OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mario Labroca

Mario Labroca (Roma, 22 de novembre de 1896 - 1 de juliol de 1973) fou un compositor, organitzador musical i crític italià.
Estudià amb Ottorino Respighi i Gian Francesco Malipiero, i es graduà en el Conservatori de Parma el 1921, però el seu treball en favor de la música moderna s'acostà més a Alfredo Casella. Participà activament en els afers de la Corporazione delle Nuove Musiche i la secció italiana de la ISMC, i mostrà el mateix zel com a director de la divisió de música de la Direzione Generale dello Spettacolo, adscrita al Ministeri de la Cultura Popular, així com més tard en el seu lloc com a director del Teatre Comunale, Florència (Maggio Musicale Fiorentino), 1936-44.
Posteriorment, fou director del Teatro alla Scala de Milà (1947-49), i director del departament de música de la ràdio italiana (1949-58). El 1959 el centre de la seva activitat es mudava a Venècia, on ajudà a organitzar, entre altres esdeveniments, els festivals de Venècia. En la dècada de 1960 també ensenyà història de la música Italiana en la Universitat per a Estrangers de Perusa.
Malgrat de la seva gran activitat com a crític, i com organitzador de la música. Documentat en la seva vàlua incalculable, fou director de la revista L'usignolo di Boboli. Labroca va escriure un bon nombre de composicions, almenys en la primera part de la seva carrera. El seu estil en un primer moment seguí la del seu mestre Malipiero: la Ritmi di marcia i Suite per a piano contenen acerbitats in-equivocadament Malperians.
També ho és el Quartet de Corda Vivace, encara que els mètodes rítmics i formals Labroca són més ortodoxes, menys capriciosos i improvisats. Durant la dècada de 1920 feu una breu associació amb Renzo Massarani i Vittorio Rieti en un grup que s'autodenominà I Tre, a imitació de Les Six. A diferència de Rieti, tanmateix, mai revelà clares influències franceses en la seva música.

## Referències

* Mario Labroca - Passeggiata con Malipiero Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Stetindita-(Ce)

La stetindita-(Ce) és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup del zircó. Rep el seu nom en honor de la seva localitat tipus. Va ser originalment anomenada stetindita, però va ser reanomenada l'any 2016 com stetindita-(Ce) d'acord amb la regla de Levinson.

## Característiques

La stetindita-Ce és silicat de ceri de fórmula química CeSiO₄. Cristal·litza en el sistema tetragonal. És l'analeg mineral amb ceri del zircó.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la stetindita pertany a «9.AD - Nesosilicats sense anions addicionals; cations en [6] i/o major coordinació» juntament amb els següents minerals: larnita, calcio-olivina, merwinita, bredigita, andradita, almandina, calderita, goldmanita, grossulària, henritermierita, hibschita, hidroandradita, katoïta, kimzeyita, knorringita, majorita, morimotoïta, vogesita, schorlomita, spessartina, uvarovita, wadalita, holtstamita, kerimasita, toturita, momoiïta, eltyubyuïta, coffinita, hafnó, torita, thorogummita, zircó, huttonita, tombarthita-(Y), eulitina i reidita.

## Formació i jaciments

La stetindita-Ce va ser descoberta a la pegmatita Stetind (Tysfjord, Nordland, Noruega). També ha estat descrita a la mina Cerchiara, a Borghetto Vara (Ligúria, Itàlia).

## Referències

* 1 2 3 4 «Stetindite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# François Sarhan

François Sarhan (Rouen, França, 30 de setembre de 1972) és un compositor francès. Va estudiar composició amb Jonathan Harvey, Magnus Lindberg, Philippe Manoury, Tristan Murail i Guy Reibel. El seu catàleg conté obres per a orquestra, música de cambra, una òpera, música vocal, música electrònica, música teatral, etc. Sarhan ha estat present en molts festivals, com Donaueschingen, Wittener Musik Tagen, Ars Musica (Brussel·les), Berliner Festspiele, Holland Festival, Maerzmusik (Berlin), etc.

## Referències

* ↑ «https://www.bach-cantatas.com/Lib/Sarhan-Francois.htm». [Consulta: 31 maig 2019].
* ↑ «http://brahms.ircam.fr/francois-sarhan». [Consulta: 31 maig 2019].
* ↑ «https://www.ictus.be/homework». [Consulta: 31 maig 2019].
# Claude Aubriet

Claude Aubriet (cap a 1665 o 1651 – 3 de desembre de 1742) va ser un il·lustrador i artista botànic francès.

## Biografia

Aubriet nasqué a Châlons-en-Champagne o a Moncetz.
Era il·lustrador botànic al Jardí Reial de les Plantes Medicinals de París. Allí Joseph Pitton de Tournefort (1656–1708) li va encarregar il·lustrar els seus Elemens de Botanique (1694). Entre 1700 i 1702 acompanyà Tournefort i Andreas von Gundelsheimer a la seva expedició botànica a l'Orient Mitjà. Allà va fer dibuixos de llocs històrics i de la flora de la regió. Quan tornà a París, Aubriet continuà el seu treball amb els botànics del Jardí Reial.
El 1707 Aubriet succeí Jean Joubert (1643–1707) com a pintor botànic reial. Es jubilà l'any 1735 i va ser succeït per Françoise Basseporte (1701–1780)
El botànic Michel Adanson va donar nom al gènere de plantes Aubrieta en el seu honor.

## Algunes obres

Aubriet il·lustrà dos llibres claus de la història de la botànica :
* (llatí) Joseph Pitton de Tournefort, Institutiones rei herbariae Vegeu per exemple el volum 2 de la 3a edició (amb addicions d'Antoine de Jussieu) de la Institutiones. Paris. Imprimerie Royale : 1719
* (llatí) Sébastien Vaillant, Botanicon Parisense, p. PA225, a Google Books. Leyde and Amsterdam. Jean & Herman Verbeek and Balthazar Lakeman : 1727.
Altres col·leccions dels seus dibuixos inclouen:
* Recueil de plantes, fleurs, fruits, oiseaux, insectes et coquillages, etc. peint en miniature sur vélin (Collection of plants, flowers, fruits, birds, insects and shellfish, etc., painted in miniature on vellum)
* Papillons plantes et fleurs (Butterflies plants and flowers)
* Plantes peintes à la gouache (Plants painted in gouache)
* Recueil d'oiseaux (Collection of birds)
* Collection d'aquarelles, 7 p.
* Plantes peintes en miniature.

## Bibliografia

* De Sloover, Jean-Louis. [Substantial excerpts a Google Books Les Muscinées du Botanicon parisiense (1727) de Sébastien Vaillant]. Presses universitaires de Namur, 1997. ISBN 9782870372579.
* Jean-Louis De Sloover et Anne-Marie Bogaert-Damin (1999). Les Muscinées du XVIe au XIXe siècle dans les collections de la Bibliothèque universitaire Moretus Plantin, Namur, Presses universitaires de Namur, 257 p. ISBN 2-87037-270-1
* Aline Hamonou-Mahieu, Claude Aubriet, artiste naturaliste des Lumières, CTHS Sciences ISBN 978-2-7355-0703-0

## Referències

* ↑ De Sloover and Anne-Marie Bogaert-Damin (1999) : 16.
* ↑ Vaillant ho supervisà.
* ↑ Collection of Watercolour Drawings a Google Books
* ↑ Bibliotheca Parisiana, page 21, p. PA21, a Google Books
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
# Barbe de Verrue

Barbe de Verrue va ser una trobera francesa del segle xiii segons figura a les llegendàries Poésies de Clotilde, un conjunt de poesies suposadament escrites per Clotilde de Surville al segle xv. En aquest recull de poemes es deia que Barbe era una nena adoptada, i una reeixida cantant qui viatjava cantava les seves pròpies cançons. Va compondre cançons sobre Griseldia, un poema titulat Gallic Orpheus sobre el Gals, i un altre anomenat Aucassin i Nicolette. La seva obra era descrita com animada i alegre, i no necessàriament romàntica. Està immortalitzada com una figura a The Dinner Party de Judy Chicago.

## Referències

* ↑ Edgar Taylor. Lays of the minnesingers or German troubadours of the twelfth and thirteenth centuries. Longman, Hurst, Rees, Orme, Brown and Green, 1825, p. 273 [Consulta: 18 octubre 2012].
* ↑ H. G. Adams. A Cyclopædia of Female Biography: Consisting of Sketches of All Women who Have Been Distinguished by Great Talents, Strength of Character, Piety, Benevolence Or Moral Virtue of Any Kind : Forming a Complete Record of Womanly Excellence Or Ability. Groombridge, 1857, p. 90 [Consulta: 18 octubre 2012].
* ↑ The Monthly Packet of Evening Readings for Younger Members of the English Church; Vol XVI, Jul-Dec 1858, 1858, p. 582 [Consulta: 18 octubre 2012].
* ↑ Chicago, Judy. The Dinner Party: From Creation to Preservation (en anglès). Londres: Merrell, 2007. ISBN 1-85894-370-1.
# Orestias parinacotensis

Orestias parinacotensis és una espècie de peix de la família dels ciprinodòntids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: el riu Lauca a Xile.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès) i (txec)
* 1 2 «Orestias parinacotensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ World Conservation Monitoring Centre (1996). "Orestias parinacotensis." 1996 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 1996. [Consulta: 10 abril 2023]
# Lake Havasu City

Lake Havasu City és una població dels Estats Units a l'estat d'Arizona. Segons el cens del 2007 tenia 56.603 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lake Havasu City tenia 41.938 habitants, 17.911 habitatges, i 12.716 famílies La densitat de població era de 376,2 habitants/km².
Dels 17.911 habitatges en un 22,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,4% hi vivien parelles casades, en un 7,7% dones solteres, i en un 29% no eren unitats familiars. En el 22,8% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,69.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,4% tenia menys de 18 anys, un 5,7% entre 18 i 24, un 21,6% entre 25 i 44, un 27,7% de 45 a 60 i un 25,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 48 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 36.499 $ i la renda mediana per família de 41.393 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.594 $ mentre que les dones 21.576 $. La renda per capita de la població era de 20.403 $. Aproximadament el 6,6% de les famílies i el 9,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lake Havasu City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lake Havasu City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# A l'ast

La cocció a l'ast és una tècnica culinària consistent a inserir l'aliment en un ast, que s'introdueix dins un forn o bé s'acosta a un foc o altra font de calor mentre se li dona un moviment de rotació, d'eix el mateix ast, per tal que l'aliment es cogui per tota la seva superfície. L'ast és una tija tradicionalment de ferro, o avui pot ser altre metall, i punxeguda.
Als Països Catalans i a Occitània algunes llars tenien un ast a la llar de foc, suportat a cada extrem per un aster o cavallet i que es feia girar manualment amb una maneta anomenada menador d'ast. Avui és molt comú un aparell industrial al qual s'hi poden posar diversos asts horitzontals en paral·lel, un sobre l'altre, front a una paret que radia calor. Típicament es troben a establiments especialitzats a vendre pollastre a l'ast, tot i que de vegades s'hi rosteixen també altres aus i tipus de carn, siguin animals sencers o en trossos més grans o més petits.
A la cuina del Magrib és també molt popular, hi destaca el mexui i també l'ast vertical. Com a la mediterrània europea s'associa sovint amb àpats populars i festius.

## Història

A l'edat mitjana la carn a l'ast era molt habitual i hi havia diferents salses per a acompanyar-les, com ara una de brou amb mostassa i mel o sucre. Diverses receptes amb la tècnica de l'ast estan ja esmentades al llibre de Sent Soví i al Llibre del Coch. A més del conill, aus i els trossos de carns nobles també s'hi cuinaven d'aquesta manera el fetge i els pulmons de porc, per exemple, que eren típics per sant Esteve, i se servien amb salses. El conill a l'ast era molt típic al dijous gras, acompanyat d'almedroch, una mena d'allioli enriquit amb rovell d'ou i formatge.
A La cuynera catalana, del segle xix, també apareixen diverses receptes de carn i peix a l'ast. S'hi explica que en principi l'ast seria per a aus i carn, però que per a alguns peixos també és recomanable. En algunes receptes s'hi convenen coccions en olla amb l'ast.

## Cultura popular

* Qui roda l'ast, no en tast

## Vegeu també

* Rostida al forn
* Greixera

## Referències

* ↑ La cuina medieval catalana, Rafael Dalmau (català)
* ↑ Pedralbes, revista d'història, número 17, 1997, Universitat de Barcelona, Facultat de Geografia i Història. ISSN 0211-9587 (català)
# Forn d'oli de ginebre de Mataret

El Forn d'oli de ginebre de Mataret és una obra de Navès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Forn de pega d'oli de ginebre situat entre dos camins en un paratge boscós anomenat Mataret a prop del nucli de Pià al municipi de Navès. És de planta circular i està excavat sota el nivell del terreny. La part interior voltada està revestida i té una fondària de pou d'uns 3 m i un diàmetre superior a 1,7 m. A la part inferior del pou es troba el dipòsit de recollida de la pega, també excavat i d'estructura circular, el qual té una fondària d'1,5 m i un diàmetre aproximat d'1 m. El conjunt i el seu interior es troben parcialment envaïts per la vegetació circumdant. Al costat del forn s'observa una construcció de la qual només es conserven restes d'una paret de pedra i algunes teules al terra que podria correspondre a un antic refugi o barraca dels treballadors.

## Referències

* ↑ «Forn d'oli de ginebre de Mataret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 agost 2021].
# Soest

Soest és un municipi de la província d'Utrecht, al centre dels Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 45.742 habitants repartits per una superfície de 46,45 km² (dels quals 0,21 km² corresponen a aigua).

## Centres de població

* Soest
* Soestduinen
* Soestdijk
* Soesterberg

## Ajuntament

El consistori municipal consta de 29 membres, format des del 2006 per:
* Soest 2000, 7 regidors
* Gemeentebelangen Groen Soest, 5 regidors
* PvdA, 5 regidors
* VVD, 5 regidors
* CDA, 4 regidors
* GroenLinks, 2 regidors
* ChristenUnie/SGP, 1 regidor

## Persones il·lustres

* Janine Jansen (1978), violinista

## Agermanaments

* Soest (Alemanya)

## Enllaços externs

* www.soest.nl
* Wecome in Soest Arxivat 2009-05-27 a Wayback Machine. (anglès)
# Salas Altas

Salas Altas és un municipi aragonès situat a la província d'Osca (a 61 quilòmetres de la capital), i enquadrat a la comarca del Somontano de Barbastre. Té una superfície de 20,7 quilòmetres quadrats i està a 513 metres sobre el nivell del mar.
El poble de Salas Altas està dividit en tres barris: Bariomato, d'origen medieval; l'Entremuro, al mateix peu de la serra de la Candelera ; i al voltant de l'església la zona més plana amb els principals carrers de la vila.
El terme té un relleu molt variat: al nord la serra de Salines, i cap al sud, als peus de la serra, s'estén una àmplia planúria en suau pendent. La màxima altura del municipi és Ro Mon, d'una altitud de 705 metres. La zona amb majors pendents està ocupada per garriga, pineda i carrascar. Hi ha nombroses finques en les partides de la serra, però la superfície de cultiu s'estén principalment per la zona plana.
La temperatura mitjana anual és de 12,7° i la precipitació anual, 600 mm.

## Referències

* ↑ «Web de l'Ajuntament, Dades de geografia». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 5 juliol 2015].
* ↑ Informació de la Comarca del Somontano
* ↑ «Ajuntament de Salas Altas». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 5 juliol 2015].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Salas Altas». Arxivat de l'original el 2021-10-28. [Consulta: 19 setembre 2016].
# Barbatula sturanyi

Barbatula sturanyi és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Bibliografia

* Erk' Akan F., T. T. Nalbant & C. Özeren. 2007. Seven New Species of Barbatula, Three New Species of Schistura and a New Species of Seminemacheilus (Ostariophysi: Balitoridae: Nemacheilinae) from Turkey. Journal of Fisheries Intemational 2 (1): 69-85.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. John Wiley and Sons, 1994. ISBN 978-0471547136.
* Steindachner, F. 1892. Über einige neue und seltene Fischarten aus der ichthyologischen sammlung des k. k. naturhistorischen Hofmuseums. Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 59 (1. abth.): 357-384, Pls. 1-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Leland (Carolina del Nord)

Leland és una població dels Estats Units a l'estat de Carolina del Nord. Segons el cens del 2009 tenia 5.936 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Leland tenia 1.938 habitants, 781 habitatges i 549 famílies. La densitat de població era de 186,6 habitants per km².
Dels 781 habitatges en un 30,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 52,6% hi vivien parelles casades, en un 12,3% dones solteres, i en un 29,7% no eren unitats familiars. En el 22,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,48 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,6% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 31,2% entre 25 i 44, un 25,1% de 45 a 60 i un 10,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 32.574 $ i la renda mediana per família de 38.077 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.379 $ mentre que les dones 22.961 $. La renda per capita de la població era de 18.462 $. Entorn del 15,1% de les famílies i el 18,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Leland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Leland». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-20. [Consulta: 9 agost 2010].
# A kis Valentino

A kis Valentino (en hongarès Petit Valentino) és una pel·lícula dramàtica hongaresa en blanc i negre del 1979 dirigida per András Jeles a partir d'un guió escrit per ell i Zsuzsa Tóth. Fou protagonitzada per János Opoczki, István Iványi, József Farkas, Dénes Ladányi i Bélán Székács. La pel·lícula es va projectar als cinemes el 8 de novembre de 1979 i va ser estrenada en DVD el 13 de novembre de 2013 per l'Institut Nacional de Cinema i Arxiu Digital d'Hongria.

## Sinopsi

László Sz és un jove de vint anys que serveix de conductor d'una cooperativa al voltant de Pest. Un dia, però, no renunciarà a l'import que li acaben d'encarregar a l'oficina de correus, 15.000 HUF, sinó que el guardarà per ell mateix. László es llança vergonyosament a gastar els diners i gaudir de les coses que no podia a causa dels seus ingressos. Tanmateix, això no li reporta cap satisfacció i al final del dia sent que la seva vida és tan buida i inútil com sempre.

## Repartiment

* János Opoczki ... Sz. László
* István Iványi ... Józsikám
* József Farkas ... Idõ's taxis
* Dénes Ladányi ... Dénes, amic de László
* Belane Szekacs ... Amál
* Ferencné Lévai ... Irén
* Sándorné Árpa ... Mare de László
* Iván Molnár ... Sr. Frész
* Oszkár Ipacs ... Quiosquer

## Premis

Als Premis de la Crítica Cinematogràfica Hongaresa de 1980 va rebre el guardó al millor director de cinema debutant.

## Referències

* ↑ Kitörés a Vidám Parkba - A kis Valentino
* ↑ A kis Valentino DVD Arxivat 2020-10-10 a Wayback Machine., nyelvkonyvbolt.hu
* ↑ A kis Valentino a mandarchiv.hu
* ↑ A kis Valentino, port.hu

## Enllaços externs

* (hongarès) Escenes de la pel·lícula rodades a Gödöllő a YouTube
* (hongarès) Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Rafael Moll

Rafael Moll (Barcelona, 26 de juliol de 1951 - Barcelona, 16 de desembre de 2023) fou un músic, productor discogràfic i programador musical català, considerat un dels pares de l'anomenada Ona Laietana.
Conjuntament amb Victor Jou va estar al capdavant de la sala Zeleste, de la qual va ser el primer programador, responsable de l'oficina de management i, a partir de 1974, productor del segell discogràfic compartit amb EDIGSA que portava el nom de la sala.
Amb aquest segell va produir el disc Salsa catalana de l'Orquestra Mirasol, el primer disc de la Companyia Elèctrica Dharma, Diumenge, i l'iniciàtic Qualsevol nit pot sortir el sol, de Jaume Sisa.
El 1978 va tenir un desacord amb Victor Jou, va marxar de Zeleste i va muntar l’oficina de management Cabra, que representava artistes com Sisa, Dharma, Plateria, Gato Pérez i Oriol Tramvia.
A part dels artistes ja mencionats, com a productor també ha treballat amb artistes com Jordi Sabatés, Música Urbana, Blay Tritono, Joan Manuel Serrat (a qui va produir diversos discs a partir dels anys 80), La Voss del Tropico, El Último de la Fila i Peret.
Va ser col·laborador habitual de la revista Vibraciones.
Havia tingut un grup, a final dels seixanta, anomenat La Troupe, amb Montserrat Soler, Jaume Cortadellas i Montse Perucho. Només van gravar un senzill amb la discogràfica Als 4 Vents. Aquest grup havia fet també de banda d'acompanyament a Sisa. Anteriorment, havia col·laborat com a músic en l'obra de teatre El retaule del flautista.

## Referències

* ↑ «El segell Zeleste-Edigsa». Arxivat de l'original el 2023-05-09. [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ Vidal, Guillem. «"A Sisa, abans de ‘Qualsevol nit', no el volia gravar ningú"», 23-05-2023. [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ Enderrock.cat. «Rafael Moll: «La Zelesta era un centre d’acollida de músics 'progres'» | Enderrock.cat». [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ «Rafael Moll» (en castellà). [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ «Oriol Tramvia, Bestia, per Rafael Moll | La web sense nom». [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ Navarro, Joan. «MELODRAMA-77: SISA: "CONVERSACIONES EN LA CATEDRAL" POR RAFAEL MOLL (VIBRACIONES Nº 37, OCTUBRE 1977)», 12-02-2011. [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ «Oriol Tramvia, Bestia, per Rafael Moll | La web sense nom». [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ «La Troupe (4)» (en castellà). [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ «Mor Rafael Moll, representant i productor de Sisa, Serrat, Gato Pérez o la Dharma». TV3, 16-12-2023.
# Forn d'oli de ginebre de Quimet el Recader

El Forn d'oli de ginebre de Quimet el Recader és un forn d'oli de ginebre de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una construcció en pedra feta per a destil·lar, via escalfor, l'oli de ginebre.
Ubicat a les Valls de fàcil accés, per la pista que va a Maials al km 6 camí de la dreta a 2 km.
Es troba en mal estat de conservació, semi derruït, amb el que es poden veure les dues parets interiors.

## Referències

* 1 2 3 «Forn d'oli de ginebre de Quimet el Recader». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 maig 2021].