OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Terreta

La Terreta Ribagorçana (també coneguda com la Clotada d'Areny, i antigament, la Noguerola) és una subcomarca o comarca natural catalana, situada entre l'embassament d'Escales al nord i el congost de Mont-rebei (serra del Montsec) al sud; entre aquests dos punts, abasta les dues ribes del riu Noguera Ribagorçana. Administrativament, està repartida entre la comarca aragonesa catalanoparlant de la Baixa Ribagorça a l'oest i la comarca catalana del Pallars Jussà a l'est. En la divisió comarcal proposada per l'Enciclopèdia Catalana, la Terreta forma la part més meridional de l'Alta Ribagorça, seguint les directrius de la divisió comarcal del 1936 i la seva reforma del 1939. En els àmbits acadèmics, la Terreta sempre ha estat considerada formant part de l'Alta Ribagorça.
Una de les raons per les quals es va desestimar la inclusió de la Terreta en l'actual comarca de l'Alta Ribagorça fou el fet que dos dels antics municipis de la Terreta que havien d'integrar la comarca eren Espluga de Serra i Sapeira, que el 1970 foren agregats al terme municipal de Tremp, cap del Pallars Jussà. Un tercer antic municipi ribagorçà, el de Benés, també fou agregat a un municipi pallarès: el de Sarroca de Bellera, encara que aquest no pertany a la Terreta.
Integraven la Terreta, entre d'altres, els pobles d'Aulàs, Castellet, Esplugafreda, Espluga de Serra, els Masos de Tamúrcia, Sapeira, Torogó i la Torre de Tamúrcia.
La terra d'aquesta comarca natural és molt pobra per als conreus, i fins i tot per a les pastures. D'aquí ve, segons la tradició, el nom de la Terreta.
El 19 de juny tenia lloc l'aplec de Sant Gervàs i sant Protàs, a l'ermita dedicada a aquests sants, popularment anomenada de sant Girvàs, enfilada en els vessants meridionals de la Serra de Sant Girvàs, al nord-est de la Torre de Tamúrcia. Aquest aplec esdevenia temps enrere l'autèntica Festa Major de la Terreta. Actualment se celebra el diumenge immediatament posterior a aquell dia.
Actualment la Terreta forma part de l'Espai d'interès natural de Vall Alta de Serradell - Terreta - Serra de Sant Gervàs.

## Referències

* ↑ Barrull, C., i Pascual, C. «La Terreta: natura, patrimoni i silenci on la Ribagorça i el Pallars s' abracen.». Trobades Culturals Pirinenques, 2015, pàg. 141-146.
* ↑ «La Terreta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* BELLMUNT I FIGUERAS, Joan. "Els Masos de Tamúrcia" i "La Torre de Tamúrcia". Dins Pallars Jussà, III. Lleida: Pagès Editors, 2000 (Fets, costums i llegendes, 33). ISBN 84-7935-740-1
* BOIX, Jordi. "La Terreta". Dins El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# La Farinera

«La Farinera» té aquests significats:
* La Farinera (Móra d'Ebre)
* La Farinera (Castellnou de Seana)
* La Farinera (Ivorra)
* La Farinera (Mollerussa)
* La Farinera (Vacarisses)
* La Farinera del Clot
* La Farinera, Ateneu del Clot, entitat sense ànim de lucre fundada l'any 1978, al barri del Clot, al districte de Sant Martí de Barcelona
* La Farinera (Sant Feliu Sasserra)
# Museu de la Immigració

El Museu de la Immigració està situat a Melbourne, a l'antic edifici de la duana, i mostra les continuades onades migratòries cap a Austràlia des de diversos punts de l'hemisferi, les quals han donat lloc a l'actual realitat social del país. El museu també compta amb un centre de recursos per a la recerca, on qualsevol ciutadà australià pot iniciar la cerca dels seus orígens familiars.
Des que el 1770 el capità James Cook de l'armada britànica va desembarcar a les costes australianes, onades de migrants van arribar a aquesta illa habitada per aborígens des de 40.000 anys abans. Inicialment s'hi instal·laren presons per a convictes britànics i hi anaren colons per explotar els recursos naturals de la zona. Es poden traçar quatre grans moments migratoris cap a Austràlia: les grans campanyes dels cercadors d'or de meitat del segle xix, les migracions d'inici del segle xx, l'arribada d'europeus després de la Segona Guerra Mundial, i la immigració política i econòmica de persones d'arreu del món des de la dècada dels 1970 fins avui.

## Referències

* ↑ «Museu de la Immigració». espaisdememoria.cat. Memorial Democràtic de Catalunya. [Consulta: 19 setembre 2016].
# La Trinitat de Batet

La Trinitat de Batet és una obra de Batet de la Serra, municipi d'Olot, protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una església de tres naus i planta de creu llatina. Les voltes són de creueria amb mènsules representant testes infantils que cal considerar posteriors.
L'absis, a llevant, és rodó i per la banda de migdia hi té adossada la sagristia (obra d'ampliació posterior). La part primitiva de l'església és la de l'oest, on hi ha una porta d'arc de mig punt format per dovelles de ferradura. El campanar és de torre, bastit sobre la primitiva espadanya. S'assenta sobre el mur de ponent, al centre del qual, sobre la porta, hi ha un ull de bou.

## Història

La citació més antiga documental correspon a l'any 1263. En data antiga, inconeguda, va aixecar-se una petita capella dedicada a la Trinitat, única entre les esglésies de la diòcesi gironina dedicada a aquest misteri. La seva estructura pertany al romànic tardà, fou ampliat en dos ocasions per la banda de llevant. La darrera reforma s'efectuà a principis del segle xviii. Després de les obres de restauració portades a terme pocs anys enrere a l'interior, se suprimí el cor i l'escala d'accés al campanar, al qual avui es puja des de l'exterior. Es pot veure, a les parets de la nau central, els carreus de la capella existent en els pretèrits més reculats.

## Referències

* 1 2 3 «La Trinitat de Batet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Monestir de Mar Musa

El monestir de Mar Mussa o monestir de Sant Moisès l'Abissini (àrab: دير مار موسى الحبشي, Dayr Mār Mūsā al-Ḥabaxī) és un monestir catòlic siríac situat a Al-Nabk, a 80 km de Damasc, Síria. La seva comunitat monàstica pertany a l'Església Catòlica Siríaca. Conté frescs dels segles xi i xii.

## Història

L'àrea ja havia estat poblada per caçadors i pastors prehistòrics per les seves cisternes naturals i pastures, ideals per a la cria de cabres. Es creu que els romans hi haurien construït una torre de vigilància. Més tard, els ermitans cristians utilitzaren les grutes per a la meditació, i així es creà una comunitat monàstica.
Segons la tradició local, sant Moisès l'Abissini era fill d'un rei d'Etiòpia. Es va negar a acceptar la corona, honors i matrimoni i es va dedicar a la vida espiritual. Va viatjar a Egipte i després a Terra Santa. Visqué com a monjo a Qara, Síria, i després com a ermità, no gaire lluny de la vall on hi ha monestir. Allà va ser martiritzat pels soldats romans d'Orient en època de Justí I, durant les persecucions contra els monofisites. La història diu que la seva família es va endur el cos, però que el polze de la seva mà dreta se separà, i va esdevenir una relíquia que ara es conserva a l'església de Nabk.
Hi ha constància de la fundació del monestir de Sant Moisès des de mitjan segle vi, per un manuscrit del 586 que es conserva al Museu Britànic. L'església del monestir actual va ser construïda l'any 1058, any 450 per l'islam, d'acord amb les inscripcions en àrab a les parets, que comencen amb les paraules: En el nom de Déu, el Clement, el Misericordiós. Al segle xv el monestir va ser parcialment reconstruït i ampliat, però durant la primera meitat del segle xix va ser completament abandonat acabant en estat ruïnos. No obstant això, es va mantenir sota propietat de la diòcesi catòlica siriana d'Homs, Hamat, i Nabk. Visitat pel cònsol britànic Richard Burton a Damasc (1869-1871), es va endur un valuós encenser que es conserva al Museu Britànic. El 1984, es van iniciar treballs de restauració gràcies a una iniciativa comuna del govern de Síria, l'Església local, i un grup de voluntaris àrabs i europeus. L'impulsor principal fou el jesuïta italià Paolo dell'Oglio. La restauració del monestir es va acabar el 1994 gràcies a la cooperació entre Itàlia i Síria. La restauració dels destacats frescs del monestir ha tingut una especial importància. El monestir és habitat des de 1991 per una nova comunitat monàstica.

## Referències

* ↑ Moreno, Sara «El monasterio en el desierto que es ejemplo de tolerancia y diálogo religioso en Siria» (en castellà). El País, 26-08-2020 [Consulta: 26 agost 2020].

## Fonts

* (anglès) Young, Penny. Deir Mar Musa, History Today, Juliol de 2001, Vol.51, Issue 7, p. 5-6
* (anglès) Mason, Robert B.J. Deir Mar Musa al-Habashi Project Arxivat 2009-06-18 a Wayback Machine., Universitat de Toronto.
* (castellà) Peña, Ignacio. Renacimiento de un monasterio: Mar Musa El–Habashi, Revist Tierra Santa

## Enllaços externs

* Web del monestir Arxivat 2006-05-15 a Wayback Machine.
# La Torre (el Pla del Penedès)

La Torre és una casa eclèctica del Pla del Penedès (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Construcció aïllada envoltada per un jardí. Edifici de tres altures, planta baixa i dos pisos, amb coberta de teula a quatre vessants. Presenta elements d'inspiració classicista, sobretot en el portal que dona al carrer. Presenta quatre merlets, com a coronament de cada un dels cantons, fet que li dona la fesomia de torre.

## Referències

* ↑ «La Torre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
# Montera

La montera és la lligadura tradicional dels toreros (tant de l'espasa com dels banderillers). S'usa des del segle xix, en substitució del bicorn d'algutzirs i d'altres oficials autoritzats a executar morts. Va ser introduïda a la indumentària taurina el 1835 pel torero Francisco Montes, «Paquiro», qui va realitzar diverses modificacions al vestit de torero. La montera està habitualment feta de pell d'astracà amb una coberta interior de tafetà.

## Galeria

* Montera portada per Enrique Ponce
* Brindis amb la montera
* Vista interior de la montera

## Referències

* ↑ «El vestido de torero» (en castellà). [Consulta: 22 desembre 2015].
* ↑ «Montera» (en castellà). [Consulta: 22 desembre 2015].
* ↑ Vázquez Legarreta, Enrique. «¿Sabía usted qué? - Francisco Montes "Paquiro"» (en castellà). [Consulta: 22 desembre 2015].
Viccionari
# Monterchi

Monterchi és un municipi situat al territori de la província d'Arezzo, a la regió de la Toscana (Itàlia).
Limita amb els municipis d'Anghiari, Arezzo, Citerna, Città di Castello i Monte Santa Maria Tiberina.
Pertanyen al municipi de Monterchi les frazioni de Borgacciano, Fonaco, Le Ville, Padonchia, Pianezze, Pocaia i Ripoli.

## Galeria fotogràfica

* Vista del poble
* Vista de Monterchi
# Sistema de transport ràpid Johor Bahru–Singapur

El sistema de transport ràpid Johor Bahru–Singapur (en anglès Johor Bahru–Singapore Rapid Transit System), més conegut per l'acrònim RTS link, és un projecte de línia de metro transfronterera que ha de connectar la ciutat estat de Singapur amb la ciutat de Johor Bahru, a Malàisia, travessant l'estret de Johor.
Concebuda com una extensió del metro de Singapur (MRT), la línia només tindrà dues parades ː Woodlands North a Singapur, i Bukit Chagar a Malàisia. Cada terminal tindrà un sistema de duana i de control gestionat conjuntament pels dos països.
Una vegada construïda, la línia constituirà la primera línia de metro de gran capacitat entre dos països al món. Reemplaçarà les actuals llançadores ferroviàries que fan la connexió transfronterera via la calçada Johor-Singapur.

## Referències

* ↑ hermes. «KL gives in-principle nod for Johor-S'pore rapid transit link» (en anglès), 31-07-2018. [Consulta: 31 gener 2021].
* ↑ hermesauto. «Singapore, Malaysia ministers agree to start MRT service to Johor Baru by 2024» (en anglès), 31-07-2017. [Consulta: 31 gener 2021].
# Tigard

Tigard és una població dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2009 tenia 47.460 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Tigard tenia 41.223 habitants, 16.507 habitatges, i 10.746 famílies. La densitat de població era de 1.465,6 habitants per km².
Dels 16.507 habitatges en un 33,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52% hi vivien parelles casades, en un 9,2% dones solteres, i en un 34,9% no eren unitats familiars. En el 26,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,48 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,03.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,5% tenia menys de 18 anys, un 9% entre 18 i 24, un 34,1% entre 25 i 44, un 21,4% de 45 a 60 i un 10% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.581$ i la renda mediana per família de 61.656$. Els homes tenien una renda mediana de 44.597$ mentre que les dones 31.351$. La renda per capita de la població era de 25.110$. Aproximadament el 5% de les famílies i el 6,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Tigard». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Tigard». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Consell Comarcal de l'Alt Urgell

El Consell Comarcal de l'Alt Urgell és l'organ d'autogovern de la comarca de l'Alt Urgell. La seu del consell es troba a la capital, la Seu d'Urgell. El consell està format per 19 consellers des de la seua fundació, els quals trien per majoria simple al president de l'ens. L'actual presidenta des del 10 de juliol de 2020 n'és na Josefina Lladós i Torrent, de Junts per Catalunya.

## Història

El Consel Comarcal de l'Alt Urgell es va fundar, com tots els de Catalunya, sota l'empar de la llei 6/1987 de creació del consells comarcals, posteriorment modificada el 2003 (decret 4/2003). En el cas concret de l'Alt Urgell, el consell fou creat formalment el 9 de març de 1988, sent la primera presidenta na Maria Dolors Majoral i Moliné, de la coalició Convergència i Unió. El Consell Comarcal de l'Alt Urgell té també un predecessor en el Consell de Muntanya de l'Alt Urgell, el qual estava regulat per la llei d'alta muntanya i establia un consell d'autogovern a les comarques incloses a la llei.

### La seu

La seu del consell es troba a la Torre Alsina, de 1901, al passeig de Joan Brudieu de la Seu d'Urgell. En el seu passat va ser des de casa senyorial fins a Music Hall, passant per hotel. Durant la guerra civil va ser un calabós i durant molt de temps va fer les funcions d'estació d'autobusos per a la ciutat. L'any 1988, el recentment fundat consell comarcal compra l'edifici i després d'una restauració passa a ser la seu del consell des de 1991.

## Presidents

| President | Inici del mandat | Fi del mandat | Partit |
| Maria Dolors Majoral i Moliné | 1987 | 1999 | CiU |
| Ventura Roca i Martí | 1999 | 2007 | CiU |
| Jesús Fierro i Rugall | 2007 | 2019 | CiU |
| Miquel Sala i Muntada | 2019 | 2020 | JUNTS |
| Josefina Lladós i Torrent | 2020 | 2021 | JUNTS |
| Martí Riera Rovira | 2021 | | ERC |

## Composició

| Candidatura | Candidatura | 1987 | 1991 | 1995 | 1999 | 2003 | 2007 | 2011 | 2015 | 2019 |
| | CiU/JUNTS | 11 | 11 | 11 | 10 | 8 | 9 | 10 | 11 | 9 |
| | PSC | 4 | 4 | 3 | 5 | 6 | 6 | 6 | 3 | 4 |
| | ERC | | 0 | 1 | 3 | 4 | 3 | 2 | 5 | 6 |
| | AP/PPC | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 1 | 0 | 0 |
| | PdP | 3 | 3 | 3 | | | | | | |
| Total | Total | 19 | 19 | 19 | 19 | 19 | 19 | 19 | 19 | 19 |
| Fonts: 1995, 1999, 2003, 2007, 2011, 2015, 2019 |||||||||||||

## Referències

* ↑ https://www.regio7.cat/cerdanya-alt-urgell/2020/05/22/josefina-llados-sera-nova-presidenta/613157.html
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-10-21. [Consulta: 10 novembre 2020].
* ↑ lamalla.cat, 28/05/2003, El Govern presenta el nou mapa de consells comarcals amb la llei antiga de 1987
* ↑ https://www.alturgell.cat/la-seu-del-consell
* ↑ https://elpais.com/diario/1999/08/15/catalunya/934679246_850215.html
* ↑ http://www.testimoniosparalahistoria.com/entrevista/sr-ventura-roca-marti/
* ↑ http://www.alturgell.cat/sites/default/files/ac20070811ple.pdf
* ↑ Com a Progrés Municipal
* ↑ Com a Progrés Municipal
* ↑ Com a Candidatura de Progrés
* ↑ Com a Compromís pel Pirineu
# Monterde de Albarracín

Monterde de Albarracín és un municipi d'Aragó, situat a la província de Terol i enquadrat a la comarca de la Serra d'Albarrasí.
# La Voz de Asturias

La Voz de Asturias és un diari digital de la regió espanyola d'Astúries, redactat principalment en castellà amb ocasionals seccions i articles en asturià. Té la seu a Oviedo i és editat per Ediciones Periódicas del Noroeste, SL, empresa pertanyent a la corporació La Voz de Galicia, SA.
Va ser fundat per José Tartiere Lenegre el 10 d'abril de 1923. Encara que conservador en els seus orígens, va passar més tard a adscriure's a una línia progressista, declarant com el seu objectiu estar al "servei dels asturians [...] mantenint un compromís amb valors com la llibertat, la pluralitat i el progrés d'Astúries". Durant la dictadura franquista va ser el periòdic predilecte de l'esquerra asturiana, que trobava en ell informacions que altres diaris no recollien —com les referents a les vagues mineres dels anys seixanta— i columnistes tot el progressistes que permetia la censura. Ja en democràcia, el periòdic va passar a ser afí, de manera més o menys explícita, al Partit Socialista Obrer Espanyol, al Govern a Astúries durant la major part del nou període polític.
La Voz de Asturias va desaparèixer, encara com a diari imprès, el 19 d'abril de 2012, però va ressorgir com a digital el 2016 de resultes de l'adquisició, per part de la corporació La Voz de Galicia, del diari digital asturià Asturias24, que havia estat fundat el 2013 amb el mateix esperit que el diari desaparegut. Paral·lelament a aquesta operació, l'empresa gallega es va fer també amb la capçalera històrica, que havia passat a les mans del productor cinematogràfic José Velasco després del tancament del periòdic.
En la seva nova etapa, l'orientació ideològica del diari continua sent progressista, però no hi ha una identificació tan explícita amb cap partit polític concret com existia en el diari desaparegut el 2016. El periòdic diu aspirar, per contra, a abastar i fer sentir-se còmodes a totes les sensibilitats d'esquerra: així, en les eleccions europees de 2014, Asturias24 va demanar en un editorial el vot per a qualsevol de les tres principals formacions d'esquerra —PSOE, Esquerra Plural, Primavera Europea i Podem— que concorrien als comicis.

## Directors

El diari ha tingut tretze directors des de la seva fundació en 1923:
| Director (naixement i mort) | Període |
| Antonio J. Onieva (1886-1977) | 1923-¿? |
| José Díaz González, Banderilla | ¿?-¿? |
| Roberto Velázquez Riera, Robín | ¿?-1964 |
| Jorge Víctor Sueiro (1929-1991) | 1964-1973 |
| José Díaz Jácome (1910-1998) | 1973-1983 |
| Faustino F. Álvarez (1950-2014) | 1983-1986 |
| Luis José de Ávila (1945-) | 1986-1989 |
| Faustino F. Álvarez (1950-2014) | 1989-2001 |
| José Francisco Rodil Lombardía (1953-) | 2001-2002 |
| Rodrigo Cepeda (1966-) | 2002-2004 |
| Luis Mugueta (1960-) | 2004-2011 |
| Juan Carlos Cuesta (1974-) | 2011-2012 |
| Ángel Falcón (1965-) | 2013-... |

## Referències

* ↑ «Los suplementos de La VOZ cosechan un gran éxito - La Voz de Asturias», 18-10-2011. Arxivat de l'original el 2011-10-18. [Consulta: 17 maig 2016].
* ↑ «25-M, más que unas elecciones» (en espanyol europeu). [Consulta: 17 maig 2016].
# LPB

LPB té els següents significats:
* Lliga portuguesa de basquetbol, màxima competició de bàsquet a Portugal
* Lliga veneçolana de bàsquet (del seu nom en castellà Liga Profesional de Baloncesto), màxima competició de bàsquet a Veneçuela
# LP

* No s'ha de confondre amb LP (cantant).
Un disc de llarga duració, elapé o long-play és un Disc fonogràfic de vinil de mida gran, i en els quals es pot enregistrar, en format analògic, un màxim d'uns 20-25 minuts de so per cara.
També es pot anomenar amb les sigles LP (long-play), i a la varietat lingüística valenciana, elepé.
Un disc elapé sol constar d'unes deu cançons, tot i que depèn de llur longitud. També hi ha elapés fabricats en plàstic, alumini o altres materials. Normalment estan gravats a una velocitat de 33 i 1/3 o 16 rpm.
Els primers elapés es comercialitzaren cap a 1948. Aquest tipus de disc va ser la principal manera de publicar música gravada durant els anys 50, 60, 70 i 80 del segle xx.
A partir de mitjan anys 80, els elapés van començar a perdre protagonisme a costa dels discos compactes, més petits i resistents. Tot i que encara són cotitzats per col·leccionistes i per part d'alguns DJ, que argumenten que mesclen millor la música amb aquest format. La indústria parla d'un renaixement durable d'aquest format com a producte d'alta gama.

## Referències

* 1 2 «disc de llarga duració». Cercaterm. TERMCAT. [Consulta: 16 novembre 2023].
* ↑ Böhm, Klaus; Esser, Ralf. «Das Vinyl-Revival im Faktencheck. Come back and stay?» (en alemany). Deloitte. [Consulta: 9 juliol 2019].
# Nagara (tambor)

El terme nagara s'usa per a descriure una sèrie de tambors (amb doble membrana) emprats sobretot a la zona de l'Azerbaidjan. Tots tenen cossos de fusta (també poden ser de terrissa), de vegades amb petits orificis. Les membranes s'estrenyen amb cordes creuades (sovint de pell) i es toquen amb les mans o amb baquetes de fusta amb extrems rodons o en forma de ganxo. Els tambors tenen diferents noms segons la mida. El kyos (nagara gran) és de 50 a 60 cm de diàmetre i antigament el feien als pobles a partir d'un tronc d'arbre. El coneixement del tambor a àrees més grans va afavorir que experts artesans produïssin instruments més refinats. El kyos es penja a l'espatlla amb una corretja de cuir i es va colpejant amb una baqueta.
El nagara bala o nagara chure (nagara mitjà) és de 35 a 40 cm de diàmetre i és principalment un instrument de conjunt. Subjectat per sota del braç esquerre, pot ser colpejat amb les mans nues o amb una mà i una baqueta. De tant en tant es toquen els dos; als extrems de la membrana es toca amb els dits i, al centre del tambor, amb els palmells. El nagara kichik (nagara petit) també es toca en conjunts musicals i orquestres. El nagara s'utilitza juntament amb altres instruments en la música popular: és típic un conjunt de dos kyos i dos zurnas (oboès) tocant a les revetlles, marxes o manifestacions. Els nagares eren usats originàriament durant la caça.

## Referències

* 1 2 Spector, Johanna «Nagara». Oxford Music Online, 2007-2015 [Consulta: 25 juny 2015].

## Enllaços externs

* Nagares al catàleg MIMO (Musical Instrumen Museums Online)
# Nagar (Tamil Nadu)

Nagar (abans Thellyr) fou un antic port del districte de Tanjore a Tamil Nadu a 10° 49′ 26″ N, 79° 53′ 24″ E﻿ / ﻿10.82389°N,79.89000°E﻿ / 10.82389; 79.89000 avui part de la municipalitat de Nagapattinam (Negapatam) a uns 5 km del centre de la ciutat a la boca del riu Vettar. Té una mesquita amb minaret de 28 metres d'alt.
La població i territori a l'entorn fou venuda pel raja de Tanjore als holandesos de Nagapatam el 1771 però fou ocupada poc després pel nawab del Carnàtic amb suport dels britànics; després fou restaurada al raja de Tanjore que la va cedir als britànics el 1776. Va passar poc després a Haidar Ali però el 1781 va ser cedida als britànics.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.