OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sofer

El sofer és un escriba jueu especialitzat en la còpia i ornamentació dels textos sagrats. Existeix una associació, la Vaad Mishmereth STaM, que qualifica els sofers professionals de manera que puguin respectar totes les lleis que envolten el tracte amb els llibres a part d'un bon domini de la cal·ligrafia.
# Macrognathus taeniagaster

Macrognathus taeniagaster és una espècie de peix pertanyent a la família dels mastacembèlids. Es distribueix per l'Àsia: conques dels rius Mekong, Chao Phraya i Mae Klong. És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical. Fa 16 cm de llargària màxima. Passa la major part del dia enterrat al fang, la sorra o la grava fina. Menja durant la nit larves d'insectes bentònics, crustacis i cucs. És venut fresc i forma part, sovint, del mercat de peixos d'aquari. És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède B. G. E., 1800. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 2. i-lxiv + 1-632.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 5 6 7 FishBase (anglès)
* ↑ Lim, P., S. Lek, S.T. Touch, S.-O. Mao i B. Chhouk, 1999. Diversity and spatial distribution of freshwater fish in Great Lake and Tonle Sap River (Cambodia, Southeast Asia). Aquat. Living Resour. 12(6):379-386.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ Rainboth, W.J., 1996. Fishes of the Cambodian Mekong. FAO Species Identification Field Guide for Fishery Purposes. FAO, Roma, 265 p.
* ↑ Baird, I.G., V. Inthaphaisy, P. Kisouvannalath, B. Phylavanh i B. Mounsouphom, 1999. The fishes of southern Lao. Lao Community Fisheries and Dolphin Protection Project. Ministry of Agriculture and Forestry, Laos. 161 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.
# Cal Moro (Arenys de Munt)

Cal Moro és un edifici d'Arenys de Munt (Maresme) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge unifamiliar de planta rectangular. Consta de planta baixa, pis i golfes. La coberta és a quatre vessants. Hi ha uns cossos afegits. S'accedeix a la casa per un portal d'arc de mig punt amb grans dovelles. A ambdós costats hi ha grans finestres baixes. Al primer pis hi ha balcons, mentre que a les golfes hi torna a haver finestres. Originàriament la casa era una masia que ha estat reformada per ser engrandida. Per rematar la façana hi ha un ràfec. Davant de la casa hi ha una era.

## Història

En una façana lateral hi ha una finestra amb llinda de pedra en la qual hi ha la data 1734. Pot ser del moment en què es va fer la reforma o bé la data de finalització de les obres.

## Referències

* 1 2 «Cal Moro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Brian Marick

Brian Marick, un llicenciat de la Universitat d'Illinois, és un especialista de les proves de programari. Marick és un dels autors del Manifest Àgil (Agile Manifesto en anglès) que va marcar l'inici del moviment del desenvolupament àgil de programari, un dels promotors de l'escola de proves Context-Driven, i l'autor de diversos llibres.

## Bibliografia

* Marick, Brian. The Craft of Software Testing: Subsystem Testing Including Object-based and Object-oriented Testing (en anglès). Prentice-Hall, 1995. ISBN 0-1317741-1-5.
* Marick, Brian. Everyday Scripting with Ruby: For Teams, Testers, and You (en anglès). Pragmatic Bookshelf, 2007. ISBN 0-9776166-1-4.
* Marick, Brian. «A manglish way of working: Agile software development». A: Andrew Pickering i Keith Guzik. The mangle in practice: Science, Society, and Becoming (en anglès). Duke university press, 2008. ISBN 0-8223437-3-8.
* Marick, Brian. Programming Cocoa with Ruby (en anglès). Pragmatic Bookshelf, 2009. ISBN 978-1-93435-619-7.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Brian Marick
* Exploration Through Example - blog
* Context-Driven Testing
* Visible Workings
# Ca n'Arboix

Ca n'Arboix és un edifici del municipi de Caldes d'Estrac (Maresme) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta casa era habitada pels masovers de la Masia de Can Busquets.

## Descripció

Construcció de planta baixa i un pis del segle xviii a la qual s'hi afegeixen les arcades del nivell superior al segle xix.
Les obertures, el portal d'entrada i les finestres de la planta baixa estan emmarcades en pedra, la resta, no. Les arcades són de mig punt i tenen una barana de totxo fent formes calades.
Al capdamunt de l'edificació trobem una terrassa mirador amb voltes d'arc de mig punt i una barana feta amb totxos, que formen figures geomètriques. La curiositat de l'edificació és que aquesta terrassa comunica directament amb la finca de Can Busquets, salvant el desnivell del terreny, ja que queda a la mateixa alçada de l'entrada de la masia, a pocs metres de la famosa torre circular i, de fet, en trams del jardí tornem a trobar la barana de rajola que hem citat.

## Referències

* 1 2 «Ca n'Arboix». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
* 1 2 «Ca n'Arboix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 novembre 2012].
# Ca n'Andalet

Ca n'Andalet és una obra de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al districte d'Horta-Guinardó, a la banda del Carmel. És un edifici de tres plantes, amb galeria porxada lateral. És bastida en un pendent sobre la riera d'Alarcón, per on ha de passar la perllongació del carrer Lisboa.
A la primera meitat del segle xix aquesta masia fou restaurada i modificada prenent l'aspecte actual.
A la segona planta fou instal·lada una gran sala amb mosaics de gran valor. Presenta un deficient estat de conservació ja que està mig abandonada.

## Història

Anteriorment havia rebut els noms de Can Ventura, "Mariner del Coll" i Can Grasses.
El 1675, un Grasses comprà una peça de terra annexa.
Els Grasses en seran propietaris fins al 1831, any en què Joaquim Grasses la ven a Josep Xinxó, de Barcelona, el qual condiciona la finca. Els hereus d'aquests la deixen als fills del que havia estat masover, Eudald Bernet "Andalet", del qui pren el nom la casa.
En els seus terrenys hi havia el camp de futbol on s'inicià la Unió Atlètica d'Horta.
Fins a l'any 1950 es conrearen hortalisses i plantes de jardí que es venien al mercat d'Horta. Comptava amb mina d'aigua portada des de Sant Genís dels Agudells.
Actualment és propietat de l'Ajuntament de Barcelona, que l'ha restaurat i hi ha instal·lat una escola d'informàtica de Barcelona Activa, S.A.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Ca n'Andalet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ Rius, Jaume. U. A. d'Horta 75 anys. Barcelona: Jaume Rius, agost 1997. ISBN 84-922944-OX.

## Enllaços externs

* «Ca n'Andalet». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Brunhilda

Brunhilda és un gènere d'ocells de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 11.1, 2021) aquest gènere està format per dues espècies:
* Brunhilda charmosyna - estrilda caranegra septentrional.
* Brunhilda erythronotos - estrilda caranegra meridional.
# Bréhain

Bréhain és un municipi francès, situat al departament del Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 95 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Bréhain era de 95 persones. Hi havia 36 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (8 homes vivint sols), 16 parelles sense fills i 12 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 46 habitatges, 37 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 6 estaven desocupats. 41 eren cases i 4 eren apartaments. Dels 37 habitatges principals, 30 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 1 tenia dues cambres, 6 en tenien tres, 7 en tenien quatre i 23 en tenien cinc o més. 28 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 17 habitatges hi havia un automòbil i a 18 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Bréhain el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 8 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 8 |
| 4 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 12 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 8 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 4 |
| 4 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 62 persones, 45 eren actives i 17 eren inactives. De les 45 persones actives 42 estaven ocupades (23 homes i 19 dones) i 3 estaven aturades (3 homes). De les 17 persones inactives 2 estaven jubilades, 4 estaven estudiant i 11 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Bréhain hi havia 4 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Bréhain a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Bréhain a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Cal Palau (el Vendrell)

Cal Palau és una casa al municipi del Vendrell inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta casa data del s. XVIII. Va ser construïda per la família Ribes (grans propietaris del Vendrell). Aquest edifici presenta les característiques de les masies catalanes, ja que antigament era un mas rodejat de grans hortes, propietat de la mateixa família. Però, amb el pas del temps, aquestes foren abandonades i el terreny es vengué com a solar per edificar-hi. Actualment, susdita masia, resta rodejada d'edificacions, fet que en xoca molt, sobretot si no es coneix la seva història.
En el primer cop d'ull destaca una torre amb teulada de quatre vessants, unes finestres d'arc de mig punt -a la part alta-, una porta balconera i una tribuna de pedra que descriu un arc rebaixat. La resta de l'edifici consta de tres plantes: els baixos contenen una gran portalada d'arc rebaixat, la planta principal té dues balconades amb llinda decorada per mitjà d'un relleu de motius florals, entre els quals hi ha una fornícula amb escultura eqüestre de Sant Jaume (construït per un dels seus propietaris que es deia Jaume). La planta superior presenta dues finestres amb arc carpanell i àmbit. Tota la façana és recorreguda per un ampli sòcol. Aquest conjunt recorda a les masies típiques de la comarca.

## Referències

* 1 2 «Cal Palau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Cal Palau». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Cal Pagès

Cal Pagès és una masia a escassa distància al nord-oest del veïnat de Vilartolí, integrat al municipi de Sant Climent Sescebes (Alt Empordà). Construïda vers els segles XVIII-XIX amb reformes i ampliacions posteriors està catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La masia es construí a la zona delimitada entre la riera d'Anyet i el còrrec de les Comes.
Es tracta d'una masia aïllada formada per diversos cossos adossats, que li proporcionen una planta més o menys rectangular. L'habitatge en si està situat a la part central de la construcció. Presenta un cos rectangular cobert amb teulada de quatre vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. La resta de cossos s'adossen a aquest. A tramuntana i a migdia hi ha dos cossos amb teulada de dues aigües i distribuïts en dues plantes, tot i que el de la banda sud està envoltat d'una terrassa al pis. A ponent hi ha una altra construcció amb la coberta d'un sol vessant i distribuït en planta baixa i pis. En general, les obertures són rectangulars i estan bastides amb maons, tot i que presenten els emmarcaments arrebossats i moltes d'elles han estat reformades o bé transformades. L'últim cos que integra la construcció està situat a la banda sud-oest i destinat als usos agrícoles. Es tracta d'un cos rectangular amb la coberta d'un sol vessant i distribuït en una sola planta, amb dues zones de corrals davant tancades per un mur de pedra. Presenta una porta d'accés d'arc rebaixat bastida amb pedra disposada a sardinell. La construcció està bastida amb pedra sense treballar lligada amb abundant morter de calç.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Pagès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Bwana

Bwana — terme que significa en suahili «senyor»— és una pel·lícula espanyola dirigida per Imanol Uribe. La pel·lícula fou seleccionada per representar Espanya a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 1996, però finalment no fou nominada.

## Argument

Antonio (Andrés Pajares) i Dori (María Barranco) es van de vacances a la costa andalusa. Allí es topen amb un immigrant negre anomenat Ombasi (Emilio Buale) que no sap parlar espanyol. Han de conviure amb ell perquè perden les claus del cotxe. Una nit es troben amb un grup de skinheads que els faran la vida impossible...

## Repartiment

* Andrés Pajares - Antonio.
* María Barranco - Dori.
* Emilio Buale - Ombasi.
* Alejandro Martínez - Iván.
* Andrea Granero - Jessy.
* Miguel de Arco - Román.
* Paul Berrondo - Michael.
* César Vea - Joaquín.
* José Quero - Pepe.
* Rafael Yuste - Rafa.
* Santiago Nang - Yambo.
* Patricia López Schlichting, Uta.

## Rodatge

Rodada al Parc Natural de Cap de Gata, Níjar, Almeria.

## Nominacions
### XI Premis Goya

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor pel·lícula | Millor pel·lícula | Candidata |
| Millor director | Imanol Uribe | Candidat |
| Millor actor revelació | Emilio Buale | Candidat |

## Referències

* ↑ «Bwana». NY Times. [Consulta: 8 octubre 2015].
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* ↑ «39 Countries Hoping for Oscar Nominations». Academy of Motion Picture Arts and Sciences, 13-11-1996. Arxivat de l'original el 9 febrer 1999. [Consulta: 5 octubre 2015].
* ↑ La película Bwana fue rodada en Almería
* ↑ Bwana, al web dels Premis Goya
# Caloenas

Caloenas és un gènere de la família dels colúmbids (Colombidae) que inclou una espècie vivent i almenys una altra extinta.

## Llista d'espècies

El gènere, segons BirdLife Taxonomic Checklist v2 (Dec 2017), està format dues espècies:
* colom de Liverpool (Caloenas maculata) †.
* colom de Nicobar (Caloenas nicobarica).
També s'ha descrit una tercera espècie, Caloenas canacorum coneguda únicament per restes subfàssils i que es va extingir fa més de 2000 anys.

## Referències

* ↑ David William Steadman, (2006). Extinction and Biogeography of Tropical Pacific Birds. University of Chicago Press. ISBN 0-226-77142-3.
# Calnú

Calnú és una entitat de població ubicada al departament d'Artigas, al nord-oest de l'Uruguai. Es troba dins del sector 7è departamental i limita al nord amb la ciutat de Bella Unión i al sud-est amb Tomás Gomensoro. A l'oest fa frontera amb el riu Uruguai i el poblat de Mones Quintela.

## Població

Segons les dades del cens de 2004, Calnú tenia una població aproximada de 32 habitants.
| Any | Població |
| 1963 | - |
| 1975 | - |
| 1985 | - |
| 1996 | - |
| 2004 | 32 |
| 2011 | 15 |

## Referències

* ↑ «Cens de 2004 del Departament d'Artigas» (XLS) (en castellà). INE, 2004. Arxivat de l'original el 2011-07-21. [Consulta: 10 desembre 2011].
* ↑ «Estadístiques 1963–1996 / C» (DOC) (en castellà). Institut Nacional d'Estadística de l'Uruguai, 2004. Arxivat de l'original el 2011-07-21. [Consulta: 10 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Mapa de l'INE de Calnú (castellà)
# Búnquers de Morassac

Els Búnquers de Morassac són una obra del municipi de Peralada (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al nord-oest del nucli urbà de la població de Peralada, a escassa distància del veïnat del Morassac, a tocar la carretera GIP-6021.
Búnquer o casamata de grans dimensions, actualment ampliat i rehabilitat com a habitatge. Presenta una planta més o menys rectangular i es troba mig soterrat, amb els paraments laterals coberts per dos talussos de terra i la coberta plana. La construcció presenta dues grans obertures rectangulars, un gran portal d'accés i una finestra, actualment reconvertides en vidrieres. La finestra presenta un camuflatge de pedres lligades amb morter. L'interior presenta un paviment de rajoles vidrades marrons actual. La construcció és bastida amb formigó, amb restes de l'encofrat utilitzat per bastir-lo. A la part posterior s'hi ha construït una zona d'esbarjo amb taula i bancs d'obra, i unes graelles per coure. Alguns dels paraments exteriors han estat pintats.

## Història

Construcció militar portada a terme per l'organisme franquista denominat "Servicio Militar de Construcción". Aquestes fortificacions pertanyen a l'extensa i àmplia xarxa de búnquers i nius de metralladora, bastides entre els anys 1940-45, que s'estén tot al llarg de les terres properes a la frontera i al litoral nord de l'Empordà. Aquesta va ser nomenada "linea P" o "linea Peréz", encara que també és coneguda com a "línia Gutierrez", potser pel fet que el coronel d'enginyer Manuel Duelo Gutiérrez, va participar en una reunió relativa a la fortificació d'aquesta línia.
Realment, l'origen del nom ve donat per la posició geogràfica de la línia en qüestió que abastava tota la part del Pirineus, d'aquí que s'anomenés P. Totes aquestes construccions foren bastides després d'acabar-se la guerra del 1936-39 pels serveis de l'exèrcit del govern dictatorial, en resposta a una possible invasió procedent de França.
L'any 1985 es va decidir suprimir els regiments de defensa i desmantellar les bateries.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Búnquers de Morassac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Cal·línic de Ravenna

Cal·línic (en llatí Callinicus, en grec Καλλίνικος) fou exarca de Ravenna del 596 al 603. Pau Diaca l'anomena Gallinicus patricius.

## Biografia

A diferència dels seus predecessors en el càrrec, les seves relacions amb el papa Gregori el Gran van ser molt tenses. Va cedir a les pressions del pontífex i el 598 va acordar una treva en nom de l'Imperi amb els longobards una pau per dos anys, segons Pau Diaca «una pau fermíssima», en la qual els longobards eren reconeguts sobirans dels territoris que ocupaven en aquells moments. Gràcies a aquests acords, Cal·línic, amb l'ajuda dels longobards, va poder rebutjar uns atacs dels eslaus que van intentar envair el nord d'Ístria a l'estiu del 599.
En política religiosa, Cal·línic va ser tolerant amb els partidaris de la Qüestió dels Tres Capítols, en la qual el papa Gregori volia ser molt contundent i el va criticar amb fermesa. Va fer de mediador entre el papa i el bisbe de Salona, acusat per Gregori de simonia, i va aconseguir una reconciliació entre els dos.
El 601, al final de la pau, per obligar els longobards a signar un nou tractat, va ocupar Parma i es va apoderar per sorpresa d'una filla del rei Agilulf i el seu marit i els va enviar a Ravenna. Però per contra Agilulf es va enfurismar i el 602, amb ajuda dels àvars i els eslaus, va envair territori romà d'Orient destruint Pàdua a foc i a sang i ocupant Monselice, va destruir Cremona i després Màntua fins que va assolir l'alliberament de la seva filla, el seu gendre i el seu net. Per aquests fets, l'any 603 va ser destituït, i nomenat Esmaragd, que assumia el poder per segona vegada.

## Referències

* ↑ Pau Diaca. Historia Langobardorum Llib. IV, p. 319
* ↑ Grumel, Venance. Traite d'etudes byzantines, vol. I: Exarques de Ravenne (en francès). París: P.U.F., 1958, p. 417.
* ↑ Bréhier, Louis. Vie et mort de Byzance: le monde byzantin. París: Albin Michel, 1969, p. 49-50.
# Běhounekita

La běhounekita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el nom en honor del professor František Běhounek (27 d'octubre de 1898, Praga, Àustria-Hongria - 1 de gener de 1973, Karlovy Vary, Txecoslovàquia), físic nuclear, explorador i escriptor. L'asteroide (3278) Běhounek també porta el seu nom.

## Característiques

La běhounekita és un sulfat de fórmula química U(SO₄)₂(H₂O)₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2010, i la primera publicació data d'un any més tard. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. És l'únic sulfat d'urani tetravalent natural, i una de les poques sals naturals U$^{4+}$, juntament amb els arsenats štĕpita i vysokýita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al filó Geschieber de la mina Svornost, a la localitat de Jáchymov, a les Muntanyes Metal·líferes (Regió de Karlovy Vary, República Txeca). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Běhounekite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 gener 2019].
# Cal Ferrer (Montmeló)

Cal Ferrer era un edifici de Montmeló (Vallès Oriental), ara desaparegut, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Era una casa de planta i pis de forma rectangular que era habitatge i ferreria a la vegada (a la façana encara s'hi conservaven les anelles per lligar els cavalls a l'hora de ferrar-los). La porta era d'arc de mig punt adovellat. A l'entrar hi havia un obrador molt complet amb el forn, encluses, etc. Al fons del taller hi havia una porta que donava a un pati i a l'esquerra una porteta que donava entrada a l'habitatge, on hi havia un menjador cuina i les escales d'accés a les cambres. La façana era rematada per un ràfec.
La planta de l'obrador era de forma rectangular amb un queixal al fons a l'esquerra. Entrant, a mà dreta, hi havia el forn i una gran manxa i per les parets restaven penjades els materials i estris que s'utilitzaven per a la ferreria, des de ferradures a claus o diferents màquines, com la del recalcar o la de foradar, també encluses, compassos, etc.

## Història

L'obrador no s'utilitzava des que va morir el ferrer, pare dels darrers propietaris. El taller era sempre obert perquè es veiés des del carrer. La casa estigué afectada per un pla urbanístic que obrí un carrer Major del poble anomenat Àngel Guimerà.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Ferrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].