Selecció de Bolívia

Va formar part de l'equip bolivià a la Copa del Món de 1994.

## Referències

* ↑ Emelec contrata a técnico Gustavo Quinteros mediotiempo.com (castellà)
* ↑ Gustavo Quinteros – Argentine Primera statistics at Fútbol XXI (castellà)
* ↑ Appearances for Bolivia National Team - RSSSF
* ↑ Gustavo Quinteros a National-Football-Teams.com (anglès)
# South Canal

South Canal és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 1.346 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, South Canal tenia 1.346 habitants, 478 habitatges, i 383 famílies. La densitat de població era de 320,8 habitants per km².
Dels 478 habitatges en un 31% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 68,8% hi vivien parelles casades, en un 8,4% dones solteres, i en un 19,7% no eren unitats familiars. En el 17,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,66 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,9% tenia menys de 18 anys, un 6,5% entre 18 i 24, un 24,1% entre 25 i 44, un 27,3% de 45 a 60 i un 20,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89 homes.
La renda mediana per habitatge era de 45.417 $ i la renda mediana per família de 53.438 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.250 $ mentre que les dones 24.141 $. La renda per capita de la població era de 19.253 $. Aproximadament l'1,3% de les famílies i el 3,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- South Canal». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- South Canal». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].