OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cabana de volta i pallissa al Talladell

Cabana de volta i pallissa al Talladell és una obra de Tàrrega (Urgell) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Complex agrícola format per una cabana de volta i una pallissa que mai han estat rodejades per un mur perimetral i, tot i que les dues formen part del mateix conjunt, no comparteixen cap dels seus murs.
Pel que fa a la cabana, la seva estructura és de blocs de pedra calcària molt irregulars en mida i forma, encara que molt ben falcats i, per tant, amb poca terra com a lligam. L'estat exterior és regular ja que la paret frontal i els contraforts presenten alguns ensorraments. El portal està solucionat amb una llinda de fusta a l'interior però no conserva la llinda exterior. Els brancals, estan formats per blocs de pedra similars als de la resta de la construcció. L'interior, està força deteriorat i ple de sorra i caus de conills, no obstant això, conserva l'estructura en bon estat. En una de les cantonades interiors, s'hi ha construït un massís de pedra de forma rectangular i a més, algunes parets estan parcialment arrebossades amb morter de calç. La coberta de la construcció és de volta de pedra en un relatiu bon estat, encara que alguna de les dovelles ja es comença a desprendre. Els contraforts estan integrats en la construcció i formats majoritàriament pel mateix pendent del terreny. Els elements més característics de la cabana, els trobem al seu interior, on hi ha dos armaris i un prestatge de pedra encastada.
La pallissa presenta el mateix parament que la cabana però a les cantonades s'aprecia l'ús de blocs de pedra més grans i ben travats, encara que gens treballats. En aquest sentit, una de les cantonades està totalment ensorrada i alguns murs exteriors han estat revocats parcialment amb morter de calç i fang. La coberta de la construcció és d'una aigua de teula però està totalment ensorrada. No obstant, es conserva una part de la jàssera i alguns cabirons que, juntament amb pilars de pedra, llates i teules, ara desapareguts, configuraven tota l'estructura. L'interior de la pallissa està molt deteriorat per culpa dels ensorraments, la runa i la vegetació. S'hi aprecia un envà perpendicular a la façana principal que, juntament amb el pilar que sosté la jàssera central, distribueix l'espai en dos ambients. Tant l'envà com el pilar estan parcialment revocats amb morter de calç i fang i a més, sobretot en l'envà, hi ha diversos retocs amb morter de ciment. El portal està solucionat amb una gran llinda de pedra a l'exterior, amb la inscripció "1868", i una llinda plana agafada amb morter de calç a l'interior. Els elements més característics de l'interior són la menjadora i la cisterna íntegrament de pedra, els agafadors i penjadors de fusta, i els armaris. A l'exterior, s'hi aprecia una canalització d'aigua de la coberta que anava a la cisterna i una finestra superior que permetia abocar la palla des de l'era sense la necessitat d'haver-la de transportar.

## Referències

* 1 2 3 «Cabana de volta i pallissa al Talladell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 setembre 2021].
# Francisco Gaviña Ribelles

Francisco Gaviña Ribelles (València, 1941 - 1990) va ser un químic i polític valencià.
Llicenciat en ciències químiques, ha estat professor de química orgànica a la Universitat de València des de 1987 i militant del PSOE. Es va presentar com a candidat socialista per València a les eleccions generals espanyoles de 1977, però anava en el 13è lloc i no fou escollit. A les eleccions municipals espanyoles de 1979 fou escollit regidor a l'ajuntament de Saragossa, i a les eleccions generals espanyoles de 1982 fou elegit diputat del PSPV-PSOE per la província de València. L'abril de 2004 fou condecorat, a títol pòstum, amb la Medalla de Plata de l'ajuntament de Saragossa

## Referències

* ↑ Un buen dia
* ↑ Resolució DOCV 8-10-1987
* ↑ La Vanguardia, 10 e maig de 1977, p. 14
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «El Periódico de Aragón, 30-4-2004». Arxivat de l'original el 2011-07-18. [Consulta: 13 setembre 2008].
# Magdalena Marzal Soriano

Magdalena Marzal Soriano (València, 1912 - Regne Unit, segle XX) fou una mestra valenciana.

## Biografia

Nascuda a València, estudià batxillerat a l'Institut Lluís Vives de la capital i es matriculà en la Normal de València, on ingressarà i formarà part de la primera promoció del Pla Professional. Va tenir com a professores a Carmen García de Castro, María Villén, Concepción Tarazaga i Angelina Carnicer. Les pràctiques les faria a l'escola de pàrvuls del carrer de Sagunt de València on continuaria una vegada finalitzats els estudis. Destinada quatre mesos a la Pobla de Vallbona,en gener del 1936 torna com agregada a la inspecció a treballar a l'escola de pàrvuls del carrer de Sagunt, des d'on es traslladarà en setembre de 1936 a la graduada "Casa de la Infancia Giner de los Rios" (antic Asilo de San Eugenio), per la substitució dels religiosos per personal docent en els establiments dependents de la Diputació de València. Allí treballarà sota la direcció de la seua companya de curs Guillermina Medrano.
Una vegada finalitzada la carrera de Magisteri s'havia afiliat a la FETE-UGT (1935) i al Partit Comunista, on ocuparà càrrecs de responsabilitat. Havia treballat de manera molt activa en les tasques de propaganda electoral a favor del Front Popular en la campanya de febrer del 1936. Junt a les seues companyes de promoció, Enriqueta Agut i Guillermina Medrano, fou una de les dones amb més presència en mítings i actes públics de caràcter electoral. Fou membre de l'Aliança d'Intel·lectuals per a la defensa de la Cultura a València, on exerciria el càrrec de tresorera. Va pertànyer també a Socors Roig Internacional. Durant el conflicte bèl·lic, es traslladarà a Rússia al front d'una colònia de xiquets evacuats. La seua absència d'Espanya provocarà que fos depurada per la comissió corresponent amb la separació definitiva del magisteri, segons l'article 171, per abandó del lloc de treball.
De Rússia es traslladaria, exiliada, a Anglaterra. Per tal de tramitar la seva readmissió es desplaçaria a Espanya, fet que va ocórrer i que faria que s'instal·lara al país, encara que una vegada jubilada es traslladarà de nou a Anglaterra on es produiria la seua mort.

## Referències

* 1 2 3 4 Diccionari biogràfic de dones. «Magdalena Marzal Soriano». Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS). Arxivat de l'original el 25 de setembre 2015. [Consulta: 24 setembre 2015].
# Antoni Pastells Alguer

Antoni Pastells Alguer (Reus, 12 de març de 1716 - Reus, 9 de maig de 1809) va ser un metge català.
El seu pare, Antoni Pastells i Grisola, també de Reus, va ser tinent de granaders de la "Companyia de don Pere Pelegrí de l'Exèrcit de Catalunya a la vila de Reus", encara que després passà a les files filipistes. Antoni Pastells va entrar al Reial Col·legi de Cirurgia de Cadis el 1751, on, l'any següent, va ser elegit practicant major de medicina. Més endavant va ser vicerector d'aquella institució i encara rector, fins al 1760, quan va demanar llicència per tornar a casa seva i se li va concedir. Arribat a Reus es casà amb Raimunda Nicolau i Ferrer, filla del comerciant Marià Nicolau i Querol, cosa que el va relacionar amb les famílies riques de la ciutat. El desembre de 1761 el doctor Pastells va ser nomenat metge de l'Hospital de Reus, on va treballar per a aconseguir diners pel seu funcionament. Va gestionar amb encert els diners que provenien del Teatre de les Comèdies, propietat de l'ajuntament igual que l'Hospital, instaurant a la institució els avenços clínics que coneixia dels seus estudis i pràctiques a Cadis. Com a professional tenia molt de prestigi, i va emetre diversos informes sobre epidèmies al Camp per encàrrec de les autoritats provincials. Alguns llicenciats de les facultats de Cervera o d'Osca entre el 1780 i el 1792 van realitzar pràctiques de medicina amb ell, a l'Hospital i en la seva consulta privada. El 1805 va participar en l'elaboració d'un informe sobre la conveniència o no de construir un Canal de Reus a Salou, per si hi havia perill d'epidèmia per les febres tercianes, juntament amb el doctor Jaume Ardèvol, el doctor Tomàs Sol i l'apotecari Antoni Soriguera. Va ser enterrat el 9 de maig de 1809. Salvador Vilaseca suposa que va morir en la terrible epidèmia de pesta que van patir Reus i altres llocs de la comarca aquell 1809.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 14 març 2022].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 14 març 2022].
* ↑ Vilaseca, Salvador. Informació sanitària sobre el port de Salou (1805). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1976, p. 32, 35 i 42. ISBN 8440014678.
# Mikan

Mikan (títol original en japonès, みかん・絵日記) és una sèrie de manga escrita i il·lustrada per Miwa Abiko. Va aparèixer a la revista LaLa de Hakusensha des de juny de 1988 fins a gener de 1995.
Entre el 16 d'octubre de 1992 i el 18 de juny de 1993 es va emetre un anime de televisió basat lliurement en el manga. Va ser produït per Nippon Animation i es va emetre a TBS. Es va doblar al català i es va emetre al Club Super3 (TV3) a partir del 27 de maig de 1995.

## Referències

* ↑ «Mikan Enikki» (en japonès). Nippon Animation Official Site. [Consulta: June 1, 2017].
* ↑ «Fitxa de doblatge Mikan». [Consulta: 17 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Episodis recuperats doblats al català
# Fortezza

Fortezza (alemany Franzensfeste) és un municipi italià, dins de la província autònoma de Tirol del Sud. És un dels municipis del districte i vall de Wipptal. L'any 2007 tenia 892 habitants. Comprèn les fraccions de Pradisopra (Grasstein) i Mezzaselva (Mittewald). Limita amb els municipis de Freienfeld, Natz-Schabs, Mühlbach, Sarntal i Vahrn.

## Situació lingüística

| Pertinença lingüística (cens 2001) | 57,82% alemany |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 40,69% italià |
| Pertinença lingüística (cens 2001) | 1,49% ladí |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Johann Wild | SVP |
# Cantó de Montbozon

El cantó de Montbozon és un cantó francès del departament de l'Alt Saona, situat al districte de Vesoul. Té 25 municipis i el cap és Montbozon.

## Municipis

* Authoison
* La Barre
* Beaumotte-Aubertans
* Besnans
* Bouhans-lès-Montbozon
* Cenans
* Chassey-lès-Montbozon
* Cognières
* Dampierre-sur-Linotte
* Échenoz-le-Sec
* Filain
* Fontenois-lès-Montbozon
* Larians-et-Munans
* Loulans-Verchamp
* Le Magnoray
* Maussans
* Montbozon
* Ormenans
* Roche-sur-Linotte-et-Sorans-les-Cordiers
* Ruhans
* Thieffrans
* Thiénans
* Vellefaux
* Villers-Pater
* Vy-lès-Filain

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Paul Besson | Radical |
| 1949-1967 | Albert Chapuis | RPF, després divers droite |
| 1967-1979 | Jacques Lhomme | Divers gauche, després PRG |
| 1979-1985 | M. Vagnet | PS |
| 1985-1992 | Georges Lyautey | UDF |
| 1992-2004 | Jean-Marie Parat | Divers droite |
| 2004- | Edwige Eme | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 4.162 | 4.484 | 4.226 | 4.766 | 4.857 | 4.983 | 5.669 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cova de Font-rabiosa

La Cova de Font-rabiosa (en francès. Grotte de Fontrabiouse) està situada en el terme de la comuna de Font-rabiosa, a la comarca nord-catalana del Capcir.
D'origen càrstic, va ser descoberta el 1958 ran dels treballs d'una pedrera d'ònix, la mateixa pedrera d'on es van extreure els materials de revestiment del Palau de Chaillot de París i del Palau dels Reis de Mallorca de Perpinyà. Té una longitud de 12 quilòmetres; la cambra més gran té una alçada de 25 metres. El riu subterrani i les formacions d'aragonites li donen una bellesa particular. Durant tot l'any té una temperatura de 6 graus.
Part de la cova va ser condicionada per a finalitats turístiques i oberta al públic el 1983. La visita (de pagament) és possible tot l'any (amb un període de vacances tancat de mitjan novembre al 5 de desembre). Dura una hora i té un recorregut de vora un quilòmetre amb un desnivell de 70 graons.

## Videografia

* DVD de Jacques Delanoë Grotte de Fontrabiouse (en francès, català, castellà i anglès)

## Enllaços externs

* Plana de la cova (francès) (català) (castellà) (anglès)
* Descripció de la cova (francès)
# Cabrònica del Nord

La colla de diables Cabrònica del Nord va ser formada l'any 1994 per un grup del Casal de Joves Xiroc del barri Fort Pienc, al districte de l'Eixample. El nom fa referència a l'Estació del Nord de la ciutat. Anys més tard es va crear la secció infantil, els Cabronets del Nord, formada per nens i joves de sis a setze anys.
A partir del 1997, la festa del casal és alhora la diada de la colla, que participa també cada any en el correfoc del barri i el de la Mercè, a més d'actuar en celebracions diverses de la ciutat. Els seus espectacles solen anar més enllà del correfoc, de manera que sovint hi incorporen demostracions de foc, com ara exhibicions pirotècniques. Un dels trets més característics del grup és la indumentària, en què predominen els tons grisos i negres.

## Referències

* ↑ «La Cabrònica del Nord». [Consulta: 15 juny 2017].
* ↑ «Cabrònica del Nord». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Cova de Dicte

La Cova de Dicte (grec: Δικταίον Άντρον, Diktéon Ándron) és a 1025 m d'alçada, vora del poble de Psikhro (Psychro), a la Prefectura de Lassithi, a l'illa de Creta. Ha estat identificada amb el lloc de naixença de Zeus segons la descripció que en fa Hesíode a la Teogonia. Segons la mitologia, aquí és on la nimfa Amaltea va nodrir Zeus, que havia estat amagat per la seva mare Rea per a protegir-lo de son pare Cronos. El mateix mite se situa també a la Cova d'Ida.
Es deia que aquesta cova era propietat de les abelles, que són sagrades perquè van alimentar Zeus. Un dia, els lladres Laios, Cèrber i Egoli, acompanyats de Celeu, hi van voler entrar pensant que trobarien molta de mel. Es van vestir de cap a peus amb protectors de bronze i van entrar a la cova per treure'n la mel. Però també van veure els bolquers de Zeus, i les peces de bronze es van trencar. Zeus va fer sentir el seu tro i anava a enviar un llamp, però el Destí i Temis ho van impedir, car no era lícit que a la cova hi morís ningú. Zeus els va convertir tots en ocells: Laios en una merla, Celeu en una cornella, Egoli en un trencalòs i Cèrber en un ocell que en grec també es diu Cèrber. Aquests ocells eren de bon averany, perquè havien sortit de la cova sagrada.

## Referències

* ↑ Antoní Liberal. «XIX. Els lladres». A: Recull de metamorfosis. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2012, p. 163. ISBN 9788498592061.
# Cabusset de Madagascar

El cabusset de Madagascar (Tachybaptus pelzelnii) és una espècie d'ocell de la família dels Podicipèdids (Podicipedidae) que habita llacs i aiguamolls a les terres baixes de Madagascar.
# Oritània

Oritània, el país dels oritans (oritani) va ser una satrapia menor de la Pèrsia aquemènida, dins de la satrapia de Gedròsia.
Se sap que els seus habitants van ser aliats dels gedrosis quan va arribar Alexandre el Gran i es van enfrontar amb ell, segons Flavi Arrià.
El país dels oritans estava situat a l'est del riu Tomeros (Hingol) probablement entre el Hingol i el Hab. La capital s'anomenava Rambacia. Estava governada per sobirans locals. Estrabó diu que els habitants d'Oritània eren una nació índia, i Diodor de Sicília explica que portaven les mateixes armes i vestits que els indis però tenien diferents institucions i organització.

## Referències

* ↑ Flavi Arrià. Anàbasi d'Alexandre el Gran, VI, 21-24
* ↑ Estrabó. Geografia, VI, 21
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XVII, 105
* ↑ Vogelsang, Willem J. «Gedrosia». Encyclopaedia Iranica. [Consulta: 10 febrer 2022].
* ↑ Smith, William (ed.). «Oritae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 10 febrer 2022].
# Woodlynne

Woodlynne és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2006 tenia 2.718 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Woodlynne tenia 2.796 habitants, 912 habitatges, i 684 famílies. La densitat de població era de 4.907 habitants per km².
Dels 912 habitatges en un 42,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,1% hi vivien parelles casades, en un 25% dones solteres, i en un 25% no eren unitats familiars. En el 20,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,07 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,52.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,4% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 31,3% entre 25 i 44, un 18,8% de 45 a 60 i un 8,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.138 $ i la renda mediana per família de 39.669 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.520 $ mentre que les dones 26.885 $. La renda per capita de la població era de 14.757 $. Aproximadament l'11,7% de les famílies i el 13,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Woodlynne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Woodlynne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Palembang

Palembang és la capital de la província de Sumatra Meridional, a l'illa de Sumatra, Indonèsia. El 1990 tenia 790.000 habitants que van passar a 1.141.500 el 2000 i 1.535.952 el 2010.
La ciutat és la seu d'un arquebisbat. L'economia es basa en la indústria tèxtil i hi ha una refineria de petroli. Compta amb un port a la desembocadura del riu Musi. Fou centre d'un antic reialme hindú que els holandesos aboliren el 1825. Forma part d'Indonèsia des del 1950.
Fou el centre de l'imperi budista de Sri Vijaya (segles IV a XIV amb zenit als segles VIII a X). El 1377 va ser conquerida i en part destruïda pel rei de Majapahit, de base hindú i javanès. Un membre de la família reial que va poder fugir va fundar Malaca vers 1403 i en va esdevenir el primer sultà després d'adoptar l'islam. L'adipati xino-javanès de Palembang, Arya Damar, que després es va fer musulmà i va adoptar el nom d'Arya Dilah que és equivalent a Abd Allah, fou l'origen dels futurs sultans de Palembang Darusasalam; el primer que va portar el títol fou Susuhunan Arya Kusuma Abd al-Rahim (1659-1706). Del 1811 al 1821 hi va haver una guerra civil entre Sultan Mahmud Badaruddin i Sultan Ahmad Najamuddin, situació aprofitada pels britànics i després pels holandesos; finalment aquestos darrers van enviar a l'exili al darrer sultà, que era fill de Najamuddin, quan es va revoltar per recuperar la seva independència.

## Vegeu també

* Sultanat de Palembang

## Referències

* M. O. Woelders, Het sultanaat Palembang, 1975
# Antoni Pascual i Lleu

Antoni Pascual i Lleu (Arenys de Mar, 1643 - Vic, 1704) va ser un catedràtic i eclesiàstic català.
Mentre seguia la seva carrera eclesiàstica ocupà la plaça de catedràtic de la Universitat de Barcelona i després ensenyà a Bolonya.
A partir de 1671 ocupà diversos càrrecs dins l'Església espanyola. El 1684 fou nomenat bisbe de Vic des d'on sostingué nombrosos plets, alguns dels quals contra la Corona, per defensar la independència de l'Església enfront dels poders seculars. D'altra banda cal dir que, tot i els mals temps, publicà edictes i pastorals, alguns en llatí, però la majoria en un català molt correcte.

## Referències

* ↑ «Antoni Pascual i Lleu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Piqua

Piqua és una població dels Estats Units a l'estat d'Ohio. Segons el cens del 2000 tenia 20.738 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Piqua tenia 20.738 habitants, 8.263 habitatges, i 5.585 famílies. La densitat de població era de 749 habitants per km².
Dels 8.263 habitatges en un 32,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,4% hi vivien parelles casades, en un 12,9% dones solteres, i en un 32,4% no eren unitats familiars. En el 27,3% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,5% tenia menys de 18 anys, un 9% entre 18 i 24, un 28,9% entre 25 i 44, un 21,3% de 45 a 60 i un 14,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 35 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 85,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.681 $ i la renda mediana per família de 41.804 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.808 $ mentre que les dones 22.241 $. La renda per capita de la població era de 18.719 $. Aproximadament el 9,6% de les famílies i el 12,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Piqua». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Piqua». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# Museu d'Art Modern

«Museu d'Art Modern» té aquests significats:
* Barcelona:
** Museu d'Art Modern de Barcelona
* Brussel·les:
** Museu d'Art Modern de Brussel·les
* Nova York:
** Museu d'Art Modern de Nova York
* Olot:
** Museu d'Art Modern (Olot)
* París:
** Museu d'Art Modern de París
# Cantó de Montcenis

El cantó de Montcenis és un cantó francès del departament de Saona i Loira, situat al districte d'Autun. Té 8 municipis i el cap és Montcenis.

## Municipis

* Les Bizots
* Blanzy
* Charmoy
* Marmagne
* Montcenis
* Saint-Berain-sous-Sanvignes
* Saint-Symphorien-de-Marmagne
* Torcy

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1958 | Louis Duray | PCF |
| 1958-1966 | Hugues Michel | radical |
| 1966-1967 | René Picard | ] |
| 1968-1982 | René Beaucarnot | radical, després MRG |
| 1982-2008 | André Quincy | PS |
| 2008- | Thomas Thévenoud | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| 11.307 | 11.808 | 15.177 | 17.709 | 17.852 | 16.807 | 15.838 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cal Vallès (Sant Martí Sarroca)

Cal Vallès és una obra de Sant Martí Sarroca (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia amb planta baixa, pis i golfes, amb coberta a dues vessants i torratxa amb balustrada i terradet.
Té portals d'entrada amb llinda i una alternança de balcons i finestres al primer pis, i una galeria de finestres a les golfes.
Té un coronament amb ràfec motllurat i un jardí davanter amb tanca, amb decoracions de ceràmica vidriada blava.
Té annexionats edificis agrícoles.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Vallès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2018].