OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nucli històric de Ginestar

El nucli històric de Ginestar és el barri de Ginestar, al nord del terme, organitzat al voltant del carrer Ample, un dels més antics de la població juntament amb el carrer de Carme Vidal, el Petritxol, i la confluència dels carrers de Sant Antoni, del Borró, el carrer Nou.

## Descripció

El carrer Ample és espaiós, de traçat rectilini i planer. Segueix una orientació de llevant a ponent, comunicant el pla del Pou amb la plaça de l'Església i tancant, pel sud, la part més antiga. La via està formada per cases de tipus senyorial de grans dimensions, majoritàriament distribuïdes en planta baixa i dos pisos o bé golfes. Presenten obertures rectangulars ordenades seguint eixos verticals, amb elements decoratius en pedra i restes de pintura mural en alguns casos. Tant el carrer de Carme Vidal com el Petritxol són perpendiculars a la via principal i delimiten el nucli originari de la vila per la banda de llevant i ponent. Es tracta de vies de traçat rectilini, tot i força més estretes i curtes que l'anterior.
L'arquitectura que les delimita està formada per cases organitzades en planta baixa, pis i altell, bastides en pedra, maons i amb paraments de terra, amb senzilles obertures rectangulars i algun portal d'arc rebaixat. Els paraments són, en general, arrebossats. Al carrer Petritxol es troba l'antic hospital de la vila i al de Carme Vidal hi ha el mas de la Ginesta, un dels més antics de la població, juntament amb les restes de l'antiga Església de Sant Martí de Ginestar, a l'extrem més septentrional del nucli.

## Referències

* 1 2 «Nucli històric de Ginestar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Bibliografia

* Fuguet i Sans, Joan. L'arquitectura dels Templers a Catalunya. Barcelona: Dalmau ed., 1995, p. 445. ISBN 9788423204946.
* Fuguet i Sans, Joan. Templers i hospitalers. Barcelona: Dalmau ed., 1997-2005, p. 92. ISBN 978-8423205103.

## Enllaços externs

* «Nucli històric de Ginestar». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Unió Internacional de Química Pura i Aplicada

La Unió Internacional de Química Pura i Aplicada (IUPAC), de l'anglès (International Union of Pure and Applied Chemistry) és una organització no governamental, dedicada als progressos de la química. És l'autoritat reconeguda, en el desenvolupament d'estàndards per a la nomenclatura de compostos químics, a través del seu comitè interdivisional de nomenclatura i símbols. La IUPAC és una entitat membre del Consell Internacional per a la Ciència (ICSU, de l'anglès International Council for Science).
La IUPAC es va fundar en 1919 com a successora del Congrés Internacional de Química Aplicada per a l'avanç de la química. Els seus membres, les organitzacions nacionals adherides, poden ser les societats nacionals de química, les acadèmies nacionals de ciències, o altres organismes que representin als químics. Hi ha cinquanta-quatre organitzacions nacionals adherides i tres organitzacions nacionals adherides associades. El Comitè Inter-divisional de la IUPAC de Nomenclatura i Símbols (nomenclatura de la IUPAC) és l'autoritat mundial reconeguda en el desenvolupament de normes per al nomenament dels compostos químics. Des de la seva creació, la IUPAC ha estat dirigida per molts comitès diferents, amb diferents responsabilitats. En aquests comitès s'executen diferents projectes que inclouen l'estandardització de la nomenclatura, la recerca de formes de portar la química al món, i publicació d'obres.

## Organització

Les activitats científiques de la IUPAC són liderades per diferents divisions, dedicades a les diferents branques de la química. Cada divisió està dirigida per un comitè. Actualment hi ha vuit divisions:
* I Divisió de Química Física i Biofísica Química.
* II Divisió de Química Inorgànica
* III Divisió de Química Orgànica i Química Biomolecular
* IV Divisió de Polímers
* V Divisió de Química Analítica
* VI Divisió de Química i el Medi ambient
* VII Divisió de Química i la Salut humana
* VIII Divisió de Nomenclatura i representació d'estructures

## Referències

* 1 2 «IUPAC National Adhering Organizations». Iupac.org, 02-06-2011. Arxivat de l'original el 4 de juny 2011. [Consulta: 8 juny 2011].
* ↑ IUPAC Committees list retrieved 15 April 2010
* ↑ Interdivisional Committee on Terminology web page Arxivat 2010-10-09 a Wayback Machine. retrieved 15 April 2010
* ↑ Chemdrawn Arxivat 2008-07-06 a Wayback Machine. retrieved 15 April 2010
* ↑ Pure and Applied Chemistry Editorial Advisory Board web page Arxivat 2010-10-09 a Wayback Machine. retrieved 15 April 2010
* ↑ «Project Committee web page». Iupac.org, 02-06-2011. Arxivat de l'original el 29 de juny 2011. [Consulta: 8 juny 2011].
* ↑ Evaluation Committee page Arxivat 2010-10-09 a Wayback Machine. retrieved 15 April 2010
* ↑ «Divisions» (en anglès). IUPAC. [Consulta: 14 agost 2021].

## Enllaços externs

* Unió Internacional de Química Pura i Aplicada - Lloc web oficial

## Vegeu també

* Química dels polímers
# Josep Ferran

Josep Ferran (Barcelona, 8 de gener de 1924 - Barcelona, 2 de març de 2000) fou un ballarí i mestre de ballet català.
Va néixer al barri del Poble-Sec de Barcelona, fill de Joaquim Ferran i de Montserrat Puigventós. Va estudiar música i cant en el Conservatori de Barcelona, i posteriorment dansa amb Sacha Goudine. Enregistrà tres pel·lícules amb Metro Goldwyn Mayer, 20th Century Fox i Universal International, a principis de la dècada del 1950, junt amb Leslie Caron i Roland Petit. Abandonà la carrera de ballarí per a dedicar-se a l'ensenyança en l'Escola de Dansa de Rosella Hightower, tornant a Barcelona posteriorment.

## Referències

* ↑ «Catalunya: la dansa al segle xx, una història truncada. Etapes històriques i estètiques». RACO.cat.
* ↑ «José Ferran». Dansa 79, 01-12-1981, pàg. 24.
* ↑ Segons el visat d'entrada al Brasil de data 12 de maig de 1952.

## Enllaços externs

* http://www.mcnbiografias.com/app-bio/do/show?key=ferran-jose
# И

И, и (en cursiva: И, и) és una lletra present a la majoria dels alfabets ciríl·lics, tant moderns com arcaics. Representa típicament el so /i/ (en protoeslau, eslau eclesiàstic, rus, búlgar, serbi i macedònic) o /ɪ/ (en ucraïnès, així com en algunes posicions en el modern eslau eclesiàstic i rus). A l'antiguitat, al sistema numeral ciríl·lic, aquesta lletra tenia el valor numèric de vuit (8).

## Orígens

Sembla una versió inversa de la N majúscula de l'alfabet llatí, però fou derivada de la lletra eta de l'alfabet grec (H, η), pronunciada /ɛː/ en grec antic i /i/ en grec modern. Al primer alfabet ciríl·lic pràcticament no hi havia cap distinció entre les lletres И i I, derivades de les lletres gregues η (eta) i ι (iota) i el motiu pel qual ambdues van romandre en el repertori alfabètic fou que representaven nombres diferents en la numeració ciríl·lica, vuit i deu respectivament, motiu pel qual de vegades se'ls anomena I octal i I decimal. Avui dia coexisteixen en eslau eclesiàstic (sense cap diferència fonètica) i en ucraïnès (amb una diferència fonètica). D'altres ortografies eslaves eliminaren una de les dues lletres durant les reformes dels segles xix i xx: el rus, búlgar, serbi i macedònic tenen només la И, mentre que el belarús només en té la I.

## Ús

És la desena lletra de l'alfabet rus i en rus es pronuncia /i/, com la i de màquina. Tot i que quan es troba sola no va precedida de la semivocal "iod" /j/, com sí que ocorre amb altres vocals febles (e, ë, ю i я), en rus és considerada la corresponent vocal feble de ы, que representa el so /ɨ/ (a la llengua ucraïnesa i belarussa, el so /i/ es representa amb la lletra I, i de vegades és anomenada "I ucraïnesa").
La lletra и és l'onzena lletra de l'alfabet ucraïnès i en ucraïnès representa el so /ɪ/, com en la paraula: immortal. La llengua belarussa ha prescindit per complet de la lletra и, però conserva la seva versió curta: la lletra й (I krátkoie: I curta), que s'usa també en rus i en la majoria de les llengües abans citades, tot i que d'altres com el serbi i el montenegrí l'han reemplaçat per una J.
Comunament és transliterada del rus o de l'ucraïnès simplement com i, emprant diferents sistemes de romanització.
Les lletres и i я s'empren en la tipografia del fals ciríl·lic, un estil tipogràfic emprat en diversos contexts per a recrear una atmosfera eslava.

## Taula de codis

    Codificació de caràctersTipusDecimalHexadecimalOctalBinari UnicodeMajúscula104804180020300000 0100 0001 1000 Minúscula108004380020700000 0100 0011 1000 ISO 8859-5Majúscula184B82701011 1000 Minúscula216D83301101 1000 KOI 8Majúscula233E93511110 1001 Minúscula201C93111100 1001 Windows 1251Majúscula200C83101100 1000 Minúscula232E83501110 1000
Viccionari
# Farmaconomista

La denominació farmaconomista (danès: farmakonom) es refereix a expert en fàrmacs.
Els farmaconomistes és un grup professional farmacèutic entrenat en Dinamarca (incloent Groenlàndia i Illes Fèroe) amb una educació superior de tres anys. Graduat de cada any prop de 180 estudiants de farmaconomia com farmaconomistas de la Universitat Danesa de la Pràctica de la Farmàcia.

## Treball

La majoria dels farmaconomistes danesos treballa en les farmàcies comunitàries, en les farmàcies hospitalària i en els hospitalés.
Alguns farmaconomistes treballen dins de la indústria química, la indústria farmacèutica i en laboratoris mèdics o clínics.
Altres farmaconomistes ensenyen a estudiants farmacèutics i a estudiants farmaconomistes en les universitatés - tals com la Facultat de Ciències Farmacèutiques (Universitat de Copenhaguen) i la Universitat Danesa de la Pràctica de la Farmàcia.
Els farmaconomistes també treballen pel ministeri Danès de l'Interior i de Sanitat, la Direcció general Danesa de Medicaments i l'Associació Danesa de Farmacèutics Propietaris.
Alguns farmaconomistes treballen com consultors farmacèutics.

## Educació

Durant la seua educació en la Universitat Danesa de la Pràctica de la Farmàcia, el farmaconomista s'entrena en ésser anatomia, fisiologia, patologia, farmacologia, pràctica de la farmàcia, producte farmacèutic, toxicologia, farmàcia clínica, farmacoteràpia, ciències farmacèutiques, química, química farmacèutica, fisicoquímica, bioquímica, biologia, microbiologia, biologia molecular, genètica, citologia, botànica, medicina, veterinària, zoologia, recepta mèdica, llei de farmàcia, sociologia mèdica, seguretat del pacient, cura mèdica, psicologia, psiquiatria, pedagogia, comunicació, tecnologies de la informació i la comunicació, bioètica, ètiques mèdica, seguretat, adreça, organització, logística, economia, garantia de qualitat, vendas i comercialització.
L'educació superior de tres anys correspon a 180 punts de l'ECTS (Sistema Europeu de Transferència i Acumulació de Crèdits).

## Vegeu també

* Farmàcia
* Farmacèutic
* Farmacologia
# Cèl·lula fol·licular tiroidal

Les cèl·lules fol·liculars tiroidals (també anomenades cèl·lules epitelials tiroidals o tiròcits) són el tipus cel·lular principal de la glàndula tiroide i són responsables de la producció i secreció de les hormones tiroidals tiroxina (T4) i triiodotironina (T3). Formen l'única capa d'epiteli cuboidal que constitueix l'estructura externa del fol·licle tiroidal gairebé esfèric.

## Referències

* ↑ Mescher, Anthony L. Junqueira's Basic Histology, 14th edition. Lange, p. 430.
# Retrat de ballarina espanyola

Retrat de ballarina espanyola és una pintura a l'oli realitzada per Joan Miró el 1921 i que actualment forma part de la col·lecció permanent del Musée Picasso de París.

## Història

Retrat d'una ballarina espanyola és un llenç pintat per Joan Miró a Barcelona el gener de 1921. Aquest és l'últim treball de l'època en què va tractar d'"apropar-se a la forma mitjançant l'aplicació de la disciplina de cubisme". Fet a partir d'un cromus, és una gran pintura amb un dibuix intens i precís. Miró va tractar en va d'arribar a una veritat objectiva, sense emoció, amb realisme. Forma part de la col·lecció de Picasso, venut per primera vegada al Museu del Louvre i després al Museu Picasso de París.

## Descripció

La ballarina espanyola (i no ballarina negre com moltes vegades s'ha anomenat degut al fons negre de l'obra), està representada per la línia del seu contorn, amb colors vius (vestit vermell, els cercles foscos al voltant dels ulls) amb gran precisió en un saló. Tot està molt elaborat a l'obra, des del pal llarg a les perles i les arracades amb tires de color vermell i negre que subjecten el cabell. La precisió i la intensitat amb què l'artista defineix els ulls i el nas de la ballarina connecten directament amb els rostres de les pintures medievals catalanes, i fan que aquestes pintures semblin veritables icones. No obstant, amb la boca vermella sensual, una pinta de color taronja, i els molts arabescos emprats, aquesta pintura anuncia el futur tècnic de Miró.

## Referències

* ↑ Margit Rowell, p. 44 (lettres de Miró à Jacques Dupin)
* ↑ Camilo Jose Cela, p. 44
* ↑ Dupin, p. 81
* ↑ Dupin, 2009, p. 22.

## Bibliografia

* Jacques Dupin, Miró, Paris, Flammarion, 1961 et 1993 (ISBN 2-08-011744-0)
* Jean- Louis Prat, Miró, Martigny (Suisse), Fondation Pierre Gianadda, 1997 (ISBN 2-88443-042-3).
* Jean- Louis Prat, Joan Miró, rétrospective de l'œuvre peint, Saint-Paul (Alpes-Maritimes), Fondation Maeght, 1990 (ISBN 2-900923-018).
* Jacques Lassaigne, Miró, Lausanne, Albert Skira, février 1963
* Clavero, Jordi J. Fundació Joan Miró. Guia de la Fundació. Barcelona: Ediciones Polígrafa, 2010. DL B.10.061.2010. ISBN 978-84-343-1242-5.
* Dupin, Jacques. Joan Miró. Barcelona: Polígrafa, 2009. ISBN 978-84-343-1204-3.
# Urticària colinèrgica

La urticària colinèrgica és una forma d'urticària on es manifesten alteracions de les vies colinèrgiques. Els símptomes i signes clínics son l'aparició d'urticària i picor a les zones afectades que són en general coll, pit i esquena. Les causes es remunten a un esforç físic excessiu, ansietat, sudoració excessiva, i qualsevol altre tipus similar que involucra l'estimulació de les terminacions nervioses que normalment responen a la sudoració de la persona. A més de la història es pot fer la prova de la metacolina, en la qual s'injecta en la persona i s'observa la reacció (formació de més erupcions). Darrerament, a aquest examen es prefereix el d'esforç, que és més precís. El tractament és farmacològic, amb administració d'antihistamínics.

## Referències

* ↑ «Cholinergic Urticaria».

## Vegeu també

* Angioedema

## Bibliografia

* Romagnani, Sergio; Lorenzo Emmi, Fabio Almerigogna. McGraw-Hill. Malattie del sistema immunitario, segona edició (en italià), 2000. ISBN 978-88-386-2366-0.
# Runet

Runet (en rus: Рунет) és el nom amb el qual els parlants de rus anomenen al conjunt de continguts d'Internet en la seua llengua. El terme pot referir-se des dels continguts creats a Rússia, fins als continguts creats a les antigues repúbliques soviètiques (Unió Soviètica) en llengua russa (Belarús, Ucraïna, Kazakhstan, Kirguizstan, Abkhàzia i Ossètia del Sud). El terme és molt utilitzat per la comunitat internauta russa, fins i tot existix un premi Runet que s'atorga anualment des de 2004 per l'Agència Federal de Premsa i Mitjans de Comunicació de Rússia.

## Referències

* ↑ «Рунет» (en rus). Яндекс, 2001. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ «Higher School of Economics Wins Runet Award» (en anglès). National Research University Higher School of Economics, 01-11-2015. [Consulta: 21 desembre 2015].

## Vegeu també

* Viquipèdia en rus
# Enric Juli de Borbó-Condé

Enric Juli de Borbó-Condé (en francès Henri Jules de Bourbon-Condé) va néixer a París el 29 de juliol de 1643 i va morir a la mateixa capital francesa l'1 d'abril de 1709. Era un príncep francès, fill de Lluís II de Borbó-Condé (1621-1686) i de Clara Clementina de Maillé-Brézé (1629-1694), marquesa de Brezé. Entre altres, ostentà els títols de duc de Châteauroux, duc de Montmorency, duc d'Enghien, duc de Guisa, marquès de Graville, comte de Sancerre, comte de Charolais i senyor de Chantilly.
Va ser batejat a l'església de Saint-Sulpice de París, actuant com a padrí el Cardenal Mazzarino. Va ser educat per a fer la carrera militar i el 1668 va ser nomenat brigadier de cavalleria, mariscal de camp el 1672 i tinent general el 1673.
Després de la mort del seu pare, es va instal·lar al castell de Chantilly. Era considerat un home de molt mal caràcter, cobdiciós i cruel. Sembla que patia de licantropia, que hauria heretat de la seva mare.

## Matrimoni i fills

L'11 de desembre de 1663 es va casar a la capella del Palau del Louvre a Paris amb Anna Enriqueta de Baviera (1648-1723), filla del comte palatí Eduard de Wittelsbach (1625-1663) i d'Anna Gonzaga (1616-1684). La parella va tenir deu fills:
* Maria Teresa de Borbó-Condé (1666-1732), casada amb Francesc Lluís de Borbó-Conti (1664-1709).
* Enric (1667-1670).
* Lluís (1668-1710), casat amb Lluïsa Francesca de Borbó (1673-1743).
* Anna Lluïsa (1670-1675).
* Enric (1672-1675).
* Lluís Enric (1673-1677).
* Anna Maria (1675-1700).
* Anna Lluïsa (1676-1753), casada amb Lluís August de Borbó (1670-1736).
* Maria Anna (1678-1718), casada amb Lluís Josep de Vendôme (1654-1712).
* Una filla nascuda el 1679 i morta el 1680.
De la relació amb Francoise Montalaise va tenir una filla nascuda fora del matrimoni, que va ser legitimada 1692:
* Júlia (1668-1710), casada amb Armand de Lesparre, marquès de Lassay.

## Enllaços externs

* britannica.com
# Nombre 166

El nombre 166 (CLXVI) és el nombre natural que segueix el nombre 165 i precedeix el nombre 167. La seva representació binària és 10100110, la representació octal 246 i l'hexadecimal A6. La seva factorització en nombres primers és 2×83; altres factoritzacions són 1×166 = 2×83; és un nombre 2-gairebé primer: 2 × 83 = 166.
# Urtière

Urtière és un municipi francès situat al departament del Doubs i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia vuit habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Urtière era de 8 persones. Totes les 4 famílies que hi havia eren parelles sense fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 8 habitatges, 4 eren l'habitatge principal de la família, 3 eren segones residències i 1 estava desocupat. Tots els 8 habitatges eren cases. Dels 4 habitatges principals, 3 estaven ocupats pels seus propietaris i 1 estava llogat i ocupat pels llogaters; 2 tenien quatre cambres i 2 en tenien cinc o més. 4 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 3 habitatges hi havia un automòbil i a 1 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població d'Urtière el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 0 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 4 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 4 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 0 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 8 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 5 persones, 4 eren actives i 1 inactiva. Les 4 persones actives estaven ocupades(2 homes i 2 dones).. L'única persona inactiva estava jubilada.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999 (francès)
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Urtière a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Urtière a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Limnonectes acanthi

Limnonectes acanthi és una espècie de granota que viu a les Filipines.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Diesmos, A., Alcala, A., Brown, R., Afuang, L., Gee, G., Hampson, K., Diesmos, M.L., Mallari, A., Ong, P., Ubaldo, D.& Gutierrez, B. 2004. Limnonectes acanthi. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 17 d'abril del 2008.
# Ferdinand Payan

Ferdinand Payan (Arle, Boques del Roine, 21 d'abril de 1870 - Niça, 17 d'agost de 1961) va ser un ciclista francès, que va córrer durant el primer quart del segle xx. Va prendre part en 8 edicions del Tour de França entre el 1903 i el 1912, sent la seva millor participació la 10a posició aconseguida el 1907.

## Resultats al Tour de França

* 1903. 12è de la classificació general
* 1904. Desqualificat (1a etapa)
* 1906. 12è de la classificació general
* 1907. 10è de la classificació general
* 1908. 24è de la classificació general
* 1909. Abandona (10a etapa)
* 1911. Abandona (6a etapa)
* 1912. Abandona (4a etapa)

## Referències

* ↑ «Ferdinand Payan». letour.fr.
* ↑ «2ème Tour de France 1904» (en francès). Memoire du cyclisme. Arxivat de l'original el 27 de maig de 2009. [Consulta: 13 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Fitxa de Ferdinand Payan a sitiodeciclismo.net
# Cynoscion reticulatus

Cynoscion reticulatus és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 90 cm de longitud total i 30 kg de pes.

## Alimentació

Menja peixos, gambes i d'altres crustacis.

## Hàbitat

És un peix de clima tropical (32°N-7°N, 115°W-78°W) i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental central: des de Mèxic fins a Panamà.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gill T. N., 1861. Revision of the genera of North American Sciaeninae. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 13. 79-89.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Chao, L.N., 1995. Sciaenidae. Corvinas, barbiches, bombaches, corvinatas, corvinetas, corvinillas, lambes, pescadillas, roncachos, verrugatos. p. 1427-1518. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para identificación de especies para los fines de la pesca. Pacífico Centro-oriental. 3 volums. 1813 p.
* 1 2 Anònim, 1994. Atlas pesquero de México. Instituto Nacional de la Pesca. 234 p.
* ↑ Chao, L.N., 1995.
* ↑ Amezcua-Linares, F., 1996. Peces demersales de la plataforma continental del Pacifico central de México. Inst. Cienc. del Mar y Limnol. UNAM, Comisión Nacional para el conocimiento y uso de la biodiversidad. Ciutat de Mèxic. 184 p.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Günther, A., 1864. Report of a collection of fishes made by Messrs. Dow, Godman and Salvinin Guatemala. Proceedings of the Zoological Society of London. 1864:144-154.
* ↑ Sánchez, A.C., 1997. Listado taxonómico de las especies marinas identificadas en los océanos Pacífico y Atlántico (Caribe) de Nicaragua. Ministerio de Economía y Desarrollo. MEDE PESCA. Managua. 28 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.