OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean Malaquais

Wladimir Jan Pavel Malacki, conegut com a Jean Malaquais (Varsòvia, 11 d'abril de 1908 - Ginebra, 22 de desembre de 1998), fou un novel·lista, assagista i traductor d'origen polonès en llengua francesa.

## Biografia

Malacki Wladimir Jan Pavel Israël Pinkus –aquest era el seu nom complet– era fill d'una família jueva polonesa que no seguia la tradició religiosa. El pare era professor de llatí i grec. Ell tenia un germà petit, Salomon Monniek.
Amb 17 anys acabà el batxillerat i es disposà a descobrir el món per Europa i l'Àfrica i sobrevivia dedicant-se a feines molt diverses. A França, es feu amic de Marc Chirik, contrari a l'estalinisme, amb el qual participà en grups internacionalistes. A la fi de la dècada de 1920, va ser contractat a la mina de plom i plata de La Londe les Maures. El 1935 va conèixer André Gide, amb qui va mantenir correspondència fins al 1950. Gide el va animar a escriure i el va recomanar a editors de revistes. Malacki va publicar algunes novel·les i, el 1937, va començar a escriure L'Île de Java, que es convertiria en Les javanais el 1939. Aquesta novel·la, basada en la seva experiència entre els miners de tot el món, la publicà sota el pseudònim de Jean Malaquais. Va guanyar el Premi Renaudot el 1939 (al capdavant de Sartre amb El mur).
Apàtrida d'origen jueu i "marxista", es va mobilitzar en contra de la seva voluntat durant la Segona Guerra Mundial. Detallà la seva experiència en el Diari de guerra. En perill de mort, va fugir a Marsella, on va estar en contacte amb Teresa Rebull. El 1943, va anar a Veneçuela, Mèxic i després als Estats Units, on va adquirir la ciutadania nord-americana. El 1947, va publicar Planète sans visa, gran novel·la de França sota l'ocupació. El 1942 i després de la guerra, participà en el grup Gauche Communiste de France (GCF).
Va traduir Norman Mailer i Mircea Eliade.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «MALAQUAIS Jean, pseudonyme littéraire de MALACKI Vladimir». [Consulta: 28 juny 2015].

## Enllaços externs

* Societé Jean Malaquais
* Un nouveau grand écrivain: Jean Malaquais (francès)
# Jean Mana Mamuwené

Jean Mana Mamuwené (Congo Belga, 10 d'octubre de 1947) és un exfutbolista de la República Democràtica del Congo de la dècada de 1970.
Fou internacional amb la selecció de futbol de la República Democràtica del Congo amb la qual participà a la Copa del Món de futbol de 1974.
Pel que fa a clubs, destacà a SC Imana.

## Referències

* ↑ Appearances for Congo-Kinshasa National Team
* ↑ 1974 FIFA World Cup Germany Arxivat 2011-09-23 a Wayback Machine.
* ↑ «FIFA profile». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 18 octubre 2019].
* ↑ Jean Mana Mamuwené a National-Football-Teams.com (anglès)
# Manuel Fernández de Córdoba y de la Cerda

Manuel Luis Fernández de Córdoba-Figueroa y de la Cerda (Zafra, 25 de desembre de 1679-Madrid, 11 de juny de 1700) va ser un aristòcrata castellà, VIII duc de Feria i marquès de Priego.

## Biografia

Era fill de Luis Mauricio Fernández de Córdoba i Feliche de la Cerda. Va heretar els estats patrimonials familiars a la mort del seu pare el 1690, als 10 anys, quedant sota tutela de la seva mare. Només quedà fora de l'herència el marquesat de Celada, traspassat el 1686 pel seu pare a Diego Benítez de Lugo i la seva dona, nobles de la Orotava, a Tenerife.
No es va casar ni va tenir descendència, a la seva mort no va arribar a sobreviure a la seva mare. A causa d'això, els títols i estats de la casa de Priego van passar al seu germà Nicolás, que a més va esdevenir hereu dels Medinaceli a través de la seva mare, fet que va suposar de la unió d'ambdues cases i, per tant, l'engrossiment del patrimoni familiar.
El 9 de febrer de 1698 va ser nomenat cavaller del Toisó d'Or i investit amb el corresponent collar de l'orde pel rei Carles II.
Va morir amb només vint anys a la seva casa del carrer de Caballero de Gracia, a Madrid, i enterrat al convent de la Merced Calzada, de la mateixa ciutat.

## Títols

Va ostentar els següents títols nobiliaris:
De 1679 a 1700:
* VI Marquès de Montalbán
* VI Marquès de Villalba
De 1690 a 1700:
* VIII Duc de Feria
* VIII Marquès de Priego
* VI Marquès de Villafranca

## Referències

* 1 2 3 4 «Fitxa de Manuel Luis Fernández de Córdoba» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. [Consulta: 28 març 2016].
* 1 2 3 Estepa Giménez, Jesús. «Manuel Luis Fernández de Córdoba Figueroa y de la Cerda» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 4 desembre 2020].
* ↑ Burgos, 1838, p. 16.
* ↑ RAH, 2004, p. 179.

## Bibliografia

* Burgos, Augusto de. Blasón de España. Libro de oro de su nobleza (en castellà). Madrid: Imprenta de Don Pedro Montero, 1838.
* RAH «Informe de la Real Academia de la Historia sobre el Archivo de la Casa Ducal de Medinaceli y su relación la de Pilatos...» (en castellà). Boletín de la Real Academia de la Historia. Reial Acadèmia de la Història [Madrid], Tom CCI, 2004.
# Elsa Maxwell

Elsa Maxwell (Keokuk, Iowa, 24 de maig de 1883 — Nova York, 1 de novembre de 1963) fou una periodista estatunidenca especialitzada en xafarderies d'artistes i de l'alta societat a l'estil de Hedda Hopper i Louella Parsons a Hollywood; va ser temuda per col·legues i famosos.
Se li acredita presentar el joc del tresor en festes de societat de l'era moderna. (Còpia de fitxer a la Wayback Machine.)
Actuà en la pel·lícula del 1943 Stage Door Canteen, al costat de Judith Anderson, Tallulah Bankhead, Katharine Cornell, Lynn Fontanne, Helen Hayes, Gertrude Lawrence, Yehudi Menuhin, i Cornelia Otis Skinner.
Es va atribuir haver presentat Rita Hayworth al príncep Alí Khan el 1948. Anne Edwards suggereix que Maxwell era lesbiana i va tractar de seduir Maria Callas introduint-la en l'alta societat.
Entre 1912 i 1963 fou amant de l'escocesa Dorothy "Dickie" Fellowes-Gordon, nomenada hereva seua.

## Bibliografia

* RSVP: Elsa Maxwell's Own Story, Elsa Maxwell, 1954.
* How To Do It, or The Lively Art of Entertaining, Elsa Maxwell, Little, Brown and Company, 1957.
* Ari: The Life and Times of Aristotle Socrates Onassis, Peter Evans, 1986.

## Referències

* ↑ Adrienne McLean Being Rita Hayworth, p. 91, Rutgers University Press, 2004 ISBN 978-0-8135-3389-6.
* ↑ Edwards, Anne. Maria Callas: An Intimate Biography. Macmillan Publishers, 2001, p. 156. ISBN 978-0312269869.
* ↑ Peter Evans Nemesis, p. 44, Harper Collins, 2004 ISBN 978-0-06-058053-7.
* ↑ Edwards, p. 159.
* ↑ Stelios Galatopoulos, Maria Callas, Simon & Schuster, 1998, ISBN 978-0-684-85985-9.

## Enllaços externs

* Clan Maxwell
* Elsa Maxwell: frases
* Norwich William, "Entertaining: Elsa on My Mind"
# Erasmus (biografia)

Erasmus és una biografia d'Erasme de Rotterdam escrita per Stefan Zweig en 1934. Com altres aproximacions de Zweig a personatges claus de la història europea, no es fixa només en les dades objectives o documentals sinó que intenta comprendre l'estat anímic del personatge en els moments claus de la seva existència, que corren en paral·lel als grans esdeveniments del seu temps. El llibre relata en onze capítols com Erasme va formar-se com a erudit i com va assistir als cisma religiós de l'edat moderna.
D'Erasme destaca la seva feina intel·lectual, la consciència d'europeïtat i l'intent d'evitar el conflicte entre catolicisme i protestantisme, que va fracassar. En aquesta guerra, Zweig prefigura el fracàs dels intents de mediació enfront del nazisme i altres règims totalitaris que estaven triomfant al continent en el moment de l'escriptura del llibre. Malgrat la manca d'èxit, el llegat de l'erasmisme ha perdurat segles i les seves obres s'han llegit durant molt de temps, fins i tot en contra del consell de l'església que intentava defensar.
Indica que Erasme s'entén millor dins el context de l'humanisme, que intenta unir els pobles a través de la cultura, un somni europeu secular. Aquesta cultura ha de transcendir creences i fronteres i mediant entre els interessos particulars. El problema és que sovint als guardians de la cultura els manca valor i per això no poden, als moments decisius, imposar la seva visió pacifista i racional i s'acaba escoltant més la veu del fanatisme. El títol, que combina l'èxit i la tragèdia del personatge, resumeix l'aproximació a la seva tasca.
Zweig estableix de manera indirecta nombrosos punts de trobada entre la vida d'Erasme i la d'ell mateix: el seu paper d'intel·lectuals impotents davant l'auge dels bàrbars, un amor per una Europa unida, l'exili a terres angleses des del bressol alemany natal quan els nous vents que hi imperen van contra la seva estirp i el judici negatiu dels agents més visibles del poder. Igual que el protestantisme va suposar un canvi d'era, els conflictes bèl·lics del segle xx van destruir un món que Zweig es dedica a descriure a tots els seus llibres.

## Referències

* ↑ Dosse, François. El arte de la biografía: entre historia y ficción. Universidad Iberoamericana, 2007. ISBN 9789688596401 [Consulta: 2 octubre 2016].
# Erich Röhn

Erich Röhn (Groß Leuthen, 16 d'abril de 1910 - Hamburg, 7 d'agost de 1985) fou un violinista i director de concert alemany.
Va estudiar amb Gustav Havemann al Conservatori de Berlín i es va unir a l'Orquestra Filharmònica de Berlín el 1934 com a concertista. A partir de 1945, per invitació de Hans Schmidt-Isselstett, es va convertir en el primer concertista de l'Orquestra Simfònica de Radiodifusió d'Alemanya del Nord a Hamburg. També era bo tocant música de cambra, formant un trio amb Conrad Hansen i Arthur Troester i participant al Quartet de Corda d'Hamburg com a primer violí.
Va morir a Hamburg.

## Enregistraments (llista no exhaustiva)

* Violin Concerto; Coriolan Overture 1989, Ludwig van Beethoven, Berliner Philharmoniker dirigida Wilhelm Furtwängler (violí) Erich Röhn.
* Erich Röhn, Reinhard Wolf, Arthur Troester – Serenade Für Streichtrio Nr. 2. de Ludwig van Beethoven.ç
* Aurèle Nicolet, Helmut Winschermann, Adolf Drescher & Erich Röhn - Obras de Mozart i Schubert
* Concert per a violí. L. Beethoven - Orquestra Filharmònica de Berlín, Director Wilhelm Furtwängler (violí) Erich Röhn
* Beethoven, R. Strauss - Wilhelm Furtwängler dirigint la Filharmònica de Berlín, Erich Röhn (violí) - Últim concert a la "Philharmonie" 9/12 de gener de 1944: Concert per a violí en re / Sinfonia Domestica
* R. Strauss - Erich Röhn (violí), Orquestra Filharmònica de Berlín, Director Wilhelm Furtwängler* - Simfonia Domestica, op. 53
* Conrad Hansen, Erich Röhn, Arthur Troester – Klaviertrio Es-Dur, Op. 100 de Franz Schubert.
* Romances per a violí nº. 1 i 2. de L. v. Beethoven. Münchner Philharmoniker dirigida per Ferdinand Leitner, (violí) Erich Rohn.
* Tzigane, (M. Ravel), Rondo In A Major For Violin And Strings (F. Schubert); Hamburg Philharmonic Orchestra dirigida per Walter Martín (violí) Erich Röhn.

## Referències

* ↑ "12 Concerto Meisters who supported the Berlin Philharmoniker in the first half of the 20th century". Arxivat de l'original el 10 de setembre de 2012. Recuperat el 10 de setembre de 2012.
* ↑ Erich Röhn-Discogs
* ↑ "Ein Könner auf der Violine", arxivat de l'original el 17 de juliol de 2019. Recuperat el 17 de juliol de 2019.
* ↑ https://www.discogs.com/es/artist/1282959-Walter-Martin-4
# Erich Przywara

Erich Przywara (12 d'octubre de 1889, Katowice, Imperi Alemany - † 28 de setembre de 1972, Murnau am Staffelsee, Alemanya) fou un teòleg i filòsof alemany jesuïta, conegut sobretot per les seves reflexions sobre l'analogia de l'ésser i pel seu impacte en la teologia contemporània, tant catòlica com protestant.
Przywara fou membre de la Companyia de Jesús, feu el noviciat entre el 1908 i el 1910. Entre el 1910 i el 1921 feu els estudis usuals de l'orde, tot estudiant teologia i filosofia, amb un període d'ensenyament de música a l'escola Stella Matutina a Feldkirch. Fou ordenat sacerdot el 1920. Entre el 1922 i el 1941 fou membre del consell de redacció de la revista jesuïta Stimmen der Zeit a Múnic, fins que la revista fou tancada pel règim nazi. Durant la Segona Guerra Mundial es limità a la cura pastoral de les persones, i després es retirà a Hagen bei Murnau, on escrigué la resta de les seves obres. Fou amic personal d'Edith Stein, filòsofa i teòloga jueva convertida al Catolicisme i carmelita descalça.

## Pensament

El pensament de Przywara està centrat en el problema de Déu, el qual és pensat com un misteri i polaritat. Déu és proper a l'ésser humà, però alhora és un misteri transcendent. La seva obra més important fou Analogia Entis, que explora les relacions entre l'ésser de Déu i l'ésser de les criatures. L'analogia de l'ésser subratlla en la línia del Concili del Laterà IV, que com més gran és la semblança entre el Creador i les criatures, més gran és la seva desemblança.
Les seves posicions sobre l'analogia foren rebutjades pel teòleg protestant Karl Barth, qui assenyala que Déu només pot ser conegut vertaderament en l'acte de la seva revelació.

## Publicacions

* Gottgeheimnis der Welt. Drei Vorträge über die geistige Krisis der Gegenwart, München, 1923
* Religionsphilosophie katholischer Theologie. In: Handbuch der Philosophie. Hg. v. A. Baeumler u. M. Schröter, Abteilung II, S. 1-104. 1927
* Ringen der Gegenwart, 2 Bde. 1929.
* O großer König, Jesu Christ; in einigen Diözesen bekanntes Kirchenlied (z. B. Osnabrück GL 931); 1931.
* Analogia entis 1932
* Heroisch; Paderborn/Wien/Zürich, 1936
* Thomas von Aquin, Ignatius von Loyola, Friedrich Nietzsche. In: Zeitschrift für Aszese und Mystik 11 (1936), 257-295.
* Alter und Neuer Bund. Theologie der Stunde; Wien und München, 1956.
# Ernogrammus zhirmunskii

Ernogrammus zhirmunskii és una espècie de peix de la família dels estiquèids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

* El mascle fa 6,4 cm de llargària màxima i la femella 7,5.
* 41-42 espines a l'aleta dorsal.
* 2 espines i 28-30 radis tous a l'aleta anal.
* 44-47 vèrtebres.
* Presenta una franja estreta i blanca entre altres dues amples i negres a la base de l'aleta pelviana, i una taca fosca a l'aleta dorsal anterior.

## Alimentació

Hom creu que menja petits mol·luscs (com ara, Falsicingula mundana), peixos i ous de peixos.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, demersal (entre 2 i 11 m de fondària) i de clima temperat (de 14 °C a 21 °C del juliol al setembre), el qual viu al Pacífic nord-occidental: les costes del mar del Japó a Rússia, incloent-hi la badia de Pere el Gran.

## Observacions

És inofensiu per als humans i diürn (en contraposició a Ernogrammus hexagrammus, amb el qual comparteix el seu mateix hàbitat).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan D. S. & Evermann B. W., 1898. The fishes of North and Middle America: a descriptive catalogue of the species of fish-like vertebrates found in the waters of North America north of the Isthmus of Panama. Part III. Bull. U. S. Natl. Mus. Núm. 47. i-xxiv + 2183a-3136. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 octubre 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 4 5 Markevich, A. I. & Kharin, V. E., 2011. A new species of prickleback Ernogrammus zhirmunskii (Acanthopterygii: Perciformes: Stichaeidae) from the Sea of Japan, Russia. Zootaxa, 2814: 59–66. «PDF».
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* ION (anglès)
# Espinosa de los Caballeros

Espinosa de los Caballeros és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 120 | 114 | 108 | 110 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 13 agost 2021].
# Espinosa de Villagonzalo

Espinosa de Villagonzalo és un municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó (Espanya).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 329 | 290 | 247 | 226 |
# Escarabat de les flors

«Escarabat de les flors» té aquests significats:
* Cetonia aurata
* Brunidora (Oxythyrea funesta), espècie de coleòpter polífag de la família dels escarabeids
# Estadi Olímpic Diamniadio

L'Estadi Olímpic Diamniadiotambé conegut com Estadi Me Abdoulaye Wade, és un estadi esportiu de la ciutat de Dakar, al Senegal. S'utilitza per la pràctica del futbol, atletisme i rugbi.
Va ser inaugurat el febrer de 2022 pel president del país Macky Sall, en presència del president turc Recep Tayyip Erdogan, el president de la FIFA Gianni Infantino, el president de Guinea-Bissau Umaro Sissoco Embaló, el president de Ruanda Paul Kagame, el president de Libèria George Weah i el president de Gàmbia Adama Barrow. El primer partit enfrontà la selecció de Senegal amb una selecció de llegendes africanes. Amb el Senegal jugaven homes com El Hadji Diouf, Boubacar Sarr, Demba Ba, Mamadou Niang, Moussa Sow, Lamine Diatta, Omar Daf, Khalilou Fadiga, Oumar Sène, Thierno Youm, Racine Kane i Souleymane Sané. A la selecció africana jugaren Samuel Eto'o, Didier Drogba, Yaya Touré, Emmanuel Adebayor, Jay-Jay Okocha, Asamoah Gyan, Patrick Mboma, Mustapha Hadji, Samuel Kuffour, Shabani Nonda i Jonathan Pitroipa. El partit acabà amb empat a 1.
Té una capacitat per a 50.000 espectadors.
Serà seu dels Jocs Olímpics de la Joventut de 2026.

## Referències

* ↑ «FIFA and CAF Presidents attend Senegal stadium inauguration» (en anglès). FIFA, 22-02-2022.
* ↑ «Diamniadio : Drogba, Eto’o, Adebayor, Erdogan… Pluie de stars ce mardi pour inaugurer le nouveau stade du Sénégal !» (en francès). Afrik-Foot, 22-02-2022.
* ↑ «Spectacle festif en sons et lumières pour l’inauguration du Stade du Sénégal Me Abdoulaye Wade». aniamey.com, 22-02-2022.
* ↑ «La société turque Summa construira le stade olympique de Diamniadio pour 156 milliards F CFA» (en francès). Seneweb, 30-01-2020.
* ↑ «Standard Chartered Bank dans les gravats du futur stade olympique de Diamniadio» (en francès). Confidentiel Afrique, 22-01-2020.
* ↑ «Où en est le Sénégal, à trois ans des Jeux olympiques de la jeunesse 2022 ?» (en francès). Rfi.fr, 06-02-2019.
# Escola d'Arts i Oficis

«Escola d'Arts i Oficis» té aquests significats:
* Escola d'Arts i Oficis de Barcelona, nom amb què fou coneguda l'Escola de la Llotja
* Escola Lliure Provincial d'Arts i Oficis, nom inicial de l'Escola del Treball de Barcelona
* Escola d'Arts i Oficis Artístics d'Eivissa
* Escola d'Arts i Oficis de Manresa
* Escola d'Arts i Oficis d'Olot
* Escola Industrial d'Arts i Oficis, a Sabadell
# Estació de Capçanes

Mapa sinòptic línia R15 :
Mapa Línia Ca6 :
Capçanes és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada al nord de la població de Capçanes a la comarca del Priorat. L'estació es troba a la línia Reus-Casp i hi tenen parada trens regionals de la línia R15 de Rodalies de Catalunya i la línia Ca6, ambdues operades per Renfe Operadora.
Aquesta estació, projectada inicialment per la Companyia dels Ferrocarrils Directes, va entrar en servei l'any 1891 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia dels Ferrocarrils de Tarragona a Barcelona i França (TBF) entre Marçà-Falset (1890) i Móra la Nova. L'any 2011 hi havia uns 11 trens que feien parada a l'estació, l'edifici de viatgers es troba tancat i no hi ha personal.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 3.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Serveis regionals de Rodalies de Catalunya :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Móra la Nova Flix Riba-roja d'Ebre | Els Guiamets Móra la Nova¹ | | Marçà-Falset | Barcelona-Estació de França Barcelona-Sant Andreu Comtal |
| Casp Saragossa-Delicias | Els Guiamets Móra la Nova¹ | | Marçà-Falset | Barcelona-Estació de França Barcelona-Sant Andreu Comtal |
* Alguns regionals no efectuen parada a l'estació dels Guiamets, sent la següent o anterior Móra la Nova.

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R15». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2012-01-13. [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ Meseguer, Òscar «Una línia descendent». El Punt, 11029, 10-07-2011, pàg. 2-3. [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
# Estadi Obafemi Awolowo

L'Estadi Obafemi Awolowo és un estadi esportiu de la ciutat d'Ibadan, a Nigèria.
L'estadi va ser inaugurat el 1960. Fins a l'any 2010 fou anomenat Liberty Stadium. Té una capacitat per a 25.000 espectadors. Va ser seu de la Copa d'Àfrica de Nacions 1980.

## Referències

* ↑ Wolfgang F. Stolper, Clive S. Gray. Inside Independent Nigeria: Diaries of Wolfgang Stolper, 1960-1962. Ashgate Publishing, Ltd., 2003. ISBN 0-7546-0995-2.
* ↑ «The Liberty Stadium at Ibadan Nigeria». West African Builder and Architect, 1963, pàg. 2–4.
* ↑ Awolowo Stadium At last Arxivat 2010-12-27 a Wayback Machine., Nigerian Tribune, November 23, 2010.
* ↑ «Jonathan Renames Liberty Stadium in Ibadan after Awolowo». , 14-11-2010. Arxivat 7 de gener 2011 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-01-07. [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ «Liberty Stadium Ibadan | The Liberty Stadium now renamed Oba… | Flickr».
* ↑ «African Nations Cup 1980» (en anglès). The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 22-08-2013. [Consulta: 27 febrer 2018].
# Eteri de Barcelona

Eteri de Barcelona (mort cap al 65) és una personalitat llegendària, que una tradició tardana, documentada en obres historiogràfiques dels segles xvi i xvii, pretenen que fos el primer bisbe de Barcelona.

## Historicitat

La primera font que el cita va ser la pretesa crònica de Luci Flavi Dextre, fill de Pacià de Barcelona, que, en realitat, havia estat escrita al final del segle xvi pel jesuïta Jerónimo Román de la Higuera i publicada per primer cop en 1619. L'habilitat de la falsificació va ser que fos tinguda per molts autors com una obra autènticament antiga i escrita al segle v, per la qual cosa les seves afirmacions, la majoria sense cap fonament històric real, van passar a altres obres serioses fins al punt d'alterar greument la cronologia dels fets narrats i provocar que capítols catedralicis, consells municipals, etc., creient el que es deia, comencessin a retre culte o nomenessin patrons a sants inexistents, que van arrelar en la tradició popular. Cap a mitjan segle xvii i al segle xviii, altres autors van encarregar-se de demostrar la falsedat d'aquesta crònica i de les obres que s'hi inspiraren, però les tradicions, llegendes i culte iniciats ja havien arrelat prou i el poble va continuar considerant algunes d'aquestes històries com a autèntiques, fins a l'actualitat, tot i la seva inversemblança.

## Llegenda

Segons la llegenda, creada per tal d'endarrerir els orígens del bisbat de Barcelona fins als temps apostòlics, donant-li així més prestigi i preeminència sobre d'altres, Eteri hauria estat deixeble de Sant Jaume el Major, amb qui hauria arribat a Bàrcino cap a l'any 37. Abans de marxar a predicar per la resta d'Hispània, sant Jaume el va nomenar cap de la comunitat cristiana de la ciutat. Eteri hauria instal·lat la seu a l'indret on l'apòstol havia predicat, l'actual lloc on és l'Església dels Sants Just i Pastor.
Arran de les persecucions dels cristians de temps de Neró, cap a l'any 60, Eteri s'hauria reunit amb altres bisbes ibèrics (llegendaris, com ell: Nèstor de Palència, Capitó de Lugo, Arcadi de Logronyo, Agatodor de Tarragona, Eugeni de València, Basili de Cartagena, Elpidi de Toledo, Efraïm d'Astorga i Pius de Sevilla) a Peníscola per veure de trobar una solució al problema: les tropes romanes, comandades per Actus, van detenir-los tots quan estaven plegats i van executar-los, morint màrtirs.

## Veneració

La seva festivitat se celebra el 4 de març, coincidint amb la festivitat dels Sants Màrtirs del Quersonès, set màrtirs reals dels segles III-IV de qui el falsificador havia tret els noms. De fet, la història del sant té un abast local i mai no ha estat reconeguda per l'Església, per la qual cosa, Eteri de Barcelona no figura al santoral ni al Martirologi romà. Els noms que hi apareixen són els dels sants del Quersonès.
A més, l'aparició tardana de la llegenda ha fet que, en aquest cas, no arrelés a la ciutat, on no ha tingut mai cap devoció popular ni un culte reconegut.