OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Metsänpeitto

Metsänpeitto (lit. coberta del bosc) és un lloc o un fenomen que es troba al folklore finlandès. S'utilitza per descriure persones o animals domèstics que van desaparèixer a la natura per motius inexplicables.
Es va descriure que les persones "cobertes pel bosc" no podien reconèixer el terreny que els envoltava, fins i tot si es trobaven en terrenys coneguts. En altres casos, podrien haver caminat sense parar per un terreny desconegut, o quedar-se completament paralitzats, incapaços de moure's o parlar. També era habitual el silenci antinatural sense els sons de la natura.
Es va descriure que les persones o animals sota la influència del fenomen esdevenen completament invisibles per a altres persones o semblaven part de la natura que els envoltava, com una roca. En una història, un home feia dies que buscava una vaca desapareguda. Quan finalment es va rendir i va tornar a la seva feina, la primera soca d'arbre que va colpejar amb la destral es va transformar de nou en la seva vaca.
La causa darrere de metsänpeitto s'atribuïa generalment als maahinens, que eren petites criatures humanoides que vivien sota terra (normalment traduïts com "gnoms"). Algunes persones van aconseguir alliberar-se del metsänpeitto pels seus propis mitjans, per exemple, girant la jaqueta al revés, canviant les sabates als peus equivocats o mirant el món cap per avall a través de les seves pròpies cames. Això va ser a causa de la idea que tot anava al revés a les terres dels maahinens. Alguns van ser alliberats aparentment sense motiu, d'altres només després de ser buscats per un xaman. Alguns no es van tornar a veure mai més.
Es podria salvar el bestiar de Metsänpeitto amb un encanteri originari de la ciutat de Kuhmo, demanant al bosc que els deixés tornar.
Metsänpeitto s'assembla molt a "kamikakushi", del folklore japonès.

## Referències

* ↑ «Metsänpeitossa - siis missä?» (en finnish), 11-10-2012. [Consulta: 31 desembre 2019].
# Pont de Susqueda

El Pont de Susqueda és una obra de Susqueda (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El pont de Susqueda està situat sota l'embassament de Susqueda i creuava l'antic traçat del Ter a l'alçada del barri del Ramadal de l'antic poble de Susqueda, inundat el 1968.
El pont, més elevat a la part central, està format per quatre grans ulls o arcs de mig punt i tres petits ulls o finestrals als intradossos dels arcs grans. Aquesta disposició servia, a part d'estalviar material de construcció, per a permetre una menor resistència a l'aigua, és a dir, per què li costés més endur-se'l a una riuada.
Les riuades en aquesta zona, com a tot el curs mitjà i baix del Ter, solien ser violentes quan les pluges eren fortes a la capçalera. Fins que no va entrar en funcionament la presa, eren molt corrents les grans riuades, per la qual cosa existeixen pocs ponts antics sobre el Ter en aquestes parts del riu. A més dels arquets menors dels intradossos dels grans, del costat on ve l'aigua els tres pilars que estan en contacte amb l'aigua presenten una construcció amb angle agut, per presentar menys resistència a l'aigua.

## Història

El pont del Ter ha estat construït i reconstruït al ritme de les riuades històriques del riu. L'estructura que ens ha pervingut ha estat datat el 1348 però s'hi ha fet nombroses reformes posteriors com les del 1679 i 1940.
Quedà submergit sota el pantà de Susqueda l'any 1968.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Pont de Susqueda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Pont de Torruella

El Pont de Torruella és una obra de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont de tres arcs, tot de pedra amb baranes, els arcs són desiguals.Passa sobre la riera de Sorreig, afluent per la dreta del Ter.

## Història

Revista Vic, Els ponts del camí ral de Barcelona a Puigcerdà....fins a trobar el riu Sorreig, el límit entre els municipis de Gurb i Masies de Voltregà. Aquí es troba el pont de Torruella, un magnífic pont de tres arcades desiguals construït a finals del segle xiv, en un paratge molt bonic i sortosament poc profanat. Segons una contalla d'uns veïns se li deia "pont del diable".Segons una llegenda força comú, en molts ponts antics, que explica que el dimoni va fer el pont en una nit a canvi de l'ànima d'un traginer (A. Pladevall)

## Referències

* 1 2 «Pont de Torruella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Pingüí del Cap

El pingüí del Cap (Spheniscus demersus) és un ocell marí de la família dels esfeníscids (Spheniscidae), l'únic pingüí que cria de manera regular a la costa africana. Va ser el primer pingüí vist per europeus, durant el viatge de Vasco de Gama (1497 – 1498).

## Morfologia

* És un pingüí de mitjana grandària, amb una altura de 63 – 68 cm i un pes de 2500 – 3000 gr.
* Com altres espècies de pingüins, color general per sobre negre i per sota blanc.
* Cap negre, amb una franja blanca que des de la base de la mandíbula superior passa per sobre de l'ull, corbant-se cap a baix fins a les parts inferiors blanques. Una banda negra estreta creua el pit corbant-se cap avall pels flancs.
* Bec negre travessat per una barra grisa. Potes negres amb taques grises.

## Distribució

Habita a la llarga de la costa d'Àfrica meridional, des d'Angola fins a Natal, criant en algunes illes sud-africanes.

## Alimentació

La seva dieta està formada en gran part per peixos, però també per crustacis i cucs.

## Reproducció

L'època principal de reproducció comença a mitjans de novembre o principis de desembre, però poden criar en qualsevol moment. Aquests pingüins formen colònies de cria a la llarga de la costa. Ponen 2 – 3 ous que coven alternativament els dos progenitors durant 35 – 36 dies. Els joves romanen amb els seus pares durant unes vuit setmanes.

## Referències

* ↑ John P. Croxall. PINGÜINOS. Enciclopedia de las Aves. Ediciones Orbis S.A. 1986. ISBN 84-7634-548-8
# Pocútia

Pocútia (en ucraïnès Покуття) és una regió històrico-etnogràfica al sud-oest d'Ucraïna, a l'est de l'óblast de Ivano-Frankivsk, travessada pels rius Prut i Cheremosh. Si bé la seva capital és la ciutat de Kolomýia, el nom prové d'una altra localitat, Kuti.

## Història

Inicialment el territori era part de la Rus de Kíev i d'un dels seus estats successors, Galitzia-Volínia. Posteriorment va ser ocupat pel Regne de Polònia el 1325 i annexada el 1349 per Casimir III de Polònia. El 1359, per l'aliança poloneso-moldava contra els tàrtars, el territori és cedit als hospodar de Moldàvia, però continua sent un territori vassall de Polònia. El 1498 és annexada a Moldàvia íntegrament per Esteve III de Moldàvia. Pocútia és recuperada pel hetman de Polònia, Jan Tarnowski, en la batalla d'Obertyn el 1531. Després de les Particions de Polònia el 1772, és annexada en la Monarquia dels Habsburg, integrada al regne de Galítsia i Lodomeria.

## Referències

* ↑ Jawor, Grzegorz.. Osady prawa wołoskiego i ich mieszkańcy na Rusi Czerwonej w późnym średniowieczu. Wyd. 2, uzup. Lublin: Wydawn. Uniwersytetu Marii Curie-Skłodowskiej, 2004. ISBN 83-227-2326-1.
* ↑ Gh. Brătianu, Istoria Militară, București 1986, vol. II, pag. 144
# Michel Pineda Ozaeta

Michel Pineda Ozaeta (Gien, 9 de juny de 1964) és un exfutbolista professional francès que va jugar de davanter a la Ligue 1 i a la Lliga espanyola.

## Clubs

Va jugar des de l'any 1982 fins a 1984 a l'AJ Auxerre francès. Després va fitxar per l'Espanyol de Barcelona en el qual va jugar fins a 1989. El seu primer partit oficial amb els blanc-i-blaus va ser l'1 de setembre de 1984 davant l'Atlètic de Madrid, partit que va finalitzar amb empat a zero. La seva primera temporada va ser bona, va disputar 32 partits i va marcar 14 gols ajudant a l'equip a finalitzar vuitè. Però sens dubte la millor temporada va ser la 1983-84, ja que va disputar 40 partits marcant 13 gols importants per a l'equip que va acabar la lliga en tercer lloc. Va disputar 164 partits i va marcar 45 gols.
Va anar llavors de tornada al seu país, a jugar en l'Sporting Toulon Var fins a l'any 1993. Va retornar després a la lliga espanyola, al Real Racing Club de Santander en el qual va jugar 37 partits i va marcar 4 gols. Per a acabar la seva carrera futbolística va jugar la temporada 94/95 en la Unió Esportiva Lleida marcant tres gols en 23 partits i finalment al Deportivo Alavés en el qual va jugar nou partits sense marcar gols.

## Enllaços externs

* Fitxa de la LFP (castellà)
# Michel Quoist

Michel Quoist (Le Havre, 18 de juny de 1921 - Le Havre, 18 de desembre de 1997) fou un prevere, teòleg, sociòleg i escriptor catòlic francès.
D'origen obrer i ordenat sacerdot el 1947, Quoist es doctorà a La Sorbona a París. La seva tesi doctoral mereixé el premi «Jasen 1954». Aspira a inspirar un cristianisme com a part de la realitat quotidiana i no sota les formes de pietat tradicional i l'espiritualitat aïllada del món. A través dels seus llibres d'espiritualitat contemporània va inspirar milions de cristians d'arreu del món, sobretot aquells que, tant abans com immediatament després del Concili Vaticà II, van cercar relacionar llur fer d'una manera directa amb la vida quotidiana.
Un dels seus llibres, Chemins de Prières (traduït seria: «Camins de pregària»), ja havia arribat a 58 reimpressions el 1990. El 1981 aquest sol llibre ja s'havia traduït a vint-i-quatre llengües amb vendes de més de dos milions i mig de còpies. Algunes d'aquestes oracions foren incloses entre les més famoses de la història. Joan Ruiz i Calonja (1923-2010) va traduir els seus obres principals al catàla: Donar, el diari d'Anna Maria (1963), Estimar, o el diari de Dani (1962) i Reeixir (1960). Publicades per l'editorial Estela aquestes traduccions van arribar a un tiratge d'uns quaranta mil exemplars.
La capacitat de Quoist per presentar idees teològiques complexes amb una mescla de profunditat i senzillesa, despreses de dogmatismes i plenes d'humanitat, inspirà diverses generacions. És un dels anomenats «teòlegs del compromís cristià al món», i se'l considera una de les personalitats més influents en l'espiritualitat dels joves cristians del segle xx.

## Obres traduïdes al català

* —. Donar, el diari d'Anna Maria. 3a ed.. Barcelona: Editorial Estela, 1970, p. 393.
* —. Pregàries. 3a ed.. Barcelona: Claret, 1986. ISBN 84-7263-205-9.
* —. Reeixir. 3a. ed.. Barcelona: Claret, 1987. ISBN 84-7263-135-4.

## Referències

* 1 2 «Obituary: Fr Michel Quoist» (en anglès). The Independent, 05-01-1998.
* ↑ Van De Weyer, Robert. The Harper Collins Book of Prayers (en anglès). Minneapolis: Book Sales, 1997, p. 295. ISBN 978-0-7858-0811-4.
* ↑ Counsell, Michael. 2000 Years of Prayer (en anglès). Norwich, Norfolk: Canterbury Press, 2002, p. 541-542. ISBN 1-85311-623-8.
* ↑ «Ruiz i Calonja, Joan». Visat. PEN català. [Consulta: 30 novembre 2020].
* ↑ «Michel Quoist». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Poliúdovo

Poliúdovo (en rus: Полюдово) és un poble de l'óblast de Kaluga, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 326 habitants, pertany al districte de Jizdra.

## Referències

* ↑ Населенные места Российской империи в 500 и более жителей с указанием всего наличного в них населения и числа жителей преобладающих вероисповеданий, по данным первой всеобщей переписи населения 1897 г..
# Piprita capgrís

El piprita capgrís (Piprites griseiceps) és una espècie d'ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial i densa vegetació secundària de les terres baixes del Carib fins als 900 m a l'est de Guatemala, est d'Hondures, Nicaragua i Costa Rica.

## Referències

* ↑ «Piprita capgrís». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Pompei Paulí

Pompei Paulí o Pompeu Paulí (en llatí: Pompeius Paulinus) va ser un militar romà.
Va dirigir l'exèrcit a Germània el 58, junt amb Luci Antisti Vet, i va completar les obres dels dics per contenir el Rin començades per Drus seixanta-tres anys abans. L'any 62 va ser nomenat juntament amb Luci Calpurni Pisó i Ducenni Gemine com a superintendent dels ingressos públics i Tàcit l'anomena consularis, però el seu nom no consta als Fasti.
Sèneca li va dedicar el tractat De Brevitale Vitae. És molt probable que fos el pare de Pompea Paulina (Pompeia Paulina), esposa de Sèneca. Plini el Vell menciona un Pompeu Paulí fill d'un cavaller romà d'Arelate, que va ser governador de la Germània inferior que cal suposar és el mateix personatge. Diu d'ell que no viatjava mai sense portar amb ell tota la plata que tenia, d'un pes aproximat d'unes quatre tones.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Paulinus, Pompeius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, XXXIII, 143
# Popovita

La popovita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom en honor als mineralogistes russos Vladimir Anatol'evich Popov (n. 1941) i Valentina Ivanovna Popova (n. 1941), un equip d'investigació de marit i dona que treballa a l'Institut de Mineralogia de la Branca dels Urals de l'Acadèmia de Ciències de Rússia.

## Característiques

La popovita és un arsenat de fórmula química Cu₅O₂(AsO₄)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 4390/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la fumarola Arsenàtnaia, situada al segon con d'escòria de l'avanç nord de la Gran erupció fissural del volcà Tolbàtxik (Krai de Kamtxatka, Rússia), on es troba en forma de cristalls prismàtics o tabulars i com a grans de fins a 0,2 mm de mida, que poden estar agrupats; també se'n troba com a crostes sobre escòries de basalt o com incrustacions en aftitalita. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Popovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 gener 2022].
# Popova (cràter)

Popova és un cràter d'impacte en el planeta Mercuri de 34 km de diàmetre. Porta el nom de la pintora i dissenyadora russa Liubov Popova (1889-1924), i el seu nom va ser aprovat per la Unió Astronòmica Internacional el 2012.

## Referències

* ↑ «Popova». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey, 12-10-2016. [Consulta: 16 juny 2017].

## Vegeu també

* Llista de cràters de Mercuri
# Piràmide de Zawyet al-Maiyitin

La Piràmide de Zawyet al-Maiyitin, de Zawyet al-Amwat, de Zawiyet Sultan o Piràmide d'Hebenu (antic nom egipci del poble on es troba), és una piràmide esglaonada a uns 120 km al sud del gran oasi del Faium i a uns 8,5 km al sud de la ciutat d'Al-Minyâ, a la riba oriental del Nil.

## Història

Juntament amb altres piràmides situades al sud d'Egipte, anomenades piràmides provincials, com les d'Elefantina, Ombos, Edfu, Hieracòmpolis, Abidos i Seila, és lluny de les grans piràmides i ha estat poc estudiada. El 1911, l'examinà l'egiptòleg francés Raymond Weill, i el 1962 l'arqueòleg francés Jean-Philippe Lauer.
Segons la majoria d'egiptòlegs, com ara Günter Dreyer i Werner Kaiser, la seua construcció va ser ordenada pel darrer faraó de la Dinastia III, Huni, igual que les d'Edfu, Elefantina, Sinki, Naqada i el Kula. Uns altres, però, com ara Radwan Ali, opinen que la va construir Djoser. John Baines i Jaromír Málek opinen que és una piràmide no faraònica, encara que se suposa de la Dinastia III.(2) L'arqueòleg Aidan Dodson atribueix n'atribueix la construcció a Snefru, el primer faraó de la Dinastia IV, tot basant-se en les similituds amb la piràmide de Seila.

## Característiques

* Situació: 28° 2′ 45″ N, 30° 49′ 43″ E﻿ / ﻿28.04583°N,30.82861°E﻿ / 28.04583; 30.82861 28° 2′ 45″ N, 30° 49′ 43″ E﻿ / ﻿28.04583°N,30.82861°E﻿ / 28.04583; 30.82861 / 28.04583, 30.82861
* Base: 22,40 m.
* Altura original: 17 m.
* Altura actual: 4,75 m.
* Pendent: 80°.
* Graderies: 3.
La piràmide, les ruïnes de la qual a penes arriben al metre i mig d'alçada, tenia en origen tres o tal vegada quatre altures, i la van construir amb blocs de pedra calcària units amb morter de fang, arena i calç; la seua orientació és paral·lela al curs del riu, 20° NO.
És l'única piràmide situada a la riba dreta del Nil (a l'est), un dels arguments, juntament amb el fet de mancar de cambra funerària, pels quals la majoria d'egiptòlegs pensen que no és una tomba sinó un monument que simbolitza les doctrines solars de la Dinastia III, com uns altres cenotafis erigits en aquest període.(1)

## Vegeu també

* Piràmides d'Egipte

## Referències

* ↑ Dodson, pp. 49 i 74.
* ↑ Baines i Málek (1988): Dioses, templos y faraones, pàg. 141.
* ↑ Dodson, p. 49.
* 1 2 3 Dodson, pp. 74-75.
* ↑ Dreyer i Werner Kaiser: Zu den kleinen Stufenpyramiden Ober- und Mittelägyptens en Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts Abteilung Kairo, pàg. 48.
* ↑ Radwan, Ali: Die Stufenpyramiden, en Die Schätze der Pyramiden, pàg. 111.
# Moral d'amos i esclaus

La moral d'amos i esclaus (en alemany: Herren- und Sklavenmoral) és un tema central de les obres de Friedrich Nietzsche, especialment en el primer assaig del seu llibre Sobre la genealogia de la moral. Nietzsche argumenta que hi ha dos tipus fonamentals de moral: la "moral dels amos" i la "moral dels esclaus". La moral dels amos valora l'orgull i el poder, mentre que la moral dels esclaus valora la bondat, l'empatia i la simpatia. La moral de l'amo jutja les accions com a bones o dolentes (per exemple, les virtuts clàssiques de l'home noble versus els vicis de la xusma), a diferència de la moral dels esclaus, que jutja per una escala de bones o dolentes intencions (per exemple, virtuts i vicis cristians, deontologia kantiana).
Per a Nietzsche, una moral és inseparable de la cultura que la valora, és a dir, la llengua, els codis, les pràctiques, les narracions i les institucions de cada cultura estan formades per la lluita entre aquestes dues estructures morals.
# Tres Germans

Els Tres Germans (en letó: Trīs brāļi) són un complex d'edificis situats a Riga, capital de Letònia. Les cases estan situades una al costat de l'altra al Carrer Mazā Pils números 17, 19 i 21, és el conjunt més antic de cases residencials de Riga. Cada edifici representa etapes diferents en desenvolupament de la construcció d'aquest tipus de cases.
L'edifici del número 17 és el més antic, data de finals del segle XV. L'exterior de l'edifici es caracteritza per frontispicis escalonats, decoracions gòtiques i uns primers detalls renaixentistes. Originàriament l'edifici constava en el seu interior d'una cambra gran i un àtic en ús com a emmagatzematge. La casa va ser restaurada entre el 1955 i el 1957 per l'arquitecte P. Saulitis.
La casa del costat, número 19, té una datació exterior des de 1646, amb un portal de pedra afegit el 1746. L'estil de l'edifici mostra influències del manierisme holandès.
L'última casa de les tres, situada al número 21, és un edifici estret barroc que va adquirir el seu aspecte actual, probablement a finals del 1600.
Els Tres Germans allotgen en l'actualitat la Inspecció Estatal per a la Protecció del Patrimoni i el Museu d'Arquitectura de Letònia.

## Referències

* ↑ «Three brothers». citagiga.lv. [Consulta: 21 gener 2015].
* ↑ «Complex of residential buildings “Three Brothers” National Architectural Monument, XV-XX centuries. M. Pils Street 17, 19, 21». Riga municipality portal. Arxivat de l'original el 2020-07-16. [Consulta: 21 gener 2015].
* 1 2 3 4 «"Three brothers" - Riga, Maza Pils iela 17, 19, 21». Latvian Museum of Architecture. [Consulta: 21 gener 2015].
# Toni Artis

Toni Artis (Catarroja, Horta Sud, 8 de juny de 1949) és un cantant valencià.

## Biografia

Durant el seu temps d'estudiant va alternar els llibres amb el seu treball com a decorador. Als setze anys va començar com a guitarra rítmica en un grup de barri, i als díhuit va passar a ser la veu solista del conjunt musical Los Genios, grup que va arribar a gravar un single i amb el qual va guanyar el seu primer Festival de la Cançó a Terol.
Uns anys més tard, i ja en solitari, va guanyar el Festival d'Interpretació del Túria. En 1972 li va arribar el moment del servici militar, després del qual començà la seua gira amb nous músics per tot Espanya.
En 1974 va arribar el seu primer èxit discogràfic, «Al salir el sol». Amb eixa cançó es va presentar al Festival de Benidorm. En 1978 s'hi tornà a presentar i arribà a ser finalista. Eixe mateix any, va realitzar el seu primer LP, En recuerdo de una voz, amb cançons del repertori de Nino Bravo, que en 1976 seria reeditat a Espanya i Argentina.
Del 24 de maig al 7 de juny de 1975, va ser número 1 de los 40 Principales amb el tema «Ven otra vez», durant tres setmanes consecutives.
Després de diversos singles, produïts pel popular locutor valencià Enrique Ginés, Toni va canviar de companyia (de Moviplay a Hispavox) amb el disc produït per Jesús Gluck. En 1979, va editar un LP, titulat Va nàixer, esta vegada amb totes les cançons en valencià, amb lletres del poeta Xavier Casp i música de Toni mateix.
L'ínclit locutor Enrique Ginés sempre ha afirmat que l'homenatge més digne fet a Nino Bravo en forma de disc fou el que realitzà Toni Artis.
En 2006 es va reunir amb els seus companys i amics del grup Los Genios. Com a resultat d'això, en juny de 2009 es va editar un CD temes mítics dels anys setanta, però amb una producció actual, titulat Jóvenes.

## Discografia
### Singles

* 1969 Los Genios (SG - El nuevo día / Locura)
* 1974 Toni Artis (SG - Unas palabras / Nuestra canción)
* 1974 Toni Artis (SG - Al salir el sol / Cristy) Festival de Benidorm
* 1975 Toni Artis (SG - Ven otra vez / No volverá) Núm. 1 de maig a juny en 40 principales }
* 1975 Toni Artis (SG - Tengo miedo / Me voy)
* 1977 Toni Artis (SG - Gina / Adios,adios)

### LP

* 1974 Toni Artis (LP - En recuerdo de una voz)
* 1979 Toni Artis (LP - Va nàixer)

## Referències

* ↑ Músicos de Toni Artis Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine. a guateque.net
* ↑ «Història del Festival de Benidorm». Arrakis [Consulta: 10 novembre 2012]. Arxivat 2012-09-04 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-09-04. [Consulta: 10 novembre 2012].
* ↑ Vídeo de la cançó
* ↑ Lletres del disc a viasona.cat
* ↑ Toni Artis: "La principal virtud de Nino Bravo fue la constancia". Fue el autor del primer disco homenaje a Nino Arxivat 2018-03-17 a Wayback Machine., a ninobravo.net

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Toni Artis Arxivat 2009-10-16 a Wayback Machine.
* Pàgina web de Nino Bravo, amb entrevista a Toni Artis Arxivat 2012-01-28 a Wayback Machine.
# Francisco Serrano y Cuenca

Francisco Serrano y Cuenca (Lopera, província de Jaén, 5 de gener del 1776 - Madrid, 27 de setembre de 1840) fou un militar liberal espanyol, pare de Francisco Serrano y Domínguez. Va lluitar a la guerra del francès en la defensa de Cadis. Adoptà les idees liberals i fou perseguit per Ferran VII d'Espanya. A la mort d'aquest fou ascendit a mariscal de camp de cavalleria, elegit diputat a Corts en 1834 i 1836 per Jaén i lluità a Catalunya durant la primera guerra carlina. De 1836 a 1837 fou Capità general de Catalunya, i durant el seu mandat va idear la Junta d'Armament i Defensa de Barcelona per tal de defensar-la dels carlins, amb patrocini del banquer barceloní Jaume Safont. Després fou comandant general de Huelva i membre del Tribunal Suprem de Guerra i Marina.

## Referències

* ↑ Francisco Serrano y Cuenca, geni.com
* ↑ Francisco Serrano Dominguez Arxivat 2018-11-01 a Wayback Machine. al web de la RAH
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Francisco Serrano y Cuenca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diego Caro Cancela (dir). Diccionario biográfico de parlamentarios de Andalucía, 1810-1869: H-Z. Centro de Estudios Andaluces, 2010, p. 517.