OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Otto Bumbel

Pedro Otto Bumbel (Taquara, Brasil, 6 de juliol de 1914 - Porto Alegre, Brasil, cap al 2 d'agost de 1998), va ser un jugador i entrenador de futbol brasiler nacionalitzat espanyol que va ser considerat un dels millors entrenadors del segle xx. Va entrenar a un bon nombre d'equips tant al seu país natal com en Costa Rica, Portugal o especialment a Espanya.
El 1951 va abandonar Brasil, on compaginava el seu treball com a entrenador amb la seva condició de militar de carrera, per ser entrenador en Costa Rica, la qual cosa li va valer una condemna com a desertor i no poder retornar a la seva pàtria durant deu anys per evitar la presó.
Després d'una llarga carrera a l'estranger, va retornar al Brasil, on va treballar com a columnista per a alguns periòdics europeus. Allí, el 5 d'agost de 1998 va ser trobat mort al seu domicili, on havia mort almenys tres dies abans.

## Trajectòria

Com a jugador, Otto Bumbel va iniciar la seva carrera en un modest equip brasiler anomenat Floriana, passant després al Flamengo i posteriorment al Corinthians. No obstant això, la seva faceta més extensa i coneguda és la que va desenvolupar com a entrenador.
Al llarg de més de tres dècades, va dirigir als següents equips:
| Club | País | Any |
| Gremi de Porto Alegre | Brasil | 1946 - 1950 |
| Esportiu Saprissa | Costa Rica | 1952 - 1953 |
| Selecció de Costa Rica | Selecció de Costa Rica | 1953 |
| Porto | Portugal | 1957 - 1958 |
| València Cf | Espanya | 1959 - 1960 |
| Racing de Santander | Espanya | 1960 - 1962 |
| Lusitano GC | Portugal | 1962 |
| Elx Cf | Espanya | 1962 - 1963 |
| Sevilla FC | Espanya | 1963 - 1964 |
| Atlètic de Madrid | Espanya | 1964 - 1965 |
| Elx Cf | Espanya | 1965 - 1967 |
| CD Màlaga | Espanya | 1967 - 1969 |
| Elx Cf | Espanya | 1970 |
| RCD Mallorca | Espanya | 1971 - 1972 |
| CE Sabadell | Espanya | 1973 - 1974 |
| CD Màlaga | Espanya | 1977 - 1978 |
| Racing de Ferrol | Espanya | 1979 |
Després del seu pas per Costa Rica, Otto Bumbel va estar a Hondures. Pel que sembla, també hauria estat Seleccionador Nacional de Guatemala i Hondures.

## Referències

* 1 2 3 4 «Biografia en portuguès». Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 4 agost 2014].

## Enllaços externs

* Projecte Passo de Fons. Arxivat 2014-08-08 a Wayback Machine.Brasil. Arxivat 2014-08-08 a Wayback Machine.Autor: Marco Antonio Damián Arxivat 2014-08-08 a Wayback Machine..
# Magdalena Guillema de Württemberg

Magdalena Guillema de Württemberg (en alemany Magdalena Wilhelmine von Württemberg) va néixer a Stuttgart el 7 de novembre de 1677 i va morir al castell de Karlsburg el 30 d'octubre de 1742. Era una noble alemanya, filla de Guillem Lluís de Württemberg (1647-1677) i de Magdalena Sibil·la de Hessen-Darmstadt (1652-1712).

## Matrimoni i fills

Per tal d'enfortir els lligams entre les cases del Gran Ducat de Baden i de Württemberg, el 27 de juny de 1697 es va casar amb el príncep hereu de Baden Carles Guillem de Baden-Durlach (1679-1738), fill de Frederic VII de Baden-Durlach (1647-1709) i d'Augusta Maria de Schleswig-Holstein-Gottorp (1649-1728). Essent bàsicament un matrimoni de conveniències, tan bon punt tingué garantida la descendència masculina la parella es va anar distanciant fins a establir residències diferenciades. El matrimoni va tenir tres fills:
* Carles Magnus (1701-1712)
* Frederic (1703-1732), casat amb Carlota Amàlia de Nassau-Dietz (1710-1777).
* Augusta Magdalena (1706-1709).
Havent mort el 1738 el seu marit Carles Guillem, i sis anys abans l'únic fill supervivent, Magdalena exercí la regència del qui seria el primer Gran Duc de Baden, Carles Frederic I de Baden.

## Bibliografia

* Annette Borchardt-Wenzel: Karl Friedrich von Baden. Mensch und Legende. Katz, Gernsbach 2006, ISBN 3-938047-14-3.
# Antodita

Una antodita és un tipus d'espeleotema en forma de cactus gràcies a les agulles d'aragonita que semblen espines. No obstant això, també pot estar composta de calcita, òpal, guix, altres minerals, i gel.
En general es troben antodites de color blanc, però també poden trobar-se'n d'altres colors, incloent-hi el blau. Habitualment es formen sobre coral·loides, però també hom pot veure'n sobre estalactites, parets, sostres, cornises, i menys freqüentment en els sòls. Solen brillar de manera enlluernadora, per la qual cosa es troben entre els més exquisits, fràgils i complexos de tots els tipus d'espeleotemes. Tenen un creixement erràtic i, aparentment, a l'atzar. Són el resultat del predomini de les forces de creixement dels cristalls sobre les forces hidràuliques que actuen verticalment a favor de la gravetat. Es formen per flux superficial, en zones amb corrents d'aire que acceleren l'evaporació. Si són d'aragonita són molt fràgils i formen raïms fibrosos, mentre que les de calcita tenen aspecte de branques i són de major consistència. Com altres espeleotemes erràtics, la generació d'excèntriques en requereix que el flux d'aigua sigui prou escàs per impedir la formació de gotes. El mot antodita prové del mot grec ánthos, que significa 'flor', la qual cosa ha donat lloc a confusions amb l'espeleotema anomenat flors de cova.

## Referències

* ↑ Ginés, À «Els espeleotemes de les coves de Mallorca». Endins. Mon. Soc. Hist. Nat. Balears [Palma], 3, 1995, pàg. 87-97. Arxivat de l'original el 2015-05-18 [Consulta: 14 febrer 2013]. Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine.
# Plaça del Dipòsit

La plaça del Dipòsit és una plaça del centre històric de Lleida que data de l'any 1792, situada entre el carrer Múrcia i el carrer sant Carles, ben a prop del Mercat del Pla. El dipòsit subterrani que dona nom a la plaça està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Dipòsit del Pla de l'Aigua

La plaça disposa d'un dipòsit subterrani de planta quadrada format per 25 pilars que sostenen la volta de 5 naus amb 35 arcs. El dipòsit es tradueix a l'exterior mitjançant la Font del Pla o del Dipòsit, un respirador que és també una font pública.
Els serveis de clavegueres i les fonts d'aigua potable ja estaven planificats i iniciats a l'arribar el mariscal Lluís de Blondel a Lleida. El 1785, havien començat les obres d'excavació per a la construcció d'aquest dipòsit al Pla dels Gramàtics, a l'indret de l'antic Estudi General, que per aquesta raó es denomina d'ara endavant el Pla de l'Aigua, el qual per primera vegada va assortir totes les fonts de la ciutat.

## Referències

* ↑ «La Paeria dissenya una nova plaça del Dipòsit». El Punt Avui, 02-06-2010. [Consulta: 18 octubre 2020].
* ↑ «Roba Estesa i Buhos, caps de cartell de les Festes de la Tardor de Lleida», 18-09-2019. Arxivat de l'original el 2020-10-18. [Consulta: 18 octubre 2020].
* ↑ «El Casal de Joves de Lleida demana a la Paeria que rescindeixi el contracte amb l'empresa del bar de plaça del Dipòsit.». La Manyana, 21-08-2019. Arxivat de l'original el 2020-10-21. [Consulta: 18 octubre 2020].
* ↑ «Ficha en la web de patrimonio de la Generalidad de Cataluña» (en catalán).
* ↑ https://www.youtube.com/watch?v=Kt9GRPxWabw
# Mus setzeri

Mus setzeri és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds d'aproximadament 1.100 msnm al nord-est de Namíbia, el nord-oest de Botswana i l'oest de Zàmbia. El seu hàbitat natural són les sabanes seques. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. Aquest tàxon fou anomenat en honor del mastòleg estatunidenc Henry W. Setzer.

## Referències

* ↑ Monadjem, A.; Coetzee, N. Mus setzeri. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 13 març 2018.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 372-373. ISBN 978-0801893049.
# Can Canyet

Can Canyet és un edifici del municipi de Vidreres (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de dues plantes i golfes a la part central. Té la coberta a dues aigües interrompuda per les golfes, que només ocupen una part de la llargada del mas (estructura basilical). Els angles de la casa estan reforçats per pedres cantoneres ben visibles.
La porta principal té una obertura emmarcada de pedra en forma d'arc de mig punt. Les altres obertures de la façana, a excepció de les golfes, són fetes amb ampits, muntants i llindes de pedra. Quatre de les finestres tenen els ampits i els muntants treballats.
Al lateral esquerra del mas existeix una porta amb muntants i llinda monolítica i una finestra petita, també empedrada.
Malgrat els afegits laterals i les modificacions l'estructura i l'aspecte original del mas estan ben conservats.
Els muntants d'aquestes finestres tenen uns forats d'antigues reixes de ferro avui inexistents.
Un dels elements més curiosos del mas són els ampits reaprofiats d'una llinda antiga a la part posterior.

## Història

A la part posterior del mas hi ha dues finestres que tenen com a ampit un tros d'una antiga llinda, possiblement de la mateixa casa. La llinda antiga està partida en dos per a adaptar-se a la seva nova doble funció d'ampit i, si sumem les inscripcions d'un i altre costat i els girem a l'inrevés, obtenim la data de 17 + 48.
Actualment la casa està habitada per masovers que es dediquen a l'agricultura i a la ramaderia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Canyet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].

### Bibliografia

* Llinàs i Pol, Joan; Merino i Serra, Jordi; El Patrimoni de la Selva: Inventari històric artístic i arqueològic dels municipis de la Comarca,1998
# COSCO

China Ocean Shipping (Group) Company (xinès: 中国远洋运输（集团）总公司), coneguda com a COSCO o COSCO Group, és una empresa naviliera xinesa. La seva seu es troba a Ocean Plaza, al barri de Xicheng a Pequín. Posseeix 1.114 bucs, inclosos 365 de granel sec, amb una flota de contenidors amb una capacitat de 1.580.000 TEUs, i una flota de 120 bucs cisterna. La flota atraca a més de mil ports a tot el món. Ocupa el tercer lloc tan en nombre de bucs de contenidors com en volum al món. El 2012, va ser entre les 15 millors empreses de la Xina.
És el major transportista a granel sec a la Xina i un dels majors operadors de transport a granel sec a tot el món. A més, el grup és el transportista de línia més gran de la Xina. Al febrer de 2016, el grup COSCO es va fusionar amb China Shipping Group per formar China COSCO Shipping.

## Vegeu també

* Llista de les empreses de transport de contenidors més grans

## Referències

* ↑ «China Ocean Shipping Group Co». Bloomberg. [Consulta: 14 març 2013].
* ↑ "Contact Us Arxivat 2010-01-30 a Wayback Machine.." COSCO.
* ↑ "Donation Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine.". COSCO. May 21, 2008.
* ↑ «China Cosco Shipping Group Profile». [Consulta: 4 agost 2017].
* ↑ COSCO Group Arxivat 2008-05-29 a Wayback Machine.
* ↑ «Alphaliner TOP 100», 01-01-2019.
* ↑ Dooley, Howard J. «The Great Leap Outward: China's Maritime Renaissance». The Journal of East Asian Affairs. Institute for National Security Strategy, 26, 1, Spring–Summer 2012, pàg. 57. JSTOR: 23257908.
* ↑ «China Ocean Shipping (Group) Company Company Profile». Yahoo Business. [Consulta: 18 març 2013].
* ↑ http://en.coscocs.com/col/col6922/index.html Arxivat 2019-06-07 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* China Ocean Shipping (Group) Company
* COSCO North America, Inc.
* COSCO (Singapore) Pte. Ltd Arxivat 2004-09-23 a Wayback Machine.
* Analysis of COSCO Terminal at Pier J
# Pabbay (Barra)

Pabbay (en gaèlic escocès: Pabaigh) és una de les Illes de Barra, al sud de les Hèbrides Exteriors, a Escòcia. El nom procedeix de l'antic nòrdic: papa øi, que significa 'illa del capellà'. Ocupant una superfície de 250 ha, l'illa roman deshabitada des de principis del segle xix. L'alçada màxima que assoleix un turó de l'illa són 171 msnm.
La National Trust for Scotland és la propietària legal de Pabbay des de l'any 2000. Pabbay alberga una població al voltant de 100 ovelles, i, a l'estiu, nombrosos ocells que nidifiquen a l'illa.
L'illa va albergar una ermita cèltica. Alguns jaciments de l'edat de ferro poden observar-se també a Pabbay.

## Referències

* ↑ National Records of Scotland (15 Agost 2013) (pdf) Statistical Bulletin: 2011 Census: First Results on Population and Household Estimates for Scotland - Release 1C (Part Two) Arxivat 2014-02-23 a Wayback Machine.. "Appendix 2: Population and households on Scotland's inhabited islands". 17 Agost 2013.

## Enllaços externs

* Scottish climbers
* topo guide Arxivat 2015-09-27 a Wayback Machine.
# Magdalena Nolla Montseny

Magdalena Nolla Montseny (l'Alforja, Baix Camp, 1904 - Sant Adrià de Besòs, Barcelonès, 21 de juny de 1939) fou una de les dones republicanes de la Presó de les Corts de Barcelona. Militant d'Esquerra Republicana de Catalunya, fou afusellada al Camp de la Bota, amb 34 anys, víctima de la repressió franquista.
Magdalena havia nascut a l'Alforja (Tarragona) encara que en alguns documents, la poca perícia en reconèixer noms catalans del militar que prenia les filiacions, la feia constar com nascuda a Astorga. Residia a Barcelona, militava a ERC i estava compromesa amb la República i la causa catalana.
La derrota del Bàndol Republicà, va donar pas a la Dictadura del General Franco i es va iniciar una cruenta repressió dels vençuts. Les delacions i denuncies foren molt elevades, la propagació de rumors feia que persones sospitoses d'haver estat afiliades a sindicats, partits esquerrans, catalanistes, agrupacions de Dones antifeixistes, milicianes, voluntaris al front i Socors Roig, s'exposessin a ser jutjats per tribunals militars i s'enfrontessin a dures condemnes.
Magdalena Nolla era casada i mestressa de casa, el seu marit havia fugit a França i fou denunciada per una veïna. Ingressà a la Presó de Dones de les Corts el 22 de febrer de 1939. Sotmesa a un Consell de Guerra juntament amb 18 persones més, fou acusada, sense proves convincents, de ser una dona de mala conducta, de dirigir les Patrulles de control de Molins de Rei, d'haver saquejat l'Asil Duran de Sant Feliu de Llobregat i de ser una extremista que havia participat en la revolució separatista del 1934. Condemnada a mort, fou executada al Camp de la Bota el 21 de juny de 1939.
Al març de 2015, al Parc de la Pau de Sant Adrià del Besòs, fou descoberta una placa en homenatge i record de les dotze dones afusellades entre els anys 1939 i 1940 al Camp de la Bota pel Règim Franquista.

## Referències

* ↑ «[Els Consells de guerra: Les onze afusellades del Camp de la Bota. Memòria Presó de dones de les Corts,Barcelona 1939-1955]» (en català/castellà). Fernando Hernandez Holgado, 2006-2014. [Consulta: 21 juny 2019].
* ↑ «"Perilloses i roges": la història de disset dones afusellades». Diari Ara, 18-11-2016 [Consulta: 17 maig 2019].
* ↑ «Homenatgen les tres tarragonines afusellades al Camp de la Bota». Diari de Tarragona [Consulta: 17 maig 2019].
* ↑ Bella, Emili. «Revenja d'estat contra les dones - 10 des 2016». [Consulta: 17 maig 2019].
* ↑ Solé i Sabaté, Josep Maria. La Repressió Franquista a Catalunya 1938-1953. Barcelona: Edicions 62, 2003, p. 772. ISBN 9788429750089.
* ↑ Tribunal Militar tercer, Nº 1 «S.U. 2719». Consell de Guerra permanent, 20-06-1939.
* ↑ «Consell de Guerra Sumaríssim 1939 Magdalena Nolla Montseny, 1939 Causa 000076, Ref. 58841». Gentcat - Llista de reparació jurídica. [Consulta: 30 juny 2024].
* ↑ «Descoberta de placa en homenatge a les dones afusellades al Camp de la Bota». Ajuntament de Sant Adrià de Besòs, 06-03-2015. [Consulta: 7 maig 2024].
# Antofil·le

En botànica un antofil·le és una fulla floral més o menys modificada i amb funcions especials, com ara la protecció, l'atracció dels insectes que col·laboren a la pol·linització o la mateixa pol·linització. Atès que les peces que formen la flor són fulles que han patit una metamorfosi, cal considerar antofil·les els tèpals o sèpals, els pètals, els estams i els carpels.

## Referències

* ↑ «antofillo in Vocabolario - Treccani» (en italià). [Consulta: 27 desembre 2021].
# Milton Santos

Milton Santos (Brotes de Macaúbas, estat de Bahia, 3 de maig de 1926 – São Paulo, 24 de juny de 2001) va ser un reconegut geògraf i advocat brasiler, nomenat doctor honoris causa per vint universitats europees i llatinoamericanes, intel·lectual de referència i estudiós dels problemes de la globalització i el Tercer Món.

## Biografia

Va néixer a la regió de Chapada Diamantina el 1926. A Salvador va cursar els estudis primaris i els universitaris a la Facultat de Dret de la Universitat Federal de Bahia, acabant-los el 1948. El 1958 es va doctorar en Geografia per la universitat francesa de la Salle, iniciant llavors una carrera docent internacional que el portà a l'Institut de Tecnologia de Massachusetts (1971), la Universitat de Toronto (1972), la Universitat Central de Veneçuela (1974), la Universitat Estatal de Campinas (1975) i la Universitat de Colúmbia (1976).
A finals dels anys 1970 va tornar al Brasil, primer com a professor convidat de la Facultat d'Arquitectura i Urbanisme de la Universitat de São Paulo (1978), després com a professor titular visitant de la Universitat Federal de Rio de Janeiro (1979), i finalment com a catedràtic de Geografia Humana a la Universidade de São Paulo, institució en la qual desenvoluparia una fecunda labor acadèmica fins al final dels seus dies.

## Pensament

Santos definí dos termes clau: horitzontalitat i verticalitat, atès que les respostes científiques les donen els humans i els grups científics i financers, però s'investiga amb la finalitat del benefici econòmic (espai vertical dels diners).
El seu pensament sobre la disciplina geogràfica i sobre els problemes socials de la segona meitat del segle XX estan recollits en una extensa producció bibliogràfica que sobresurt per la seva originalitat, rigor i vivesa. Milton Santos va escriure més de quaranta llibres, amb aportacions teòriques en el camp de la geografia humana i de l'urbanisme de gran rellevància, així com dos centenars d'articles en revistes especialitzades. La seva herència intel·lectual està compendiada en un dels seus darrers llibres, A natureza do espaço. Técnica e tempo. Razâo i emoçâo (1996).
A més, Santos va participar en diversos debats sobre els enfocaments teòrics i metodològics que s'aplicaven, en aquells moments, a l'anàlisi del procés d'urbanització d'Amèrica Llatina.

## Obra publicada

* L'espace partagé (1975),
* Por uma geografía nova (1978),
* Pobreza urbana (1978),
* El trabajo del geógrafo en el Tercer Mundo (1978),
* Espaço e sociedade (1979),
* Economía Espacial (1979),
* Pensando o espaço do homem (1982),
* Ensaios sobre a urbanizaçâo latinoamericana (1982)

## Referències

* ↑ Lloberas Lafuente, David. «Milton Santos, la vigència del seu pensament». Catarsi Magazín, 14-01-2022. [Consulta: 17 gener 2022].
* 1 2 3 4 5 «Milton Santos: aspectos de sua vida e obra». www.ub.edu. [Consulta: 7 febrer 2018].
* ↑ http://educacao.uol.com.br/biografias/milton-santos.jhtm
* 1 2 «Copia archivada». Arxivat de l'original el 3 de setembre de 2017. [Consulta: 26 novembre 2012].
* ↑ Santos, Milton (2000) La Naturaleza Del Espacio: Técnica y Tiempo: Razón y Emoción. Barcelona: Ariel. ISBN 9788434434608
# Cantó de Montbazon

El cantó de Montbazon és un cantó francès del departament de l'Indre i Loira, situat al districte de Tours. Té 7 municipis i el cap és Montbazon.

## Municipis

* Artannes-sur-Indre
* Montbazon
* Monts
* Pont-de-Ruan
* Sorigny
* Veigné
* Villeperdue

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1957 | Paul Louis-Guillaume | radical, després SFIO |
| 1957-1970 | Étienne Cosson | Divers droite |
| 1970-1976 | Robert Prunier | Divers droite |
| 1976-1982 | M. Lemoine | PS |
| 1982-1985 | James Bordas | UDF |
| 1985-1992 | Louis Le Bescam | Divers droite |
| 1992-1995 | Régis Ramage | Divers droite |
| 1995-1998 | Hubert Marionnaud | Divers droite |
| 1998- | Marisol Touraine | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Copa Grand Champions femenina

La Copa Grand Champions femenina va ser un torneig de voleibol en categoria femenina que es disputava cada quatre anys, l'any següent dels Jocs Olímpics, entre les seleccions més fortes a nivell mundial. La competició va celebrar-se sempre al Japó.
La copa va ser creada el 1993 després dels canvis produïts en els grans torneigs internacionals organitzats per la FIVB arran de la creació de la Lliga Mundial i el Grand Prix. L'objectiu de la competició fou no deixar cap any sense una competició mundial de la FIVB. Aquest era l'únic torneig que no donava punts pel rànquing mundial del màxim organisme rector.
L'última edició disputada va ser la de 2017. La pandèmia de Covid19 va provocar que els Jocs Olímpics de Tòquio 2020 es disputessin el 2021, provocant que aquell any no se celebrés la Grand Champions. L'any 2023 es va aprovar que el Campionat del Món de voleibol femení passaria a ser bianual, motiu pel qual la Grand Champions va ser descontinuada.

## Sistema de competició

La Copa Grand Champions sempre ha mantingut la mateixa fórmula des de la primera edició:
* La competició es disputa al Japó.
* Hi prenen part sis equips, cinc classificats i un per invitació.
* El Japó sempre es prequalifica com a nació seu.
* Quatre equips es classifiquen com a campions continentals dels continents que han obtingut millor classificació als Jocs Olímpics anteriors.
* La selecció restant es classifica per una wild card donada per la FIVB.
* La competició es desenvolupa en format round robin (tots contra tots).
* La classificació final es calcula pel sistema habitual del voleibol, nombre de victòries, quocient de punts, quocient de sets i enfrontaments directes.

## Historial

| Any | Seu | Or | Argent | Bronze |
| 1993 | Tòquio | Cuba | R.P. de la Xina | Rússia |
| 1997 | Tòquio | Rússia | Cuba | Brasil |
| 2001 | Japó | R.P. de la Xina | Rússia | Japó |
| 2005 | Japó | Brasil | Estats Units | R.P. de la Xina |
| 2009 | Japó | Brasil | Cuba | Japó |
| 2013 | Japó | Brasil | Rússia | Itàlia |
| 2017 | Japó | Brasil | Itàlia | Iran |