OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elatine

Elatine és un dels dos gèneres i el que li dona el nom, de la família de plantes amb flors Elatinaceae. Conté al voltant de 25 espècies de plantes aquàtiques en general. Són plantes anuals o perennes que es troben en les zones humides de tot el món. Al Països Catalans es presenten les espècies Elatine alsinastrum i Elatine hydropiper.

## Algunes espècies

* Elatine ambigua - Àsia
* Elatine americana - Amèrica
* Elatine brachysperma
* Elatine californica - Califòrnia
* Elatine chilensis - Xile
* Elatine heterandra -
* Elatine hexandra - de sis estams
* Elatine hydropiper -
* Elatine minima -
* Elatine rubella -
* Elatine triandra - de tres estams

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans

## Enllaços externs

* Jepson Manual Treatment
# Mara Selvini Palazzoli

Mara Selvini Palazzoli (Milà, 15 d'agost de 1916 - Milà, 21 de juny de 1999) va ser una psicoanalista italiana. Va desenvolupar el model milanès, un procediment en la teràpia teràpia familiar sistèmica.

## Referències

* ↑ «Mara Selvini Palazzoli» (en castellà). Macroscopio, 14-08-2018. [Consulta: 28 juny 2021].
* ↑ Fernández, Alicia Moreno. Manual de Terapia Sistémica (en castellà). Desclée De Brouwer, 2015-11-20. ISBN 978-84-330-3778-7.

## Enllaços externs

* Article al Berliner Zeitung sobre Mara Selvini Palazzoli (alemany)
* Resum cronològic de la història de la teràpia familiar sistemàtica (alemany)
* Llistat dels diferents enfocaments de la teràpia familiar sistèmica] (alemany)
# Claus Cito

Nicolas Joseph 'Claus' Cito (Bascharage, 26 de maig de 1882 - Pétange, 5 d'octubre de 1965) fou un escultor luxemburguès.
Procedent d'una família italiana va estudiar a l'Acadèmia Reial de Belles Arts de Brussel·les. Va ser un cofundador del moviment de la secessió de Luxemburg el 1926 que va promoure l'expressionisme. Va exposar al primer saló el 1927.

## Obres

És popularment conegut per haver creat l'original monument nacional al caiguts del record, amb la figura femenina Gëlle Fra -«Dama d'or»-. Està situat a la plaça de la Constitució a la Ville Haute al centre de la Ciutat de Luxemburg, aquest monument va ser inaugurat el 1923.
El seu treball també es pot trobar a l'altar de la cripta de la Catedral de Nôtre-Dame de Luxemburg, l'estàtua de la Gran Duquessa Carlota de Luxemburg (1939) i el memorial a Ernest Cambier al parc Josaphat a Schaerbeek (Brussel·les).

## Premis

* Prix Grand-Duc Adolphe 1909 (ex aequo amb Lucien Wercollier)
* 1r premi a l''Exposició Internacional de Brussel·les'

## Referències

* ↑ Braun-Breck, Lotty «Claus Cito, der Bildhauer aus Bascharage». Ons stad' No 60, 1999. Arxivat de l'original el 2015-10-01 [Consulta: 30 setembre 2015]. Arxivat 2015-10-01 a Wayback Machine.
* ↑ Braun-Breck, Lotty «Claus Cito, der Bildhauer aus Bascharage». Ons stad' No 60, 1999, pàg. 24. Arxivat de l'original el 2015-10-01 [Consulta: 30 setembre 2015]. Arxivat 2015-10-01 a Wayback Machine.
* ↑ Braun-Breck, Lotty «Claus Cito, der Bildhauer aus Bascharage». Ons stad' No 60, 1999, pàg. 23. Arxivat de l'original el 2015-10-01 [Consulta: 30 setembre 2015]. Arxivat 2015-10-01 a Wayback Machine.
# Floriano Faissal

Floriano Faissal (São Paulo, 22 de febrer de 1907 - Rio de Janeiro en 1986) va ser un autor, radioactor i compositor brasiler.

## Biografia

Floriano Faissal va començar la seva carrera com a figurant de teatre i escrivint comèdies i revistes musicals, però va ser a la ràdio a partir de 1938 quan va entra a Rádio Nacional per a escriure enquestes per al programa de Luis Vassalo quan va despuntar la seva carrera.
Va ser un dels dos més famosos locutors i actors de ràdio en les dècades de 1940 i 1950 a Rádio Nacional i arribaria a ser director del Departament de Radioteatre de l'emissora. En la dècada de 1960 es va convertir en compositor de cançons i temes per a programes de TV Rio. Va acabar la seva carrera professional produint i dirigint programes per al Projeto Minerva i al Movimento Brasileiro de Alfabetização a Funtevê i després a Rádio MEC.
Al cinema va fer algunes pel·lícules, d'elles la més coneguda fou Inconfidência Mineira, en la dècada del 1940. També va obtenir un dels Premis Ondas 1961.

## Referències

* ↑ Enciclopedia Itaucultural. «Floriano Faissal».
* ↑ Floriano Faissal a letras.com
* ↑ Entrevista a Floriano Faisal, director y autor teatral. 19640407 als Premis Ondas, Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya

## Enllaços externs

* Floriano Faissal a discogs.
# AGM

AGM té els següents significats:
* Acadèmia General Militar, centre de formació superior de l'Exèrcit de Terra espanyol, amb seu a Saragossa
* Associació de Grans Mestres, associació històrica per a l'organització de torneigs d'escacs
* Award of Garden Merit, marca de qualitat atorgada a les plantes de jardí per la Royal Horticultural Society
* Junta General d'Accionistes (del seu nom en anglès Annual General Meeting), òrgan d'administració i fiscalització d'una societat anònima
* Míssil aire-terra (del seu nom en anglès Air-to-Ground Missile), míssil dissenyat per a ésser llançat des d'una aeronau cap a terra
* Mitjana aritmètico-geomètrica (del seu nom en anglès Arithmetic–Geometric Mean), límit d'unes determinades successions de mitjanes matemàtiques
* Àcid gras monoinsaturat, àcid gras que presenta un únic doble enllaç en la seva cadena
# Francisco Villarroel

Francisco Villarroel (castellà: Francisco Antonio Villarroel Rodríguez) (Caracas, 5 de maig de 1965) és un advocat, escriptor, advocat, guionista i productor cinematogràfic veneçolà, conegut per la pel·lícula Dues tardors a París de 2019, que és l'adaptació cinematogràfica de la seva novel·la homònima publicada el 2007.

## Ressenya biogràfica

El 5 de maig de 1965 va néixer a Caracas, Veneçuela. Es va graduar d'advocat a la Universitat Santa Maria, realitzant estudis de postgrau i mestratge a França i Malta. És Doctor i professor Emèrits de la Universitat Marítima del Carib. Durant més de trenta anys es va dedicar a l'exercici del dret i a l'ensenyament universitari publicant llibres de dret marítim i de dret internacional. De l'any 2007 al 2013 va ser President de l' Associació Veneçolana de Dret Marítim i va ser distingit com a Membre Titular del Comitè Marítim Internacional.
L'any 2007 va publicar la seva primera novel·la que va ser portada al cinema Dues tarres a París l'any 2019, que va ser seguida de la seva segona novel·la Tango Bar, publicada l'any 2018. Com a actor, guionista i productor de cinema, ha realitzat les pel·lícules que han estat adaptades de les seves novel·les.

## Premis

* Festival de Cinema Entre Llargs i Curts d'Orient (Millor Productor, 2022)

## Referències

* ↑ Gutiérrez, Félix Eduardo. «“Dos otoños en París” recrea la historia de activista desaparecida en la dictadura de Stroessner» (en castellà), 23-10-2019. [Consulta: 27 desembre 2022].
* ↑ «avdm-cmi | noticias» (en castellà). [Consulta: 27 desembre 2022].
* ↑ Longo, Carmela. «Francisco Villarroel: Creo en la magia del cine» (en castellà), 06-09-2021. [Consulta: 27 desembre 2022].
* ↑ «"Dos otoños en París" llega a las salas de cine de Venezuela» (en castellà), 09-02-2021. [Consulta: 27 desembre 2022].
# Enea Masiero

Enea Masiero (Lonigo, 8 de novembre de 1933 – Milà, 31 de març de 2009) va ser un jugador i entrenador de futbol professional italià, que va jugar com a migcampista.

## Palmarès
### Club
#### Internazionale

* Campió de la Sèrie A: 1962–63 .

## Referències

* ↑ Sessarego, Piero. Sampdoria Ieri, Oggi, Domani (en italià). Nouve Edizioni, 1991.
* ↑ «L'INTER SE SOUVIENT DU GRAND ENEA MASIERO» (en francès). Inter de Milà, 04-04-2009. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «L'Inter piange Enea Masiero» (en italià). FC Inter News, 01-04-2009. [Consulta: 10 febrer 2024].
# Matollera rogenca

La matollera rogenca (Atrichornis rufescens) és una espècie d'ocell de la família dels atricornítids (Atrichornithidae) que habita el sotabosc de les Serralades Australianes, al sud-est de Queensland i nord-est de Nova Gal·les del Sud.

## Referències

* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 296. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Volta a Suïssa 1956

La Volta a Suïssa 1956 fou la 20a edició de la Volta a Suïssa. Aquesta edició es disputà del 16 al 23 de juny de 1956, amb un recorregut de 1.645 km distribuïts en 8 etapes. L'inici i final de la cursa fou a Zúric.
El vencedor final fou el suís Rolf Graf, que s'imposà per quasi cinc minuts al també suís Fritz Schär. En tercera posició finalitzà el belga Joseph Planckaert. A banda de la general Graf guanyà dues etapes, mentre Schär guanyà una etapa i la classificació per punts i Planckaert sumava una etapa i la classificació de la muntanya.

## Etapes

| Etapa | Data | Recorregut | Km | Vencedor d'etapa | Líder de la general |
| 1ª | 16 de juny | Zúric - Schaffhausen | 246 | René Strehler (SUI) | René Strehler (SUI) |
| 2ª | 17 de juny | Schaffhausen - Biel/Bienne | 261 | Guido Boni (ITA) | Guido Boni (ITA) |
| 3ª | 18 de juny | Biel/Bienne - Lausana | 234 | René Strehler (SUI) | René Strehler (SUI) |
| 4ª | 19 de juny | Lausana - Grindelwald | 218 | Joseph Planckaert (BEL) | Guido Boni (ITA) |
| 5ª | 20 de juny | Grindelwald - Pallanza (ITA) | 242 | Rolf Graf (SUI) | Wout Wagtmans (NED) |
| 6ª | 21 de juny | Pallanza (ITA) - Bellinzona (CRI) | 64 | Rolf Graf (SUI) | Rolf Graf (SUI) |
| 7ª | 22 de juny | Bellinzona - Coira | 168 | Fritz Schär (SUI) | Rolf Graf (SUI) |
| 8ª | 23 de juny | Coira - Zúric | 212 | René Strehler (SUI) | Rolf Graf (SUI) |

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Rolf Graf (SUI) | Carpano | 47h 05' 02" |
| 2 | Fritz Schär (SUI) | Mondia | + 4' 59" |
| 3 | Joseph Planckaert (BEL) | Elvé-Peugeot | + 6' 16" |
| 4 | Hans Hollenstein (SUI) | Allegro | + 7' 46" |
| 5 | Hans Junkermann (GER) | Feru | + 10' 17" |
| 6 | Vincenzo Rossello (ITA) | Frejus | + 17' 32" |
| 7 | René Strehler (SUI) | Allegro | + 19' 57" |
| 8 | Pietro Nascimbene (ITA) | Carpano | + 20' 46" |
| 9 | Brian Robinson (GBR) | St.Raphael-Geminiani | + 23' 25" |
| 10 | Ugo Massocco (ITA) | Legnano | + 24' 31" |

## Referències

* «Tour de Suisse 1956». sitiodeciclismo.net. [Consulta: 24 gener 2014].
* «Tour de Suisse 1956». les-sports.info. [Consulta: 13 juny 2015].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2010-08-25 a Wayback Machine. (alemany) (francès)
# Claus Peter Flor

Claus Peter Flor (Leipzig, 16 de març de 1953) és un director d'orquestra alemany.
Flor va estudiar violí i clarinet al Conservatori Robert Schumann de Zwickau. Va continuar els estudis musicals a l'Acadèmia de Música Franz Liszt de Weimar i a l'HMT Felix Mendelssohn Bartholdy a Leipzig. Més tard va ser estudiant de direcció amb Rolf Reuter i amb Kurt Masur.
Flor va ser director titular de l'Orquestra Filharmònica de Suhl de 1981 a 1984. Va exercir com a director titular de la Konzerthausorchester Berlin de 1984 a 1991. Va ser assessor artístic i director convidat principal a l'Orquestra Tonhalle de Zuric de 1991 a 1996. Va ser director convidat principal de l'Orquestra Philharmonia des de 1991 fins a 1994 i es va convertir en director convidat principal de l'Orchestra Sinfonica di Milano Giuseppe Verdi el 2003. L'abril de 2017, Het Gelders Orkest va anunciar que havien assegurat els serveis de Flor com a director convidat tot i que sense l'atorgament formal d'un títol com ara “director convidat principal”. El juny de 2017, l'Orquestra Simfònica de Milà Giuseppe Verdi va anunciar el nomenament de Flor com a pròxim director musical, vigent a partir de la temporada 2017-2018, amb un contracte inicial de 3 anys.
Fora d'Europa, Flor va exercir com a director principal convidat amb l'Orquestra Simfònica de Dallas, de 1999 a 2008. Del 2008 al 2014, Flor va ser director musical de l'Orquestra Filharmònica de Malàisia.

## Referències

* ↑ The International Who's Who (67th edition;
* ↑ «Het Gelders Orkest borgt kwaliteit». Arnhemse Koerier, 03-04-2017 [Consulta: 6 abril 2017]. Arxivat 2019-09-24 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-09-24. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ Grazia Lissi «LaVerdi, nuovo direttore il Maestro Claus Peter Flor». Il Giorno, 10-06-2017 [Consulta: 13 juny 2017].
* ↑ Lawrence van Gelder «Footlights: A Second Baton». New York Times, 23-06-1998 [Consulta: 27 febrer 2009].
* ↑ Scott Cantrell «New director for DSO». Dallas Morning News, 01-02-2007 [Consulta: 27 febrer 2009]. Arxivat 2008-10-22 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2008-10-22. [Consulta: 24 setembre 2019].

## Enllaços externs

* IMG Biografia de l'agència d'artistes de Claus Peter Flor Arxivat 2019-09-24 a Wayback Machine.
# Floriano Finamore

Floriano Finamore (Roma, 13 de gener de 1954) va ser un ciclista italià amateur, especialista en pista. Guanyador d'una medalla de bronze al Campionat del món en tàndem fent parella amb Giorgio Rossi.

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Adalberó de Caríntia

Adalberó d'Eppenstein (980 - 29 de novembre 1039) va ser duc de Caríntia des 1012-1011 o 1035. Va succeir al duc Conrad I de la dinastia sàlica.
Adalberó era el fill del comte de Markward o Marquard d'Eppenstein, marcgravi d'Estíria i Carantània, que va succeir al seu pare al voltant de l'any 1000. Estava casat amb Beatriu (morta un 23 de febrer després de 1125), probablement una filla del duc Herman II de Suàbia de la dinastia Conradina i cunyada de l'emperador de la dinastia sàlica Conrad II
El 1011/1012 del rei alemany Enric II va concedir Caríntia en feu a Adalberó, incloent el domini sobre la marca de Verona. El fill del difunt duc Conrad I, Conrad II el Jove, era menor d'edat quan el seu pare va morir i no va ser tingut en compte per la successió, el que el va convertir aviat en un potencial rival.
Després d'altercats polítics amb els salis i una rebel·lió fracassada contra l'emperador Conrad II, Adalberó fou forçat el 1035 a renunciar a tots els seus càrrecs i feus, però el bisbe Egilbert de Freising, un conseller influent del fill de l'emperador, Enric, va recomanar als prínceps d'Alemanya i al mateix Enric, que justament havia estat proclamat rei dels Romans, no reconèixer la deposició. Conrad va necessitar tota la seva força persuasiva perquè Enric consentís la deposició; llavors Adalberó es va retirar i va ser succeït finalment per Conrad II el Jove. Va morir a l'exili a Ebersberg, a Baviera, el 1039.

## Referències

* Ingrid Heidrich: Die Absetzung Herzog Adalberos von Kärnten durch Kaiser Konrad II. 1035. A: Historisches Jahrbuch, 91 (1971), 70–94.
* Ingrid Heidrich: Adalbero v. Eppenstein. A: Lexikon des Mittelalters, Bd. 1 (1977), 92.
* Adelheid Krah: Die Absetzung Herzog Adalberos von Kärnten und die Südost-Politik Kaiser Konrads II. A: Historisches Jahrbuch Bd. 110, 1990, 309–369.
* Herwig Wolfram: Konrad II. 990–1039 Kaiser dreier Reiche. Beck, München, 2000, S. 102–106, ISBN 3-406-46054-2.
* Heinrich Appelt: Adalbero, Herzog von Kärnten. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 1, Duncker & Humblot, Berlin 1953, S. 40 A «Digitale Bibliothek - Münchener Digitalisierungszentrum». [Consulta: 1r octubre 2012].
# Ròchafòrt (Charanta Marítima)

Rochefort (occità: Ròchafòrt) és una comuna francesa, situada al departament de la Charanta Marítima i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 2006 tenia 27.544 habitants.

## Enllaços externs

* Arsenal maritime (francès)
* Web del municipi Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.(francès)
* Vídeo promocional de Rochefort
# El tron de plata

El tron de plata (en anglès: The Silver Chair) és una novel·la fantàstica creada per l'escriptor irlandés C.S. Lewis, essent el sisè llibre per ordre cronològic i el quart per ordre de publicació de la sèrie Les Cròniques de Nàrnia.
El llibre explica els fets que li succeïren a Eustace, personatge presentat en l'anterior llibre, i a la seva amiga, Jill Pole, que portats al món de Nàrnia per Aslan, hauran de buscar el príncep Rillian, fill de Caspian X i hereu al tron, per les terres del nord del regne i en els territoris subterranis.
# Max Lippmann

Max Lippmann (Poznań 16 de febrer de 1906 - Mainz 26 de gener de 1966) va ser un periodista i polític alemany, diputat del Partit Socialdemòcrata Alemany al parlament regional (landtag) de Hessen.
Max Lippmann va treballar com a redactor del Gymnasium, comentarista de ràdio i periodista de cinema i emissió al Breslauer Rundfunk. Després de l'arribada dels nacionalsocialistes al poder, Lippmann va emigrar de 1933 a 1948 a Praga, París i després a Londres. Durant la seva etapa a França, Lippmann va ser internat. Després del seu retorn a Alemanya, va ser membre permanent de l'Autocontrol Voluntari de la Indústria Cinematogràfica (FSK) i va ocupar càrrecs d'honor en associacions culturals. També va ser director del Grup Europeu de Recerca en qüestions de refugiats (AFR). El Deutschen Institut für Filmkunde va comprometre Lippmann, que era d'origen jueu i fins i tot havia experimentat les conseqüències de l'emigració i l'internament, per a la revisió crítica de la indústria cinematogràfica nazi.
Des de l'1 de desembre de 1954 fins al 30 de novembre de 1958 va ser membre del parlament regional de Hessen pel SPD. Fins a la seva mort, Lippmann va viure a Wiesbaden. Va formar part dels jurats del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1959 i del Festival Internacional de Cinema de Cannes el 1960.

## Referències

* ↑ «deutsches Filminstitut». Arxivat de l'original el 2011-05-17. [Consulta: 17 novembre 2019].
* ↑ Membres del Jurat al web del Festival
* ↑ Max Lippmann al web del Festival de Cannes

## Enllaços externs

* «Bibliografia relacionada amb Max Lippmann» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
# Volta a Suïssa 1961

La Volta a Suïssa 1961 fou la 25a edició de la Volta a Suïssa. Aquesta edició es disputà del 15 al 21 de juny de 1961, amb un recorregut de 1.357,5 km distribuïts en 7 etapes. La sortida fou a Zúric, mentre l'arribada fou a Lucerna.
El vencedor final fou el suís Attilio Moresi, que s'imposà per poc més de quatre minuts al belga Hilaire Couvreur. El vencedor de l'edició anterior, Alfred Rüegg, finalitzà en tercera posició. Moresi també guanyà la classificació dels punts, mentre la de la muntanya fou per a Couvreur. La classificació per equips fou pel Carpano, equip que situà a sis dels seus corredors entre els 10 primers.

## Etapes

| Etapa | Data | Recorregut | Km | Vencedor d'etapa | Líder de la general |
| 1ª | 15 de juny | Zúric - Laufenburg | 211 | Alfred Rüegg (SUI) | Alfred Rüegg (SUI) |
| 2ª | 16 de juny | Laufenburg - Coira | 231 | Yvo Molenaers (BEL) | Attilio Moresi (SUI) |
| 3ª | 17 de juny | Coira - Locarno | 169 | Rolf Graf (SUI) | Attilio Moresi (SUI) |
| 4ª | 18 de juny | Locarno - Varese (CRI) | 74,5 | Rolf Graf (SUI) | Attilio Moresi (SUI) |
| 5ª | 19 de juny | Varese - Saas-Fee | 188 | Kurt Gimmi (SUI) | Attilio Moresi (SUI) |
| 6ª | 20 de juny | Saas-Fee - Payerne | 235 | Maurice Meuleman (BEL) | Attilio Moresi (SUI) |
| 7ª | 21 de juny | Payerne - Lucerna | 249 | Horst Oldenburg (GER) | Attilio Moresi (SUI) |

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Attilio Moresi (SUI) | Carpano | 37h 08' 06" |
| 2 | Hilaire Couvreur (BEL) | Carpano | + 4'10" |
| 3 | Alfred Rüegg (SUI) | Mittelholzer | + 7'12" |
| 4 | Italo Mazzacurati (ITA) | Carpano | + 9'10" |
| 5 | Germano Barale (ITA) | Carpano | + 13'07" |
| 6 | Carlo Azzini (ITA) | San Pellegrino | + 13'13" |
| 7 | Ernesto Bono (ITA) | San Pellegrino | + 13'32" |
| 8 | Joseph Planckaert (BEL) | Flandria | + 14'38" |
| 9 | Arnaldo di Maria (ITA) | Carpano | + 20'21" |
| 10 | Kurt Gimmi (SUI) | Carpano | + 22'32" |

## Referències

* «Tour de Suisse 1961». sitiodeciclismo.net. [Consulta: 26 gener 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2010-08-25 a Wayback Machine. (alemany) (francès)
# Coccymys ruemmleri

Coccymys ruemmleri és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds d'entre 2.200 i 4.040 msnm a Indonèsia i Papua Nova Guinea. Es tracta d'un animal nocturn i arborícola. El seu hàbitat natural són els boscos de diferents tipus. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. Aquest tàxon fou anomenat en honor del mastòleg alemany Hans Rümmler.

## Referències

* ↑ Musser, G.; Dando, T.; Kennerley, R. Coccymys ruemmleri. UICN 2017. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2017, consultada el 26 gener 2018.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 353. ISBN 978-0801893049.
# Fluorcanasita

La fluorcanasita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la canasita. Rep el nom per la seva relació amb la canasita.

## Característiques

La fluorcanasita és un silicat de fórmula química K₃Na₃Ca₅Si₁₂O$_{30}$F₄·H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2007. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la fluorcanasita pertany a «09.DG - Inosilicats amb 3 cadenes senzilles i múltiples periòdiques» juntament amb els següents minerals: bustamita, ferrobustamita, pectolita, serandita, wol·lastonita, wol·lastonita-1A, cascandita, plombierita, clinotobermorita, riversideïta, tobermorita, foshagita, jennita, paraumbita, umbita, sørensenita, xonotlita, hil·lebrandita, zorita, chivruaïta, haineaultita, epididimita, eudidimita, elpidita, fenaksita, litidionita, manaksita, tinaksita, tokkoïta, senkevichita, canasita, miserita, frankamenita, charoïta, yuksporita i eveslogita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat al Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 61128.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Kukisvumtxorr, dins el massís de Khibini (óblast de Múrmansk, Rússia), tractant-se de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Fluorcanasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 gener 2020].
# Francisca Navarrete Mena

Francisca Navarrete Mena (Madrid, 1612-Alcalá de Henares, 24 de juny de 1633), de nom religiós Francisca de la Asunción, va ser una religiosa castellana.
Nascuda a Madrid el 1612, va ser filla del secretari Juan Bautista Navarrete, cavaller d'Alcántara, i de María de Mena. Germana del llicenciat i fiscal del Consell de Castella, Juan Muñoz Sáenz de Navarrete. Va entrar a la comunitat de carmelites descalces del convent de Corpus Christi d'Alcalá de Henares encara molt jove, raó per la qual es va dubtar de la seva professió. No obstant això, va destacar per sobre de la resta de germanes del convent, hom afirma que va ser una dona humil, fervorosa, resignada, pobra, caritativa, que estimava el silenci, l'oració, la fe i l'obediència. Es diu que ella mateixa va tenir revelació de la seva mort, datada el 24 de juny de 1633, amb només 21 anys, moment fins al qual va dedicar-se a fer penitència.

## Referències

* 1 2 3 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 473.
* 1 2 3 4 AADD. Biografía eclesiástica completa (en castellà). vol. 1. Madrid i Barcelona: D. Eusebio Aguado i D. J. M. de Grau y Compañía, 1848, p. 1019.
* ↑ Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). Vol. 2. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1790, p. 123-124.