OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Club de Deportes Cobreloa

El Club de Deportes Cobreloa és un club de futbol xilè de la ciutat de Calama, al desert d'Atacama.

## Història

Tot i ser un club fundat durant els anys setanta, el Cobreloa és un dels clubs amb més títols del país. Fou fundat el 7 de gener de 1977, a la ciutat minera de Calama.
Ràpidament es promocionà fins a la primera divisió xilena, i només quatre anys després de la seva fundació abastà les finals de la Copa Libertadores, el 1981, perdent amb el Flamengo. Cobreloa també assolí la final l'any següent, perdent, aquest cop, amb el Peñarol uruguaià. A més, arribà a les semifinals de la Copa Libertadores el 1987.

## Palmarès

* 8 Lliga xilena de futbol: 1980, 1982, 1985, 1988, 1992, 2003 (Apertura), 2003 (Clausura), 2004 (Clausura)
* 1 Copa xilena de futbol: 1986

## Jugadors destacats

* Armando Alarcon
* Julio César Baldivieso
* Juan Covarrubias
* Enzo Escobar
* Patricio Galaz
* Eduardo Gomez
* Rubén Gómez
* Nicolas Hernández
* Juan Carlos Letelier
* Victor Merello
* Washington Olivera
* Hector Puebla
* Alexis Sánchez
* Jorge Luis Siviero
* Mario Soto
* Hugo Tabilo
* Nelson Tapia
* Carlos Tejas
* Marcelo Trobbiani
* Dario Verón
* Osvaldo Canobbio

## Enllaços externs

* (castellà) Club de Deportes Cobreloa - Lloc web oficial
# Antonio Atienza y Medrano

Antonio Atienza y Medrano (Cuevas de Almanzora, 1851 o 1852 - Buenos Aires, juliol de 1906) va ser un escriptor, jornalista, traductor i professor andalús que va emigrar a l'Argentina.
Nascut el 1852 a la província d'Almeria, va ser autor de treballs econòmics i redactor tant del diari La República com de La Propaganda. Addicionalment, va col·laborar en les publicacions La Ilustración Española y Americana i en La Ilustración Popular. Partidari del krausisme i republicà, quan es va produir la restauració borbònica a Espanya, va migrar a França. El 1889, va abdicar la direcció de La Justicia i va abandonar el seu país d'origen de nou, aquesta vegada cap a l'Argentina. A Buenos Aires, va exercir de professor, va participar en més publicacions periòdiques, com ara La Prensa i España, que alhora va dirigir, i també va dirigir l'Associació Patriòtica Espanyola. Va morir-hi el juliol de 1906. Entre la seva obra destaquen les Lecciones de idioma castellano que va publicar el 1896.

## Referències

* ↑ García Sebastiani, 2010, p. 127.
* 1 2 3 Ossorio y Bernard, 1903-1904, p. 28.
* 1 2 García Sebastiani, 2010, p. 127-157.
* ↑ García Sebastiani, 2010, p. 129.
* ↑ García Sebastiani, 2010, p. 133.
* ↑ García Sebastiani, 2010, p. 156.
* ↑ Lidgett, 2014, p. 425.
* ↑ Lidgett, 2014, p. 426-431.

## Bibliografia

* García Sebastiani, Marcela. «Capítulo IV. Antonio Atienza y Medrano: institucionista en otras tierras». A: Patriotas entre naciones: Elites emigrantes españolas en Argentina. Madrid: Editorial Complutense, 2010, p. 127-157. ISBN 978-84-9938-043-8.
* Lidgett, Esteban. «Krausismo y gramática. Un análisis de las Lecciones de idioma castellano (1896) de Antonio Atienza y Medrano». A: Métodos y resultados actuales en historiografía de la lingüística: [IX Congreso Internacional de la Sociedad Española de Historiografía Lingüística (SEHL). Córdoba, España, del 11 al 13 de septiembre de 2013]. II, 2014, p. 423-433. ISBN 978-3-89323-020-4.
* Ossorio y Bernard, Manuel. «Atienza y Medrano (Antonio)». A: Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta y litografía de J. Palacios, 1903-1904.
# Khenty-abt

Khenty-abt (el més oriental) fou el nom del nomós XIV del Baix Egipte, anomenat en grec Sethroe (llatí Sethrois). Estava situat al nord-est del Delta, a la part nord del Sinaí occidental i fins al braç oriental del Delta.
La capital fou Tjaru (Sile, avui Qantara). Zef apareix esmentada a la llista d'Abidos i era el santuari d'Haremakhti al llac de Tanis. Claudi Ptolemeu anomena la ciutat d'Heracleuspolis i la de Tanis (aquesta darrera ciutat també l'esmenten Estrabó i Plini el Vell però la seva importància fou tardana i segurament pertanyé al nomós XIX o Am-Pehu). La ciutat més coneguda fou la fortalesa de Pelúsion, que era clau per aturar una eventual invasió d'Egipte procedent de Palestina.
El déu principal fou Set.
# Antonio de Marichalar y Rodríguez

Antonio de Marichalar Rodríguez Monreal de Codes y San Clemente, marquès de Montesa (Logronyo, 3 de setembre de 1893 - Madrid, 6 d'agost de 1973) va ser un crític literari i historiador espanyol, acadèmica de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Pertanyia a una família de la noblesa navarresa, i va tenir un germà bessó que es va morir als dos anys. Era nebot del polític Luis de Marichalar y Monreal. Es llicencià en dret a la Universitat de Madrid però es va decantar per la crítica literària, i esdevindrà ambaixador de la Generació del 27. Va ser col·laborador del periòdic El Sol i de Revista de Occidente, on va escriure articles i va publicar traduccions al castellà de James Joyce, i divulgà les obres de Paul Valéry i Virginia Woolf. També col·laborà a Finisterre i The Criterion.
Durant la guerra civil espanyola va marxar a l'exili. En tornar el 1940 fou conseller i redactor de la revista Escorial, que va fundar amb Pedro Laín Entralgo i Luis Rosales. També ha publicat articles sobre heràldica, història i genealogia navarreses.
El 1954 fou nomenat vocal del Reial Patronat del Museu del Prado i el 1953 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història. També fou membre de l'Acadèmia de les Bones Lletres de Barcelona i de l'Academia Nacional de Historia de Buenos Aires.

## Obres

* Palma (1923)
* Riesgo y ventura del Duque de Osuna (1930), biografia
* Mentira desnuda (1933), col·lecció d'assaigs
* Tres figuras del siglo XVI (1945), assaig
* Las cadenas del duque de Alba (1947), assaig
* Julián Romero (1952), biografia

## Referències

* ↑ Antonio Marichalar a biografiasyvidas
* ↑ «El gran crítico de las vanguardias», Babelia, 8-3-2003.
* ↑ Antonio de Marichalar a l'Enciclopèdia Vasca Auñamendi
* ↑ Biografia al web del Museu del Prado

## Enllaços externs

* Antonio Marichalar, el embajador europeo de la Generación del 27
# Animador

Un animador és un artista que crea múltiples imatges que generen la il·lusió de moviment en ser mostrades ràpidament una rere l'altra. Els animadors poden treballar en diverses àrees com el cinema, televisió, videojocs, i internet. Generalment, aquests treballs requereixen la col·laboració de diversos animadors. Els mètodes per crear aquestes imatges depenen de l'animador i estil que vulgui aconseguir.
Els animadors es poden dividir en animadors de personatges (artistes que s'especialitzen en els moviments, diàleg i actuació dels personatges) i animadors d'efectes especials (animen tot el que no sigui un personatge, per exemple vehicles, maquinària, o fenòmens naturals com a aigua, neu, pluja).

## Mètodes

En el passat, l'animació era un ardu procés; cada imatge havia de ser feta a mà, i després traspassades a cel·luloide, on serien delineades i pintades. El producte acabat era després filmat, on cada imatge corresponia a un fotograma.
Els mètodes d'animació han augmentat i variats durant els últims anys - avui en dia els dibuixos animats poden ser creats utilitzant ordinadors perquè el seu procés sigui més barat i ràpid.

## Estudis d'animació destacats

* Gainax
* Pixar
* Disney
* Warner Bros.
* Hanna-Barbera
* Cartoon Network
* Dreamworks Animation
* Big Idea, Inc
* Studio Ghibli
* Blur
* Blue Sky Studios
* Cyriak (vídeos a intenet)

## Referències

* ↑ "How A Cartoon is Made" Arxivat 2006-09-25 a Wayback Machine. (anglès)
Viccionari
# Antoine de Sartine

Antoine de Sartine (Barcelona, 12 de juliol de 1729 - Tarragona, 7 de setembre de 1801) Antoine Raymond Jean Gualbert Gabriel de Sartine, comte d'Alby, va ser un estadista francès que va exercir com a tinent general de policia de París (1759–1774) durant el regnat de Lluís XV i com a secretari d'estat per a la Marina (1774–1780) sota el rei Lluís XVI.

## Orígens familiars

Antoine de Sartine va néixer a Barcelona l'any 1729, fill d'Antoine Sartine, un financer d'origen francès que va arribar a Espanya amb les tropes de Felip d'Anjou durant la Guerra de Successió i va exercir com a intendent de Catalunya entre 1726 i 1744. La mare era Catherine White, comtessa d'Alby (filla d'Ignatius White, marquès d'Albeville, que va exercir com a secretari d'Estat de Jaume II d'Anglaterra). El títol de comte d'Alby sembla ser heretat de la seva mare, un títol secundari al de marquès d'Albeville, concedit a Ignatius White, al seu pare Dominick White i als seus descendents, per Leopold I, emperador del Sacre Imperi Romanogermànic, el 1679.

## Referències

* ↑ Gelonch, Antoni. Napoleó, la Revolució i els catalans. Barcelona: Viena Edicions, 2021, p. 159-160. ISBN 978-84-17998-73-8.
# André Antoine

André Antoine (Llemotges, 31 de gener de 1858 - Le Pouliguen, 13 d'octubre de 1943) fou un actor, director d'escena i director de teatre francès. És considerat l'inventor de la posada en escena moderna, a França.
L'any 1887 funda el Théâtre Libre, un moviment teatral nou que dona cabuda a actors joves, amb un estil d'escenificació i d'interpretació amb ruptura amb tot allò que suposa el Teatre de bulevard. Aquest moviment teatral s'obre als escriptors del corrent naturalista francès i, també, a autors dramàtics escandinaus. L'any 1897 en creà la continuació, el Teatre Antoine.
El seu model de Teatre Lliure tindrà les seves rèpliques a Londres, Múnic i Berlín. El Teatre Lliure de Barcelona, creat l'any 1976, s'inspira en els seus principis.

## Referències

* ↑ «André Antoine | enciclopedia.cat». [Consulta: 2 octubre 2022].
* ↑ «Sobre el Teatre Lliure de Barcelona: antecedentes, proyecto, espacios - PDF Free Download». [Consulta: 2 octubre 2022].
# André-Louis Danjon

André-Louis Danjon (Caen, 6 d'abril de 1890 – Suresnes, 21 d'abril de 1967) fou un astrònom francès conegut per desenvolupar un mètode per mesurar la brillantor de la Terra sobre la Lluna.

## Investigació

Danjon fou director de l'Observatori d'Estrasburg del 1929 al 1945 i de l'Observatori de París del 1945 fins al 1963. Danjon desenvolupà un mètode per mesurar la brillantor de la Terra (és a dir, la llum reflectida per la Terra que il·lumina la zona fosca de la Lluna) emprant un telescopi en el que un prisma dividia la imatge de la Lluna en dues imatges idèntiques, una al costat de l'altra. Ajustant un diafragma enfosquia una de les imatges fins que la part il·luminada pel Sol d'aquesta imatge tenia la mateixa brillantor aparent que la part il·luminada per la Terra en la imatge sense enfosquir. D'aquesta forma, a partir de l'ajustament fet al diafragma podia obtenir una mesura real de la brillantor de la Terra. Enregistrà mesures emprant aquest mètode (ara conegut com l'escala Danjon i utilitzat en la mesura de brillantor lunar en eclipsis lunars) des del 1925 fins a 1950. A ell, també, s'és deguda la definició d'any tròpic.

## Distincions
### Premis

* Medalla d'or de la Real Societat Astronòmica: 1958

### Epònims

* ràter d'impacte lunar Danjon
* Asteroide Danjon: 1594

## Vegeu també

* Llista d'astrònoms

## Referències

* ↑ Bibliothèque nationale de France: Danjon André
# André-Pierre Gignac

André-Pierre Christian Gignac (Lo Martegue, 5 de desembre de 1985) és un futbolista francès que juga amb els Tigres de la UANL de la lliga mexicana i la selecció francesa.

## Referències

* 1 2 «FIFA World Cup South Africa 2010 – List of Players» (PDF). FIFA. Arxivat de l'original el 17 de maig 2020. [Consulta: 4 febrer 2016].
* ↑ «French coach weighs attacking options for crunch qualifiers». France 24, 05-09-2009. Arxivat de l'original el 31 gener 2011. [Consulta: 10 febrer 2011].
* ↑ Brown, Oliver «Top 10: European January transfer targets». The Daily Telegraph [Londres], 10 December 2008 [Consulta: 10 febrer 2011].
# Apol·lodor de Termessos

Apol·lodor de Termessos (grec antic: Ἀπολλόδωρος, Apollodoros; ca. segle ii aC) va ser un escriptor grec que Artemidor Daldià anomena ἀνὴρ ἐλλόγιμος ('un home insigne'), i li atribueix un llibre sobre interpretació dels somnis, tema del qual era un gran especialista. Probablement va exercir l'oniromància.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la Antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 64. ISBN 8481641618.
# Antoni Font Mercé

Antoni Font Mercé, àlies Boticari (Olot, Garrotxa, 19 de juny de 1832 - el Masnou, Maresme, 1900) fou un farmacèutic català, alcalde del Masnou de 1869 a 1873 i de 1884 a 1885.
Fill d'Honorat Font Soler i de Teresa Marcé Nadal, d'Olot. Fou farmacèutic al Masnou i també tingué la fàbrica tèxtil Font, Oleza y Cia, que era propietat seva i del secretari municipal del Masnou Alejandro de Oleza Pando. La fàbrica tenia 11 telers al carrer d'Adra, al Masnou, amb 40 obrers.
Amb el triomf de la Revolució de 1868, es presentà com a candidat a les eleccions municipals al Masnou el desembre de 1868. Fou elegit regidor i en la constitució de l'ajuntament de gener de 1869 fou elegit alcalde. Seguint el principis de la revolució, va intentar municipalitzar el cementiri, cosa que comportà enfrontaments amb el poder eclesiàstic local. El 1869 inaugurà la plaça de la Llibertat i creà l'Escola de Nàutica del Masnou aprofitant les mesures governamentals sobre llibertat d'ensenyament. El 1870 aconseguí la concessió de la duana de tercera classe al Masnou, per a la navegació de cabotatge i l'exportació de fruites a l'estranger. També aconseguí, el 1871, el permís perquè el Masnou disposés d'estació telegràfica. El 1871 es feu la divisió en districtes electorals de la vila: el primer, anomenat Masnou, comprenia des de l'actual Casino del Masnou fins a Montgat, i el segon, anomenat Ocata, des de la casa de la vila fins a Premià de Mar.
Era delegat al Masnou del Comitè Monàrquic Constitucional del districte de Mataró, i rebé de bon grat la proclamació del rei Amadeu I, a qui envià una carta d'adhesió. Mesos després de ser coronat, el rei visità el Masnou.
Durant el seu mandat hi hagué protestes per la distribució dels impostos contributius. En especial, l'existència de la duana comportà un important augment contributiu, i al cap de dos anys se’n començà a demanar la supressió. Se l'acusà de beneficiar-se i aconseguir comissions de la duana, ja que n'era secretari. El 1879 fou suprimida.
Amb la proclamació de la Primera República Espanyola, no es presentà a les eleccions municipals i deixà de ser alcalde. Anys després fou investigat per malversació de fons, ocultació d'ingressos, infidelitat en la custòdia i falsificació de documents públics, juntament amb el secretari Alejandro Oleza Pando. L'any 1884 tornà a ser elegit alcalde amb el Partit Liberal Conservador. Deixà el càrrec l'any 1885 i fou regidor fins 1886.

## Referències

* 1 2 Toran, Rosa. Atles electoral: els consistoris del Masnou 1812-1979. El Masnou: Ajuntament del Masnou, 2013.
* ↑ «Antonio Esteban Jose Font Marce». España, bautismos, 1502-1940. Family Search.
* 1 2 Toran, Rosa. Història Contemporània del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou, 2017, p. 77.
* ↑ Bertran Estapé, Jaume. Masnou: homenatge al rei Amadeo 1er. Barcelona: Tip. del Centro de Administración Municipal, 1922.
# Antoni Fontanet Obrador

Antoni Fontanet Obrador (Felanitx, Mallorca, 1919 - 31 de gener de 2021) va ser un empresari mallorquí. Després d'una primera etapa poc coneguda, en la qual sembla que col·laborà amb negocis de Joan March i Ordinas, inicià la seva carrera de forma autodidacta l'any 1950 amb l'empresa de cafè "Cafè Rico Societat Anònima". Després d'això, als anys 60, fundà la fàbrica de farines Fontanet, a Felanitx. A mitjans dels anys 70 es converti en accionista majoritari de Harinas de Mallorca. Als anys vuitanta començà a controlar diferents fàbriques de pinsos composts, que unificà en l'empresa "Piensos Equilibrados Mallorca (PIEMA)". La seva activitat empresarial ha incorporat la producció de farina, de pinsos, de cafè, la producció de carn (aviram, porcí i boví), disposant d'un escorxador i una empresa especialitzada en la comercialització de carn de pollastre (MATISA). Propietari de la possessió de sa Llapassa, a Llucmajor, hi ha mantengut una ramaderia de vaques de llet. Va ser soci fundador de PRILAC, a Porreres, dedicada a l'elaboració de derivats lactis. També és propietari de l'empresa de construcció Antoni Fontanet.
El 2016 fou elegit Empresari de l'any per la CAEB.

## Referències

* ↑ Miquel Dolç (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum. Palma: Promomallorca, p.. ISBN 978-84-8661717-2
* ↑ «Antoni Fontanet elegit Empresari de l'any per la CAEB.». AraBalears. [Consulta: 5 maig 2016].
# Andrònic Comnè (fill de Joan II)

Andrònic Comnè (Ἀνδρόνικος Κομνηνός, Andrónikos Komninós) (ca. 1108-1142) fou el tercer fill (el segon mascle) de l'emperador romà d'Orient Joan II Comnè i la seva dona, Irene d'Hongria. Quan el seu germà gran, Aleix Comnè, fou coronat coemperador el 1122, Andrònic i els altres germans foren nomenats sebastocràtors pel seu pare. El 1142, durant una campanya de Joan II al sud d'Anatòlia, Aleix morí inesperadament i Andrònic, a qui li havia estat encarregat retornar el cos del seu germà a Constantinoble, també perdé la vida dies després. Un altre germà, Isaac, que també formava part de la host imperial i havia rebut l'encàrrec d'escortar les despulles d'Aleix juntament amb Andrònic, portà els cossos dels seus germans a la capital de l'Imperi, on foren enterrats al monestir del Pantocràtor.

## Referències

* 1 2 Varzós, 1984, p. 391.
* ↑ Brand, 1976, p. 27 i 236 (nota 27).
* ↑ Varzós, 1984, p. 359–361.

## Bibliografia

* Brand, C. M. (editor). Deeds of John and Manuel Comnenus, by John Kinnamos (en anglès). Nova York: Columbia University Press, 1976. ISBN 0-231-04080-6.
* Varzós, K. «Η Γενεαλογία των Κομνηνών (A)» (PDF) (en grec). Centre d'Estudis Bizantins de la Universitat de Tessalònica, 1984. Arxivat de l'original el 2019-04-01. [Consulta: 26 setembre 2019].
# Apocalipsi de Daniel

L'Apocalipsi de Daniel és un text apòcrif redactat en llengua siríaca a finals del segle viii. Està compost de dues parts: a la primera s'hi narren les vicissituds del profeta Daniel a la ciutat de Babilònia. A la segona s'hi profetitzen esdeveniments futurs que conduiran a la Fi dels Temps.
Els esdeveniments narrats són els següents: s'alçarà nació contra nació i reis contra reis. Els tres fills d'Agar, que representen les hosts islàmiques, envairan l'Imperi Romà d'Orient i reduiran el seu territori a la ciutat de Constantinoble, els governants romans (d'Orient) fugiran a les muntanyes. Aleshores Déu inclinarà la balança a favor dels romans i farà sorgir un nou rei, de nom K, que guiarà les tropes romanes fins a la victòria final sobre els ismaelites, que seran totalment anihilats.
El regant del nou sobirà romà de Constantinoble durarà 33 anys. Transcorregut aquest temps, morirà i ascendirà al cel. Llavors les hosts d'un Rei del Nord envairan la ciutat i imposaran un nou règim d'injustícia i immoralitat. El rei serà anihilat per Déu, que imposarà en el seu lloc el govern d'una dona vil que destruirà totes les esglésies i dissoldrà la fe cristiana. La ciutat deixarà de dir-se Roma i es dirà Babilònia: serà finalment destruïda per Déu i només en quedarà un pilar.

## Referències

* ↑ Gigot, .F. «Book of Daniel». Catholic Encyclopedia, 1908. [Consulta: 16 desembre 2023].
* ↑ Martines, Carmelo «Apocalipsis 17: una aproximación exegética, histórica y teológica». DavarLogos, 17, 1, 2018, pàg. 51–71. ISSN: 1666-7832.
* ↑ Sacramento, Michel. Three apocalypses of the early Muslim period in the context of confrontations (Tesi) (en anglès). Cardiff University, 2005.
* ↑ Kraft, András «The Last Roman Emperor "Topos" in the Byzantine Apocalyptic Tradition». Byzantion, 82, 2012, pàg. 213–257. ISSN: 0378-2506.
# Arina Tanemura

Arina Tanemura (Aichi, Japó, 12 de març de 1978) és una dibuixant de manga shojo. Les seves obres són publicades a la revista Ribon.

## Obres

* I.O.N (1997)
* Kamikaze Kaito Jeanne (1998-2000)
* Kanshakudama no Yuutsu (1998)
* Time Stranger Kyoko (2000-2001)
* Full Moon o Sagashite (2002-2004)
* Shinshi Dōmei Cross (2004-2008)
* Zettai Kakusei Tenshi Mistress Fortune (2008)
* Sakura Hime Kaden (2009-)
* Umi no Chikyuugi Nocturne
* Neko to Watashi no Kinyoubi
Artbooks
* Kamikaze Kaito Jeanne - Illustrations Collection
* Full moon wo sagashite - Illustrations Collection

## Curiositats

* El seu grup sanguini és A
* El seu signe zodíac és pisces

## Referències

* ↑ Tanaka, Keiichi. «田中圭一×『31☆アイドリーム』種村有菜先生インタビュー» (en japonès). BookLive, July 15, 2016. Arxivat de l'original el October 26, 2019. [Consulta: October 31, 2019].
* ↑ «種村さんが影響を受けたマンガとは？―種村有菜さんインタビュー（３）» (en japonès). Sinkan, July 21, 2013. Arxivat October 31, 2019$^{[Datemismatch]}$, a Wayback Machine.
* ↑ Loo, Egan «Manga Artists Unite in Dōjinshi Book for Quake Charity». Anime News Network, March 15, 2011.
* ↑ Castillo, Katy. «Hi, I'm Arina Tanemura, A Freelance Mangaka (Industry Interview)». Yatta-tachi, January 25, 2018. Arxivat de l'original el July 24, 2019. [Consulta: July 16, 2019].

## Enllaços externs

* Bloc oficial d'Arina Tanemura Arxivat 2010-08-31 a Wayback Machine.
# Apol·lònides d'Esparta

Apol·lònides d'Esparta (en llatí Apollonides, en grec Ἀπολλωνίδης), fou un funcionari espartà que el 181 aC va ser nomenat un dels tresorers encarregats de comprovar el sistema que per desviar diners públics havia estat organitzat durant un temps pel demagog Queró.
Queró es va adonar que el personatge principal del que calia guardar-se era Apol·lònides i va enviar uns emissaris que el van assassinar, segons explica Polibi.

## Referències

* ↑ 9.Apollonides a Spartan a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 237
# Aplastodiscus musicus

Aplastodiscus musicus és una espècie de granota que viu al Brasil.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Gonçalves da Cruz, C.A., Potsch de Carvalho-e-Silva, S. & Telles, A.M. 2004. Aplastodiscus musicus. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 9 de gener de 2008.
# Aristodem de Messènia

Aristodem (en grec Ἀριστόδημος) va ser un rei messeni del segle viii aC.
Al sisè any de la primera guerra messènica, l'oracle de Delfos va predir que l'estat messeni només sobreviuria si una filla d'un membre de la dinastia dels Epítides (descendents d'Èpit) fos sacrificada. La filla del rei Licisc, no va ser acceptada per Epèbol, l'endeví de la ciutat, perquè no la va considerar filla autèntica i Aristodem, un valent guerrer que era d'una branca dels Epítides, va oferir llavors a la seva filla.
El nuvi de la noia s'hi va oposar i per salvar-la va declarar falsament que estava prenyada. El pare va matar la seva filla i va obrir-li la panxa per veure si era veritat. Epèbol no va acceptar el sacrifici perquè la mort de la noia no s'havia ofert als déus i va demanar una altra noia, però el rei Eufes (Euphaes) va convèncer el poble que la petició ja s'havia complert.
Quan tot això es va saber a Esparta, per temor la guerra va quedar aturada per cinc anys després dels quals finalment es va reprendre i el rei Eufes va morir a la lluita i no va deixar hereus.
Llavors Aristodem fou elegit rei i el 724 aC va obtenir una gran victòria, però els espartans es van assabentar del frau en el sacrifici de la noia i van seguir la lluita obtenint diverses victòries fins que el rei, sense esperança, es va suïcidar (vers el 722 aC).

## Referències

* ↑ Pausànies. Descripció de Grècia. IV, 9, 10, 11 i 13