OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kodakgallery.com-Sierra Nevada

L'equip Kodakgallery.com-Sierra Nevada (codi UCI: OSN), conegut anteriorment com a Sierra Nevada, va ser un equip ciclista professional estatunidenc de categoria Continental. Va competir de 2002 a 2007.

## Principals victòries

* Tour de Wellington: Eric Wohlberg (2004)

### Grans Voltes

* Tour de França
** 0 participacions
* Giro d'Itàlia
** 0 participacions
* Volta a Espanya
** 0 participacions

## Classificacions UCI

Fins al 1998 els equips ciclistes es trobaven classificats dins l'UCI en una única categoria. El 1999 la classificació UCI per equips es dividí entre GSI, GSII i GSIII. D'acord amb aquesta classificació els Grups Esportius I són la primera categoria dels equips ciclistes professionals. La següent classificació estableix la posició de l'equip en finalitzar la temporada.
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2002 | 38è (GSIII) | Chad Gerlach (1704è) |
| 2003 | 60è (GSIII) | Adham Sbeih (1474è) |
| 2004 | 22è (GSIII) | Eric Wohlberg (366è) |
L'equip participa en les proves dels circuits continentals i principalment en les curses del calendari de l'UCI Amèrica Tour.
UCI Amèrica Tour
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2005 | 6è | Dominique Perras (34è) |
| 2006 | 9è | Jackson Stewart (25è) |
| 2007 | 13è | Dominique Rollin (16è) |
UCI Europa Tour
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2007 | 101è | Dominique Rollin (496è) |
UCI Oceania Tour
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2005 | 10è | Hayden Godfrey (12è) |
| 2006 | 6è | Dominique Perras (5è) |
| 2007 | 15è | Dominique Rollin (24è) |

## Referències

* ↑ Classificacions UCI Arxivat 2011-08-19 a Wayback Machine. (Web oficial de l'UCI).

## Enllaços externs

* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilles i resultats a firstcycling.com
* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
# Kodaixim

Kodaixim (en hebreu: קדשים) és el cinquè ordre de la Mixnà, la Tosefta, i el Talmud Babilònic, i tracta en gran part sobre els serveis religiosos que tenien lloc dins del Temple de Jerusalem i sobre els sacrificis d'animals que es realitzaven al temple, així mateix tracta sobre altres temes relacionats, com la matança de bestiar amb finalitats alimentàries i sobre la caixrut. Aquest ordre de la Mixnà és conegut com a Kodaixim ("coses sagrades"), perquè tracta sobre temes relacionats amb el servei sacerdotal en el Temple de Jerusalem, i amb la matança del bestiar segons el ritual jueu.

## Nom

El nom Kodaixim és aparentment una abreviatura de Shechitat Kodaixim ("la matança dels animals sagrats"), ja que el tema principal d'aquest ordre és el sacrifici del bestiar. Kodaixim també inclou un tractat sobre el sacrifici dels animals per a ús alimentari, així com altres lleis dietètiques que s'apliquen a la carn i als productes d'origen animal. El nom Kodaixim, s'aplica als sacrificis que tenien lloc al Temple i als objectes sagrats que allà es trobaven, així com als sacerdots cohanim que duien a terme les tasques i les cerimònies pròpies del seu servei al Temple, sobre aquestes coses sagrades, indrets, i persones, l'ordre Kodaixim se n'ocupa principalment.

## Contingut

Encara que el tractat Hulín es refereix al sacrifici del bestiar per a finalitats alimentàries, i no pas al sacrifici sacerdotal, perquè les normes sobre el sacrifici adequat del bestiar i l'aviram es consideraven una part integrant del concepte de santedat del judaisme, aquests afers també es van incloure en l'ordre relatiu a les coses sagrades. El Séder Kodaixim consta d'11 tractats, i té un total de 90 capítols.
Aquest séder tracta principalment sobre el sacrifici dels animals, les aus, i sobre les ofrenes de menjar, sobre les lleis relatives al sacrifici, sobre l'ofrena pel pecat, i sobre les lleis relacionades amb l'apropiació indeguda de la propietat. L'ordre conté una descripció del Segon Temple de Jerusalem, i ofereix una descripció i unes regles sobre el servei diari, i sobre el sacrifici ritual en el Temple. L'ordre de Kodaixim conté 11 Tractats: Zevahim, Menahot, Hulín, Behorot, Arakhin, Temurà, Keritot, Meilà, Tamid, Midot, i Kinim.

## Referències

* ↑ Birnbaum, Philip. «Kodashim». A: A Book of Jewish Concepts. Nova York, NY: Hebrew Publishing Company, 1975, p. 541–542. ISBN 088482876X.
* ↑ «Introduction to Seder Kodashim». A: The Babylonian Talmud. vol. 5. Londres: The Soncino Press, 1948, p. xvii–xxi.
* ↑ Arzi, Abraham (1978). «Kodashim». Encyclopedia Judaica 10 (1st edición). Jerusalem, Israel: Keter Publishing House Ltd. pp. 1126-1127.Arzi, Abraham. «Kodashim». A: Encyclopedia Judaica. 10. 1st. Jerusalem, Israel: Keter Publishing House Ltd., 1978, p. 1126–1127.
* ↑ www.jewishencyclopedia.com/
# Kumade

El kumade (urpa d'os) és un cop simple de karate. La mà i els dits es col·loquen en forma similar al hiraken, és a dir, amb els dits flexionats amb la primera falange. Les superfície colpejadora és el palmell de la mà inclosos el taló i els artells dels dits. Si obren els dits per colpejar la tècnica s'ha d'anomenar hirate. És una tècnica usada per esquivar o colpejar en qualsevol lloc que no existeixin sortints ossis (com en el colze). Les millors zones seran aquelles compostes de músculs i ossos com els bíceps, les costelles, el pit i el nas.

## Referències

* ↑ Sam Lee, Libro de oro karate, ISBN 84-8403-061-X (castellà)
# Kuma-ryū

El kuma-ryū (estil de l'os) és un estil de karate d'Okinawa, postures verticals, de tancament ràpid d'espai i de curta distància de prop les tècniques de combat. En aquest estil hi ha panys comuns, tècniques de control i immobilització, i els meridians punts vagues (o "punts de pressió"). No hi ha puntades altes per sobre la cintura.
El kuma-ryū és un estil que intenta tornar als orígens del karate i es tracta d'un sistema basat en shorin-ryu, amb influències de motobu-ryu, ryu-te, i els conceptes txi meridians de la medicina tradicional xinesa.

## Bibliografia

* Robert Sterling, senior practitioner
* McCarthy, Pat, Classical Kata of Okinawan Karate, 1987 Ohara Publications, Inc.
* Dillman, George A.; Thomas, Chris, Advanced Pressure Point Grappling, 1995 George Dillman Karate International
* Montaigue, Erle, Dim-Mak Death Point Striking, 1993 Paladin Press
# Kumaragiri Reddy

Kumaragiri Reddy (1386-1402, + 1403) fou fill d'Anavota Reddy i nebot i successor d'Anavema Reddy. La pujada al tron del regne Reddy de Kondavidu per Kumaragiri fou discutida pels seus cosins Vema i Macha, fills de Pedakomati Vema Reddy, un influent membre de la família.
La discòrdia va portar a la guerra civil de la que Kumaragiri va sortir victoriós amb el suport del seu cunyat Kataya Vema Reddy. No obstant la pau només fou restaurada quan es va prometre a Pedakomati Vema Reddy que seria el successor de Kumaragiri a Kondavidu. Kumaragiri fou un tranquil governant que va gaudir de la vida, el confort i la luxuria. El govern efectiu del regne fou concedit al seu cunyat i comandant en cap de l'exèrcit Kataya Vema Reddy. Kumaragiri Reddy va tenir dues filles, Anitalli i Hariharamba.
La divisió del regne en occidental (Kondavidu) i oriental (Rajahmundry) no fou ben vista. Kumaragiri Reddy va nomenar a Kataya Vema Reddy com a virrei a Rajahmundry el 1395. El 1402 Pedakomati Vema Reddy es va revoltar i Kumagiri no va poder resistir la força del rebel i va haver de fugir amb el seu cunyat Kataya Vema Reddy a Rajahmundry on va morir uns mesos després. Pedakomati Vema Reddy es va proclamar llavors rei, mentre Kataya en resposta es proclamava independent a Rajahmudry.

## Referències

* ↑ by A.BALAMURALI .,B.E., M.C.A., M.B.A., M.Phil., (Ph.D). «A History of Reddiyars». WordPress.com. [Consulta: 1r gener 2017].
# Kilman

Kilman fou una antiga ciutat de Mèdia, sotmesa als assiris en temps de Sargon II.
En temps del rei assiri Esarhaddon (681-668 aC), Kaštariti, rei dels cassites (Bit-Kašši o Bit Kassi, una regió muntanyosa al Kabir-Kuh, cap a Ilam-Dezful-Kuhdašt) va atacar les ciutats de Karibti i Ušiši i es va aliar al cap mede Mamitiaršu i a Dušanni de Šaparda o Shaparda (més al nord a la zona de Bijar-Šarīfābād-Zanǰān) per saquejar les ciutats de Kilman i Sandu; en aquell moment hordes escites van assetjar Bīt-Kāri (Bit Kari), al sud-est d'Hamadan i el rei Kaštariti va desistir. Esarhaddon hauria convertit llavors Kilman en una fortalesa. Assarhaddon va respondre a aquests atacs amb una gran expedició a Patušarra o Patusharra (un districte a l'est del Mazanderan a la vora del desert de la sal -Dasht-e Kavir- fins a Bikni, moderna Damavand) que va aconseguir establir una línia estratègica i restablir diversos reis favorables a Assíria que havien estat deposats: Uppiš de Partakka (moderna Esfahan), Zanasana de Partukka (a Hircània però no identificada amb cap lloc en concret), i Ramataia de Uraka-Zabarana (Gurgan). En la campanya foren fets presoners dos prínceps escites, Shitir-pama i Eparna.

## Referències

* Article ASSARHADDON a l'Enciclopèdia Irànica.
* History of Egypt, Chaldæa, Syria, Babylonia, and Assyria, Volume 8/de 12 eBook, de Gaston Maspero
# Kilmez

El Kilmez - (rus) Кильмезь - és un riu de Rússia, passa per l'óblast de Kírov i per la República d'Udmúrtia, i és un afluent per l'esquerra del riu Viatka.
Té una llargària de 270 km i una conca de 17.525 km². El riu roman glaçat generalment des de novembre fins a la segona setmana d'abril. Els seus afluents principals són el Lumpun, el Loban i el Vala.
# Krazy Comics

Krazy Comics fou una revista catalana en llengua castellana d'informació, estudi i crítica del còmic, fundada per Juan Carlos Gómez, Kano, Tino Reguera i Alex Samaranch, la primera a Espanya en aconseguir una difusió normalitzada en els quioscs.

## Història editorial

La revista va publicar un total de 20 exemplars, 18 números regulars (2 d'ells dobles) i 1 número extraordiàri (denominat "anuari"), des d'octubre de 1989 fins a maig de 1991, amb periodicitat mensual i de manera ininterrompuda, i finalment un número extra, el darrer, publicat el desembre de 1993. L'editor fou Joan Navarro, i el director, redactor en cap i coordinador fou Tino Reguera. L'editorial de tots els números regulars i del primer número extra fou l'Editorial Complot, mentres que el darrer número extra fou editat per Kamandi Ediciones.

## Estructura

Els números ordinaris deguien de forma habitual la seguent estructura:
* Editorial
* Notícies: Europa, U.S.A.
* Novetats del mes
* Ressenyes: nacional, estranger, fanzines
* Dossier: diversos articles sobre un mateix tema, sèrie o personatge
* Altres: opinió, article, entrevista, tema del mes
* Hemeroteca
* Correu
* Compro, venc, canvio (ocasionalment)
A vegades, la resivstas incloïa portades, il·lustracions i còmic curts realitzats per autors autòctons com Cels Piñol (Gusa), Javier Olivares (Cuentos de la Estrella Legumbre) o Miguel Ángel Martín (Brian the Brain).

## Llistat d'exemplars

* N.º 1, octubre de 1989: Especial Batman
* N.º 2, novembre de 1989: 20 años de Marvel en España
* N.º 3, desembre de 1989: El Capitán Trueno
* Extra N.º 1, gener de 1990: Anuari
* N.º 4, gener de 1990: Especial años 80
* N.º 5, febrer de 1990: Especial Moore
* N.º 6, març de 1990: Keith Giffen, Angouleme
* N.º 7, abril de 1990: Gladstone
* N.º 8, maig de 1990: Black Kiss, Schuiten y Peeters, Roberto Alcázar y Pedrín
* N.º 9, juny de 1990: Especial Salón del Cómic
* N.º 10, juliol de 1990: Especial Serie Negra
* N.º 11-12, agost-setembre de 1990: Especial Miller-Sienkiewicz
* N.º 13, octubre de 1990: Especial Independientes Americanas
* N.º 14, novembre de 1990: Especial Humor
* N.º 15, desembre de 1990: Especial Terror
* N.º 16, gener de 1991: Dossier Cómic Japonés
* N.º 17-18, febrer-març de 1991: La Censura
* N.º 19, abril de 1991: Especial Clásicos
* N.º 20, maig de 1991: Especial Cómic Británico
* N.º Extra, octubre-novembre-desembre de 1993: Extra historieta y escritura (últim número)

## Referències

* ↑ Pons (2007), p. 190.
* ↑ Cuadrado (2000), p. 703.

## Bibliografia

* CUADRADO, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso 1873-2000.. Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v, 2000. ISBN 84-89384-23-1.
* PONS, Álvaro, PORCEL, Pedro i SORNÍ, Vicente. Viñetas a la luna de Valencia. Castalla:: Edicions de Ponent, Col·lecció Papers Grisos, 2007. Depósito Legal: A-295-2007. ISBN 978-84-96730-04-5.

## Enllaços externs

* Krazy Comics, Editorial Complot, Barcelona, 1989 per Félix López, "Tebeosfera", 2009.
# Kreamer

Kreamer és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Pennsilvània. Segons el cens del 2000 tenia 773 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kreamer tenia 773 habitants, 300 habitatges, i 227 famílies. La densitat de població era de 150 habitants/km².
Dels 300 habitatges en un 36,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 65% hi vivien parelles casades, en un 7,3% dones solteres, i en un 24,3% no eren unitats familiars. En el 20% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,58 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,1% tenia menys de 18 anys, un 6,5% entre 18 i 24, un 30,8% entre 25 i 44, un 24,5% de 45 a 60 i un 12,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.776 $ i la renda mediana per família de 42.692 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.210 $ mentre que les dones 22.188 $. La renda per capita de la població era de 17.667 $. Entorn del 2,3% de les famílies i el 4,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kreamer». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kreamer». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# L'Espurna (Mallorca)

L'Espurna va ser una candidatura electoral de signe mallorquinista que es va presentar a les eleccions municipals de Palma del maig de 1909.
L'Espurna va representar la constitució d'un grup polític regionalista de caràcter unitari amb una clara intenció electoral. Es va constituir el març de 1909. Entre altres en foren impulsors Llorenç Riber, Miquel Ferrà, Albert Iglesias, Antoni Oliart, Alfons Aguiló, Salvador Galmés, Joan Capó i Joan Alcover, que en va ser el president honorari.
La formació de L'Espurna va ser, en part, producte de la influència a Mallorca de l'experiència de la Solidaritat Catalana i el seu origen va estar vinculat al catalanisme cultural existent a l'illa. Els seus objectius eren defensar l'autonomisme i el fet regional mallorquí, el foment de la cultura i un cert reformisme polític de base regeneracionista, però amb molta d'indefinició. Tenia el suport del mallorquinisme cultural, d'alguns clergues regionalistes (Antoni Maria Alcover i Sureda) i d'alguns republicans com Lluís Martí i Antoni Villalonga.
A les eleccions municipals a Palma de maig de 1909, presentà un sol candidat, Antoni Quitana i Garau, pel Districte I (Cort, Sant Nicolau i Santa Eulària), que sols obtingué 137 vots i no va sortir elegit perquè va ser superat pels candidats liberal i conservador.
Desaparegué poc després, el juny de 1909, potser a causa de les negatives repercussions de la Setmana Tràgica de Barcelona. Molts dels seus membres participaren més tard en la constitució del Centre Regionalista de Mallorca, el Centre Autonomista de Mallorca i Acció Republicana de Mallorca. Damià Pons ha remarcat que l'Espurna nasqué en un moment de crisi política estatal i volgué ser una plataforma unitària detots els que pensaven com regionalistes, intentant superar els posicionaments ideològics dels seus diversos components. L'experiència, tot i el seu caràcter efímer i fracassat, té el mèrit d'haver estat el primer intent d'organització política del mallorquinisme.

## Referències

* ↑ «Espurna, L'». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 5. Palma: Promomallorca, p. 91. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Pons, Damià L'Espurna: un projecte d'actuació política d'un sector de la intel·lectualitat mallorquina (1909) "Mayurqa" 18 (1978) p. 93-99.
# L'estrella roja

L'estrella roja és una novel·la de ciència-ficció d'Aleksandr Bogdànov publicada en 1908 i que ha estat traduïda al català per Sembra Llibres. Descriu un viatge a una societat de Mart per part d'un científic per estudiar el socialisme que allà ha aconseguit avançar i la utopia que es podria trasplantar a la Terra. L'èxit propicià una seqüela en 1913.

## Argument

Lenni és seleccionat per una expedició marciana d'incògnit per visitar Mart i aprendre sobre la seva societat. Allà es meravella dels avenços tècnics i socials i comença una relació amorosa amb Netti, apart d'establir una sòlida amistat amb altres nadius. Entusiasmat amb la idea d'importar tot el socialisme a la seva terra natal, encara en fase prerevolucionària, s'esforça per comprendre els fonaments de la vida al planeta vermell. Tanmateix aquesta tasca s'estronca quan assisteix a una conferència i descobreix que, a causa de la sobrepoblació, els marcians han decidit colonitzar un nou planeta. Un dels seus científics, Sterni, planteja que la Terra seria ideal per proximitat però que caldria exterminar tota l'espècie humana per encabir-hi més marcians. Malgrat que el pla s'ajorna sense data, en Lenni assassina Sterni i és portat de nou a la Terra. Allà ingressa en una clínica de salut mental on el metge creu que tot el viatge és un deliri i sembra el dubte al cap del Lenni fins que una carta de la Netti preguntant pel seu estat li demostra la veracitat del que ha viscut. Finalment surt de la clínica per unir-se amb ella i desapareixen.

## Referències

* ↑ Gerould, Danie, 1987. "Review: Alexander Bogdanov, Founder of Soviet Science Fiction". Science Fiction Studies. 14 (2): 271–274. JSTOR 4239824
# L'arquer de Sherwood

L'arquer de Sherwood (títol original en italià: L'Arciere di fuoco) és una pel·lícula italiana dirigida per Giorgio Ferroni, del 1971. Ha estat doblada al català.

## Argument

El 1186, el rei d'Anglaterra Ricard Cor de Lleó ha estat fet presoner pel rei germànic Henri IV. El seu genet, Henry de Nottingham, és enviat a terres angleses per tal de demanar al Príncep Jean, germà del rei i regent de la corona, el pagament del rescat. Però Jean es comporta com usurpador, oprimeix el seu poble i no manifesta visiblement cap ganes d'alliberar el seu germà. Nottingham organitza llavors un exèrcit amb pagesos al bosc de Sherwood, es revolta contra el regent i roba els diners dels impostos per distribuir als pobres i pagar el rescat del rei captiu…

## Repartiment

* Giuliano Gemma: Robin Hood / Henry de Nottingham
* Mark Damon: Allen
* Silvia Dionisio: Lady Marianne de Manson
* Mario Adorf: Germà Tuck
* Daniele Dublino: Príncep Joan
* Nello Pazzafini: Petit Joan
* Manuel Zarzo: Will Scarlett
* Lars Bloch: Ricard Cor de Lleó
* Pierre Cressoy: Sir Gay
* Luis Dávila: Sir Robert
* Gianni De Luca: el fals capellà
* Antonio Pica: el baron Rudolf Von Pattenberg
* Furio Meninconi: el taberner
* Giulio Donnini: el primat d'Anglaterra

## Al voltant de la pel·lícula

En aquesta adaptació de Robin Hood, l'heroi principal es diu Henry de Nottingham (i no Robin de Locksley) i, per tant, pertany a la família del xèrif George, normalment enemic jurat de Robin.

## Referències

* ↑ esadir.cat. L'arquer de Sherwood. esadir.cat.
* ↑ «L'arciere di fuoco». The New York Times.
# La Cortina

La Cortina (en francès La Courtine) és una comuna (municipi) de França, a la regió de la Nova Aquitània, departament de la Cruesa. És capçalera i la comuna més poblada del cantó del seu nom.
La seva població al cens de 1999 era de 971 habitants. Està integrada a la Communauté de communes des Sources de la Cruesa, de la que és la població més gran.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1233 | 1164 | 986 | 1057 | 971 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Marc Michelon | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. a lemosin.net.
# La Cortinada

La Cortinada és un nucli de població del Principat d'Andorra situat a la parròquia d'Ordino. L'any 2017 tenia 838 habitants.
La Cortinada a tres quilometres al NW d'Ordino, forma un quart amb Arans (ambdós llocs són també documentats el 1176). A 1.335 m d'altitud, a la dreta del riu, la Cortinada tenia els anys 1970/80 del segle xx, només 60 habitants, agrupats en un nucli apartat de l'església. Entre aquestes velles cases destaca la da Cal Pal, amb un típic colomar d'estructura nova adossat als vells murs. El més notable del poble és la seva església de Sant Martí de la Cortinada, que abans es trobava un xic separada del poble i ara resta envoltada d'un barri nou.
Davant de l'església retrobem la mola i la serradora de Cal Pal, que són un clar exemple del passat actiu de la vall. Daten de finals del segle XVI i principis del segle xvii, i van deixar de funcionar als voltants dels anys seixanta.
A Casa Masover, del Vilar de La Cortinada hi ha un centre d'interpretació de la natura.

## Referències

* ↑ «La Cortinada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Població per poble». Departament d'Estadística d'Andorra. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2016. [Consulta: 30 novembre 2010].
* ↑ «La Cortinada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cavero Muñoz, Pere. «L'administració menor local a Andorra (II): els quarts d'Ordino, la Massana i Sant Julià de Lòria i els veïnats de Canillo». A: Andorra. Anuari socioeconòmic 2005. Escaldes-Engordany: Banca Privada d'Andorra, 2005, p. 163. ISBN 99920-1-580-2 [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ Gran Geografia Comarcal de Catalunya v. XVI, pàg. 374. (ISBN|84-85194-54-3)
# La Foa

La Foa és un municipi francès, situat a la col·lectivitat d'ultramar de Nova Caledònia. El 2009 tenia 3.323 habitants.

## Evolució demogràfica

Població de La Foa (1956-2009) :
| Població | 934 | 1.407 | 1.333 | 1.993 | 2.094 | 2.155 | 2.502 | 2.903 | 3.323 |
| Any | 1956 | 1963 | 1969 | 1976 | 1983 | 1989 | 1996 | 2004 | 2009 |

## Composició ètnica

* Europeus 48,8%
* Canacs 33%
* Polinèsics 13,8%
* Altres, 4,4%

## Història

La història de La Foa es remunta a 1871 amb la construcció de Fort Teremba. La ciutat va créixer amb la creació de la Granja Penal (1872) i l'arribada dels tàmils de l'illa de La Reunió el 1880. La creació d'una oficina de registre el 1882, la carretera d'enllaç amb Boulouparis el 1883, la transformació de la penitenciaria en un internat femení el 1892, i la presència de les tropes dels EUA durant la Segona Guerra Mundial (la construcció del pont Margueritte, a l'entrada de la ciutat) segueixen sent punts de referència històrica per la ciutat.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1961-1971 | Joseph Banuélos | |
| 1971-1977 | Antoine Coendoya | |
| 1977-1983 | Félix Basquin | |
| 1983-1984 | Charles Delathière | |
| 1984-1989 | Félix Basquin | |
| 1989-2008 | Philippe Gomès | RPCP, després Avenir ensemble |
| 2008- | Corine Voisin | Avenir ensemble, després Calédonie ensemble |

## Agermanaments

* Tsuruoka

## Enllaços externs

* Web de La Foa Arxivat 2014-09-22 a Wayback Machine.
* (francès) Web del Festival de Cinema de La Foa Arxivat 2006-05-10 a Wayback Machine.
* Divisió administrativa de Nova Caledònia
Belep • Canala • Hienghène • Houaïlou • Kaala-Gomen • Koné • Kouaoua • Koumac • Ouégoa • Poindimié • Ponérihouen • Pouébo • Pouembout • Poum • Poya • Touho • Voh •
Boulouparis • Bourail • Dumbéa • Farino • La Foa • L'Île des Pins • Moindou• Mont-Dore • Nouméa • Païta • Poya • Sarraméa • Thio • Yaté •
Ouvéa • Lifou • Maré •