OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aleksei Kibirin

Aleksei Alekséievitx Kibirin, més conegut com a Aleksei Kibirin (rus: Алексей Алексеевич Кибирин) (Lviv, 1949 - 1 d'octubre de 2010), fou un pilot de motocròs ucraïnès de renom internacional durant la dècada del 1970. Al llarg de la seva carrera, guanyà un campionat de l'URSS de motocròs i hi va aconseguir tres podis més (subcampió de 350cc el 1970, tercer en 250cc el 1971 i tercer en 500cc el 1974). Un cop retirat de la competició, esdevingué entrenador i mentor de joves pilots de motocròs.

## Trajectòria esportiva

Aleksei Kibirin protagonitzà bones actuacions al Campionat del Món de motocròs de 250cc durant unes poques temporades, especialment la de 1972 en què acabà setè de la general. Aquell any, al Gran Premi d'Espanya (celebrat al circuit del Vallès el 9 d'abril), fou un dels únics set pilots que s'acabaren classificant dels prop de quaranta participants, ja que el mal temps i la pluja varen convertir el circuit en un espès fangar on gairebé no s'hi podia circular. Kibirin no només va aconseguir acabar, sinó que fou el segon classificat final per darrere de Sylvain Geboers. Al segon Gran Premi de la temporada, el de França (celebrat a Pèrnas dei Fònts el 15 d'abril), fou quart i completà un èxit soviètic, ja que després del guanyador Joël Robert es classificaren, per aquest ordre, Pàvel Rúliov, Guennadi Moisséiev i ell, tots tres amb ČZ.
Els èxits de Kibirin li auguraven un bon futur al mundial de motocròs, però la seva carrera internacional es va veure estroncada quan, en un control fronterer a la duana de Víborg, mentre l'equip soviètic intentava passar a Finlàndia, una funcionària va trobar 100 dòlars no declarats dins la maleta de Vladímir Kàvinov. Durant el consegüent escorcoll, Kibirin (molt de la broma) va fer un comentari irònic que va provocar que tot l'equip fos retingut durant hores a la duana. L'incident va provocar que tant Kàvinov com Kibirin veiessin restringides les seves sortides a l'estranger durant una bona temporada. La temporada següent, 1973, una caiguda al Gran Premi d'Itàlia li causà una greu lesió a la cama que el va tornar a apartar dels circuits europeus, pràcticament de forma definitiva.

## Palmarès

Font:
* Campió de l'URSS de 350cc (1972)
* Guanyador del Motocròs de Kovrov (1973)

### Resultats al Campionat del Món

Font:
| Any | Motocicleta | 250cc |
| 1971 | ČZ | 17è |
| 1972 | ČZ | 7è |
| 1973 | ČZ | 26è |

## Notes

* ↑ El seu nom apareix sovint escrit com a Alexej o Alexei i el cognom, tant Kibirin com Kibirine.

## Referències

* 1 2 3 «История мотокоманды ЦСКА в лицах (часть 2).» (en rus). motogon.ru, 14-10-2013. [Consulta: 6 març 2020].
* ↑ «XI Gran Premio de España de Motocross» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 10-04-1972. [Consulta: 8 agost 2014].
* ↑ Связной. «Книга «Мотокросс - «визитная карточка» г.Коврова» (Куприянов В., 13.12.2015)» (PDF) (en rus). kovrovsport.ru p. 5, 13-02-2017. [Consulta: 8 gener 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
# Alejandro Brugués

Alejandro Brugués (Buenos Aires, 21 d'agost de 1976) és un director de cinema cubà.
Va estudiar Publicitat, Psicologia i Filologia, fins a graduar-se en l'especialitat de Guió a l'Escola Internacional de Cinema i Televisió de San Antonio de los Baños, EICTV, on també va cursar el taller "Com es conta un conte" impartit per Gabriel García Márquez. Comença immediatament la seva carrera com a guionista, treballant en els llargmetratges Bailando Cha Cha Chá, Tres veces dos i Frutas en el café.
Finalment decideix fer el salt a la direcció el 2006 amb el llargmetratge Personal Belongings, del qual en va ser també guionista, i amb el qual va obtenir el Premi Emilio Riera, atorgat per la secció Cinema en Construcció al Festival Internacional de Cinema de Guadalajara.
El 2011 conclou un ambiciós projecte, la primera pel·lícula cubana sobre zombis anomenada Juan de los muertos. Un film d'inspiració postmoderna que es val de referències cinematogràfiques com Night of the Living Dead i Dawn of the Dead i de la trilogia Evil Dead, de Sam Raimi. Després ha dirigit alguns episodis de sèries de terror.

## Filmografia

* 2004: Tres veces dos (Guió segon conte)
* 2005: Frutas en el café (Guió)
* 2005: Bailando Cha cha cha (Guió).
* 2008: Personal Belongings (Guió i Direcció)
* 2011: Juan de los muertos (Guió i Direcció)
* 2014: ABCs of Death 2 (segment "E is for Equilibrium")
* 2015: From Dusk Till Dawn: The Series (1 episodi)
* 2018: Nightmare Cinema (segment "The Thing in the Woods")
* 2020: Into the dark (un episodi)
* 2020: 50 States of Fright (minisèrie)

## Premis i reconeixements

* Goya a la millor pel·lícula estrangera de parla hispana per Juan de los muertos (2013)
* Premi Internacional Fantasporto 2012
* Corbeau d'argent al Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Brussel·les per Juan de los muertos (2012)
* Premi Especial del jurat al Festival de Cinema Llatinoamericà de Biarritz per Juan de los muertos (2012)
* Premi de l'audiència al Festival Internacional de Cinema de Miami per Juan de los muertos (2012)

## Referències

* ↑ Biografia a cibercuba
* ↑ Juan de los Muertos caminará por festivales de Sitges, Toronto y La Habana. Disponible a Cubadebate. Consultat el 22 d'agost de 2011.
* ↑ El cubano Alejandro Brugués apela a la catarsis que necesitamos con su comedia de terror ‘Pooka Lives!’, Los Angeles Times, 3 d'abril de 2020
* ↑ Alejandro Brugués Joins “From Dusk Till Dawn: The Series” Filmmaking Team, 30 de maig de 2015
* ↑ Filme del director cubano Alejandro Brugués “The Thing in the Woods” se estrena en Estados Unidos, cibercuba, 20 de juny de 2019
* ↑ http://cultura.elpais.com/cultura/2013/02/17/actualidad/1361129134_057209.html
# Alfarnate

Alfarnate és un municipi d'Andalusia, a la província de Màlaga. Limita al N i NE amb Granada, al SE i E amb Alfarnatejo, i al NO amb Villanueva del Rosario i Villanueva del Trabuco

## Toponímia

El nom del poble prové de la paraula àrab Al-farnat, que significa molí de farina. Té com patrona a la Mare de Déu de Monsalud.
# Aline (Oklahoma)

Aline és una població dels Estats Units a l'estat d'Oklahoma. Segons el cens del 2000 tenia 214 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Aline tenia 214 habitants, 101 habitatges, i 64 famílies. La densitat de població era de 317,8 habitants per km².
Dels 101 habitatges en un 18,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,5% hi vivien parelles casades, en un 6,9% dones solteres, i en un 36,6% no eren unitats familiars. En el 35,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 22,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,12 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,69.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,2% tenia menys de 18 anys, un 11,2% entre 18 i 24, un 21,5% entre 25 i 44, un 26,2% de 45 a 60 i un 22,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 45 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 25.556 $ i la renda mediana per família de 28.333 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.500 $ mentre que les dones 17.083 $. La renda per capita de la població era de 12.710 $. Entorn del 22,4% de les famílies i el 24,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Aline». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Aline». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 10 agost 2010].
Viccionari
# Aldoma

Aldoma (en rus: Алдома) és un poble del krai de Khabàrovsk, a Rússia, que el 2012 no tenia cap habitant. Pertany al districte rural d'Aiano-Maiski.

## Referències

* ↑ Оценка численности постоянного населения Хабаровского края на начало 2011 года по муниципальным образованиям Arxivat 2012-04-26 a Wayback Machine.
# Alth

Alth o al-Alth és una vila de l'Iraq al nord de Bagdad entre Ukbara i Samarra a la riba oriental de l'antic curs del Tigris. Al canviar el curs es troba actualment a la riba del Shutayta. Les ruïnes de la ciutat antiga es troben a uns 7 km al nord-oest de la moderna vila.

## Història

L'esmenta Claudi Ptolemeu com Altha. A l'edat mitjana era considerada la frontera nord de l'Iraq, junt amb Harba (la primera a la riba oriental i la segona a la riba occidental del riu Tigris). Era una fundació religiosa establerta en profit dels descendents d'Alí ibn Abi Tàlib. A la seva rodalia i havia un convent anomenat Dayr al-Alth o Dayr al-Adhara.

## Bibliografia

* J. F. Jones, Memoirs, Bombai 1857
# Abraham Mignon

Abraham Mignon (Frankfurt del Main, 21 de juny de 1640 - Utrecht, 27 de març de 1679) fou un pintor i gravador neerlandès, que va pertànyer a l'Edat d'Or holandesa, d'escenes de natures mortes.

## Biografia

El seu pare, un mercader, el va deixar amb el pintor de natures mortes Jacob Marrel, amb qui va viatjar als Països Baixos al voltant de 1660. Després va treballar sota les ordres de Jan Davidszoon de Heem a Utrecht, on el 1675 es va casar amb la filla del pintor Cornelis Willaerts. Maria Sibylla Merian (1647-1717), filla del gravador Matthäus Merian el vell, es va convertir en la seva aprenent i va assolir la distinció com a pintora de flors. Va morir a la ciutat d'Utrecht.
Mignon es va dedicar gairebé exclusivament a flors, fruita i ocells i una altra mena de natura morta, encara que de vegades va tenir intents amb els retrats. Les seves obres sobre flors estan marcades per un acabat detallat i un tractament delicat. El seu esquema favorit era introduir roses vermelles o blanques en el centre del llenç i col·locar el grup sencer de flors contra un fons fosc.
On es pot veure millor la seva obra és a la Gemäldegalerie Alte Meister de Dresden, que conté quinze de les seves pintures, dotze de les quals estan signades. Sis de les seves pintures es troben al Museu del Louvre, quatre a l'Hermitage, i es poden trobar d'altres exemples a museus d'Amsterdam, La Haia, Rotterdam, Brussel·les, Múnic, Karlsruhe, Braunschweig, Kassel, Schwerin, Copenhaguen, Varsòvia i Torí.

## Galeria

* Stilleven met bloemen en een horloge (1660-1679)
* Detall de Vanites
* Garlanda de flors (c.1675)

## Referències

* ↑ «Abraham Mignon» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 25 febrer 2016].
Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Província d'Eliodoro Camacho

La província d'Eliodoro Camacho és una de les 20 províncies del Departament de La Paz a Bolívia. Consta de cinc municipis: Puerto Acosta (capital de la província), Mocomoco, Puerto Carabuco, Umanata i Escoma.
# Medalla Priestley

La Medalla Priestley és l'honor més alt conferit per la Societat Americana de Química (American Chemistry Society) (ACS), i és lliurada per distingides investigacions en el camp de la química. Aquest premi fou establert el 1922, en honor de Joseph Priestley, el descobridor de l'oxigen que emigrà als Estats Units el 1794.

## Premiats

| 1920 1923 Ira Remsen 1926 Edgar Fahs Smith 1929 Francis P. Garvan 1930 1932 Charles L. Parsons 1935 William A. Noyes 1938 Marston T. Bogert 1940 1941 Thomas Midgley 1944 James Bryant Conant 1945 Ian Heilbron 1946 Roger Adams 1947 Warren K. Lewis 1948 Edward R. Weidlein 1949 Arthur B. Lamb 1950 1950 Charles A. Kraus 1951 E. J. Crane 1952 Samuel C. Lind 1953 Robert Robinson 1954 W. Albert Noyes, Jr. (son of William A. Noyes) 1955 Charles A. Thomas 1956 Carl S. Marvel 1957 Farrington Daniels 1958 Ernest H. Volwiler 1959 Hermann Irving Schlesinger | 1960 1960 Wallace R. Brode 1961 Louis Plack Hammett 1962 Joel H. Hildebrand 1963 Peter J. W. Debye 1964 John Christian Bailar, Jr. 1965 William J. Sparks 1966 William O. Baker 1967 Ralph Connor 1968 William G. Young 1969 Kenneth S. Pitzer 1970 1970 Max Tishler 1971 Frederick D. Rossini 1972 George B. Kistiakowsky 1973 Harold Clayton Urey 1974 Paul J. Flory 1975 Henry Eyring 1976 George S. Hammond 1977 Henry Gilman 1978 Melvin Calvin 1979 Glenn T. Seaborg 1980 1980 Milton Harris 1981 Herbert C. Brown 1982 Bryce Crawford, Jr. 1983 Robert S. Mulliken 1984 Linus Pauling 1985 Henry Taube 1986 Karl August Folkers 1987 John D. Roberts 1988 Frank H. Westheimer 1989 George C. Pimentel | 1990 1990 Roald Hoffmann 1991 Harry B. Gray 1992 Carl Djerassi 1993 Robert W. Parry 1994 Howard E. Simmons 1995 Sir Derek H. R. Barton 1996 Ernest L. Eliel 1997 Mary L. Good 1998 F. Albert Cotton 1999 Ronald Breslow 2000 2000 Darleane C. Hoffman 2001 Fred Basolo 2002 Allen J. Bard 2003 Edwin J. Vandenberg 2004 Elias James Corey 2005 George A. Olah 2006 Paul S. Anderson 2007 George M. Whitesides 2008 Gabor A. Somorjai 2009 M. Frederick Hawthorne 2010 2010 Richard Zare 2011 Ahmed H. Zewail 2012 Robert S. Langer 2013 Peter J. Stang 2014 Stephen J. Lippard 2015 Jacqueline Barton 2016 Mostafa El-Sayed 2017 Tobin Jay Marks 2018 Geraldine L. Richmond 2019 Karl Barry Sharpless 2020 2020 JoAnne Stubbe |

## Enllaços externs

* The Priestley Society
# Juan Valdivieso

Juan Humberto Valdivieso Padilla (Lima, 6 de maig de 1910 - 2 de maig de 2007) va ser un porter i entrenador de futbol peruà.
En el transcurs de la seva carrera esportiva, Valdivieso va jugar a l'Alianza Lima, a més de disputar deu partits amb la selecció peruana, participant en la Copa del Món de 1930 i al sJocs Olímpics de 1936. Després de retirar-se com a jugador, Valdivieso va entrenar diversos clubs peruans, a més de fer-se càrrec de la selecció peruana.
El seu fill petit va ser Luis Valdivieso Montano, ministre d'Economia i Finances del Perú. Un net seu, Juan Pablo Valdivieso, va representar Perú en natació als Jocs Olímpics de 2000 i 2004.

## Referències

* ↑ «Article a La República». Arxivat de l'original el 2014-02-23. [Consulta: 12 abril 2018].
* ↑ rsssf: Peru record international footballers Arxivat 2009-02-02 a Wayback Machine.
# Enric VI de Caríntia

Enric VI de Caríntia i IV de Sponheim (al voltant de 1065-1070, † 14 de desembre de 1123) del llinatge de Sponheim (Sponheimer) va ser duc de Carinthia i marcgravi de Verona (1122-1123).
Era fill del comte Engelbert I de Sponheim i Hedwiga de Saxònia, filla del duc Bernat II. Després de la mort del seu padrí (no oncle) el duc Enric V de Caríntia, l'últim Eppensteiner, va heretar de 1122, el ducat i la dignitat de marcgrave, sense els rics béns alodials que va recaure en els Traungauer o Ottokars d'Estíria. (Això va portar, per exemple, la "província Graslupp", és a dir el conjunt de la Neumarkter i la zona de Sankt Lambrecht, i la regió de Murau. que havia estat de Caríntia (comtat de Friesach) a Estíria. El marcgraviat d'Estíria va ser però només aliat amb el ducat de Caríntia.
Henry va morir un any després de la seva arribada al poder, el 1123 Va ser succeït pel seu germà Engelbert de Caríntia (també conegut com a Engelbert II d'Ístria i Engelbert I de Carniola).

## Biografia

* Friedrich Hausmann: Die Grafen zu Ortenburg und ihre Vorfahren im Mannesstamm, die Spannheimer in Kärnten, Sachsen und Bayern, sowie deren Nebenlinien, a: Ostbairische Grenzmarken - Passauer Jahrbuch für Geschichte Kunst und Volkskunde, Nr. 36, Passau 1994
* Walter Brunner: Das Werden der Landesgrenze gegen Kärnten und Salzburg in: Das Werden der Steiermark, Verlag Styria, Graz 1980
* Dr. Eberhard Graf zu Ortenburg-Tambach: Geschichte des reichsständischen, herzoglichen und gräflichen Gesamthauses Ortenburg, Vilshofen 1932
# Riello

Riello és un municipi de la província de Lleó a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca de la Montaña Occidental.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 1337 | 1093 | 914 | 864 |

## Pedanies

* Andarraso
* Ariego de Abajo
* Ariego de Arriba
* Arienza
* Bonella
* Campo la Lomba
* El Castillo
* Castro la Lomba
* Ceide
* Cirujales
* Cornombre
* Curueña
* Folloso
* Garueña
* Guisatecha
* Inicio
* Manzaneda de omaña
* Marzan
* Omañón
* La Omañuela
* Orrios
* Oterico
* Pandorado
* Riello
* Robledo de Omaña
* Rosales
* Salce
* Santibañez de Arienza
* Santibañez de la Lomba
* Socil
* Sosas del Cumbral
* Trascastro de Luna
* La Urz
* Valbueno
* Vegarienza
* La Velilla
* Villadepan
* Villar de Omaña
* Villarín de Riello
* Villaverde de Omaña
# Cal Blasi

Cal Blasi és un edifici del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) protegit com a bé cultural d'interès local.
És una casa aïllada de planta quadrada que consta de planta baixa i un pis, amb la coberta a quatre vessants. Les obertures de la planta baixa són rectangulars, de grans dimensions, i estan emmarcades per una motllura llisa. Les de la primera planta són d'arc de mig punt i tenen balcó.

## Referències

* ↑ «Cal Blasi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
# Campionat Nacional guatemalenc de futbol

El Campionat Nacional guatemalenc de futbol fou una competició de Guatemala de futbol.

## Història

El campionat fou diputat entre seleccions regionals, tot i que en la primera edició el club Hércules representà a la selecció de la Lliga Capitalina, tot i ser el subcampió, ja que el campió Allies no va poder-hi participar. Els anys 1920 i 1923 hi va haver dos campionats.

## Historial

* 1919 Hércules
* 1920 No hi va haver campió
* 1920 Selecció de Quetzaltenango
* 1921 Selecció Capitalina (Ciutat de Guatemala)
* 1922 Selecció de Quetzaltenango
* 1923 Selecció Capitalina (Ciutat de Guatemala)
* 1923 Selecció Capitalina (Ciutat de Guatemala)

## Referències

* ↑ La Selecció de Quetzaltenango i la Capitalina restaren empatats

## Enllaços externs

* RSSSF
* Lligues de Guatemala
* Història del futbol a Guatemala Arxivat 2009-02-25 a Wayback Machine.
# Campionat Provincial de Tarragona de tennis de taula per equips

El Campionat Provincial de Tarragona de tennis de taula per equips fou una competició esportiva de tennis de taula, creada la temporada 1965-66. De caràcter anual, foren organitzats per la Federació Provincial de Tarragona de Tennis de Taula. Es consideren la continuació dels Campionats de Catalunya, després que la Federació Espanyola de Tennis de Taula dissolgué les federacions regionals i establís les provincials. Entre 1962 i 1982 es disputaren campionats provincials a Barcelona, Girona, Tarragona i Lleida. Els campions de cadascun dels campionats provincial tenien dret a competir al Campionat d'Espanya. Després de la restauració de la Federació Catalana de Tennis de Taula i dels Campionats de Catalunya la temporada 1982-83, es deixaren de celebrar.

## Historial

* (1) = Nombre de campionats
* Nota: Noms dels equips segons l'època
| Edició | Data | Equip campió (M) | Equip campió (F) |
| fins 1961 es disputà el Campionats de Catalunya |||||
| - | 1961-62 | N/A | N/A |
| - | 1962-63 | N/A | N/A |
| - | 1963-64 | N/A | N/A |
| - | 1964-65 | N/A | N/A |
| I | 1965-66 | C.Tarragoní (1) | CN Reus Ploms (1) |
| II | 1966-67 | Reus Deportiu (1) | C.Tarragoní (1) |
| III | 1967-68 | Reus Deportiu (2) | C.Tarragoní (2) |
| IV | 1968-69 | Reus Deportiu (3) | N/A |
| V | 1969-70 | C. Tarragoní (2) | N/A |
| VI | 1970-71 | C. Lorito (1) | N/A |
| VII | 1971-72 | Reus Deportiu (4) | OAR Alforja (1) |
| VIII | 1972-73 | Reus Deportiu (5) | OAR Alforja (2) |
| IX | 1973-74 | Reus Deportiu (6) | OAR Alforja (3) |
| X | 1974-75 | Reus Deportiu (7) | OAR Alforja (4) |
| XI | 1975-76 | N/A | OAR Alforja (5) |
| XII | 1976-77 | Intercolegial (1) | OAR Alforja (6) |
| XIII | 1977-78 | Intercolegial (2) | Intercolegial (1) |
| XIV | 1978-79 | Intercolegial (3) | N/A |
| XV | 1979-80 | N/A | N/A |
| XVI | 1980-81 | Velles Glòries (1) | N/A |
| XVII | 1981-82 | Intercolegial (4) | Intercolegial (2) |
| des de 1983 es disputà el Campionats de Catalunya |||||

## Referències

* ↑ «tennis de taula». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Historials Federació Catalana de Tennis de Taula». FCTT. [Consulta: 2 maig 2020].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 «Llistat campions absoluts». federacio historials. [Consulta: 2 maig 2023].
# Cal Pau Petit

Cal Pau Petit és una obra del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici que pertany clarament a la tendència historicista d'una part del modernisme autòcton, evident en la teulada de dues vessants, de teula, i en les portes i finestres de la planta baixa, amb arc rebaixat.
Els materials són els del moment, maó arrebossat i pintat, i amb unes cornises marcant fortament les tres franges horitzontals de les tres plantes de l'edifici. El sòcol i la cantonada arrodonida són de pedra i com en els marcs de les finestres i les portes de la planta baixa.
L'estil elegant de l'edifici ve reforçat pels originals laminats de ferro de les finestres i la porta dels baixos i pel balcó de la primera planta, que remarca la cantonada.

## Història

En els segles xviii i xix, en especial al segle xix, es van impulsar fortament els carrers Major, Mig (Vermell) i Baix (O'Donnell), amb les seves placetes. Això va propiciar la construcció de cases com cal Petit, amb un elegant cafè als baixos i habitatges als pisos superiors. El fet que la Plaça Presas sigui petita i en plena illa de vianants, fa que pugui conservar el seu catre de racó tranquil i la seva funció de lleure-relació.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Pau Petit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Cal Pauleta

Cal Pauleta és una obra noucentista de Guissona (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de tres plantes ubicada a l'Avinguda Notari Josep Faus de Guissona.
A la planta baixa trobem tres portes, les dues laterals de grans dimensions per a l'entrada de vehicles i la central més petita que dona accés a la zona habitada. Les dues portes rectangulars de garatge tenen una motllura esgraonada de pedra, mentre que la central presenta un entaulament sostingut per columnes amb capitells geomètrics, damunt del qual hi ha un lluernari emmarcat per tríglifs i perfilat per una cornisa amb diferents volums.
La planta noble està formada per dos grans balcons amb baranes de pedra i portes balconeres rectangulars amb motllures i mènsules al centre, que flanquegen una tribuna amb cinc ocertures, la central més gran que les laterals. Aquesta tribuna es corona amb unes motllures decoratives, que sustenten el balustres de pedra de la següent planta. El cos central de l'edifici, s'eleva de forma aïllada formant un tercer pis, en el que trobem una porta balconera amb motllura i mèsula igual que les de la planta anterior. Aquest cos es corona amb un entaulament senzill, mentre que els altes dos cossos de l'edifici queden a un nivell més baix i es decoren amb unes motllures que formen marcs horitzontals.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Pauleta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2018].