OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vincenzo Amato

Vincenzo Amato (Ciminna, 5 de gener de 1629 - Palerm, 29 de juliol de 1670) fou un organista i compositor italià.
Va ser un dels protagonistes de la vida musical de Palerm en el canvi de la meitat del segle, juntament amb Giovanni Battista Fasolo a Monreale i a Palerm amb Bonaventura Rubino i Bonaventura Aliotti, amb els quals va ser un dels principals compositors de la música dedicada que va ressonar a les capelles de la ciutat i durant les celebracions a Santa Rosalia.
Su familia estaba conectada con las magníficas casas de Ventimiglia i Gambacurta. El seu germà petit, Paolo, fou el dissenyador Teatro marmoreo della marina (Palerm, 1682), fou un dels més grans arquitectes italians de l'època. La seva germana o cosina Eleonora fou la mare d'Alessandro Scarlatti; delegat pel sacerdot de la parròquia de Sant Antoni Abad de Palerm, Amato batejà les seves filles personalment. Passà tota la seva vida a Palerm. Entrant en el Seminario dei Chierici en l'adolescència, assolí el grau de teologia i prengué les ordes sacerdotals. Des de 1652 dirigí la música en l'església de Santa Maria del Carme i des de 1665 fins a la seva mort fou mestre de capella en la catedral.
Comissionat per la parròquia de Santa Maria del Carme per compondre sues Passions (una segons Sant Mateu, i l'altra segons Sant Joan). Aquestes no són Passions oratori sinó obres litúrgiques; els recitatius i cors falsobordone reemplacen el cant gregorià en les lectures de l'Evangeli. Aquestes Passions foren cantades en les capelles Sicilianes fins a mitjan segle xx. Segons estudis de Gary Bertini, hi va haver una representació a Laval (Mayenne), prop de Rennes (França), no gaire temps abans de la Revolució.
Tota la música que ha sobreviscut a Amato (salvat els últims arranjaments de les Passions) resta continguda en quatre manuscrits i dues col·leccions impreses del segle xvii descobertes en la Catedral de Malta, el 1979. Sembla que la música original de la Passió segons Sant Joan, d'Amato, fou arranjada durant els segles XVIII, XIX i XX, no sols per les variant de la mateixa, sinó també per partitures de les Passions segons Sant Mateu i Sant Marc. En aquests arranjaments la veu del tenor (Jesucrist) es reemplaçada per una veu greu i els cors falsobordone de quatre parts són substituïts per música d'altres compositors.
El recitatiu d'Amato és encara més simple que el de Carissimi però no menys concentrat i dramàtic i amb unes inflexions subtils com a embelliment breu de les paraules emotives, cromatismes melòdics i harmònics i expressives sèptimes de dominant.
Les arrels de l'escriptura de recitatius d'Scarlatti, com per exemple en l seva Passió segons Sant Joan, probablement poden trobar-se en aquestes obres. En la seva música polifònica, amb les seves harmonies intrèpides i modulacions i imaginària viscuda, Amato demostra haver sigut l'hereu digne de Bonaventura Rubino, el seu predecessor com a mestre de capella de la catedral i la més gran autoritat musical de Palerm durant les primers anys d'Amato.

## Referències

* https://www.comingsoon.it/personaggi/vincenzo-amato/3675/biografia/
# Highlands-Baywood Park

Highlands-Baywood Park és una població dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 4.210 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Highlands-Baywood Park tenia 4.210 habitants, 1.536 habitatges, i 1.216 famílies. La densitat de població era de 903,1 habitants/km².
Dels 1.536 habitatges en un 30,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 69,7% hi vivien parelles casades, en un 6,9% dones solteres, i en un 20,8% no eren unitats familiars. En el 15,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,63 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,92.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,3% tenia menys de 18 anys, un 4,7% entre 18 i 24, un 24% entre 25 i 44, un 30,1% de 45 a 60 i un 16,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 94,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 105.165 $ i la renda mediana per família de 119.184 $. Els homes tenien una renda mediana de 85.035 $ mentre que les dones 57.813 $. La renda per capita de la població era de 46.584 $. Entorn de l'1% de les famílies i el 2,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Highlands-Baywood Park». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Highlands-Baywood Park». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Highlanders Football Club

El Highlanders Football Club és un club zimbabuès de futbol de la ciutat de Bulawayo.

## Història

L'any 1926 dos estudiants formaren el Lions Football Club. L'any 1936 adoptà el nom Matebeleland Highlanders Football Club. El 1966 ingressà a la segona divisió de la Rhodesia National Football League (RNFL). L'any 1976 abandonà la RNFL i formà la South Zone Soccer League (SZSL). Tres anys més tard es creà la National Professional Soccer League (NPSL) i el 1980, NPSL i RNFL s'uniren naixent la Zimbabwe Football Association (ZIFA) amb la presència del club. El 1984 el Black Rhinos Football Club es va escindir del Highlanders.

## Palmarès

* Lliga zimbabuesa de futbol
** 1990, 1993, 1999, 2000, 2001, 2002, 2006
* Copa zimbabuesa de futbol
** 1990, 2001
* Trofeu de la Independència de Zimbàbue
** 1986, 1988, 1991, 2001, 2002
* Charity Shield de Zimbàbue
** 2001, 2005

## Referències

* ↑ «Zimbabwe (and Rhodesia) Champions». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. [Consulta: 6 gener 2021].
* ↑ «Zimbabwe - List of Champions». RSSSF.
* 1 2 3 «Zimbabwe - List of Cup Winners». RSSSF.

## Enllaços externs

* Web oficial
* Web de seguidors Arxivat 2006-10-25 a Wayback Machine.
# El Hincha Enmascarado

El Hincha Enmascarado va ser una revista d'humor dedicada al futbol. Va ser publicada per l'editorial Garbo, el primer número data del 27 de gener de 1975 i tingué una curta vida.
Va ser fundada pels humoristes Ramon Tosas (Ivà) i Esparbé, provinents de la revista Barrabás, amb qui pretenien competir. Duia per subtítol revista deportiva, justiciera y vengadora. Com a director figurava Ángel Cuevas Matos, si bé s'esmentava a Ivà com a realitzador. Entre altres dibuixants, hi col·laboraren Joan Rafart i Roldan, Tom, Fandiño i Ortuño.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «El Hincha Enmascarado». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 El Hincha enmascarado a Tebeosfera
# Edgewater (Colorado)

Edgewater és una població dels Estats Units a l'estat de Colorado. Segons el cens del 2006 tenia 5.159 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Edgewater tenia 5.445 habitants, 2.331 habitatges, i 1.314 famílies. La densitat de població era de 2.961 habitants per km².
Dels 2.331 habitatges en un 29% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 36,6% hi vivien parelles casades, en un 13,9% dones solteres, i en un 43,6% no eren unitats familiars. En el 34,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,34 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,99.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 24,1% tenia menys de 18 anys, un 12,5% entre 18 i 24, un 34,9% entre 25 i 44, un 18,6% de 45 a 60 i un 10% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 31 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,9 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.023 $ i la renda mediana per família de 40.426 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.347 $ mentre que les dones 25.735 $. La renda per capita de la població era de 19.166 $. Entorn del 8,1% de les famílies i el 10,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Edgewater». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Edgewater». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
# El Madres

El Madres, o Roc de Madres, és una muntanya de 2.443 metres d'altitud de l'extrem sud-oest de la Serra de Madres situat en el termenal de les comunes de Censà i Mosset, tots dos de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord i de la comuna del Bosquet, del País de Sault, al Llenguadoc - País de Foix, d'Occitània.
És a l'extrem sud-oest del terme de Mosset, al nord del de Censà i al sud-est del del Bosquet. És l'extrem sud-oriental de la Serra de Madres.
És un destí freqüent en les excursions d'aquest racó dels Pirineus.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Bibliografia

* Becat, Joan. «97 - Mosset i 140 - Sansà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Payré, Didier. «La processó al Gorg Estelat». A: Muntanya, Núm. 801. Octubre 1995. Barcelona: Centre Excursionista de Catalunya, 1995. ISBN ISSN 0212-2111.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Mosset, Noedes i Orbanyà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Madres en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Una de les excursions de Wikiloc». Arxivat de l'original el 2018-07-10. [Consulta: 5 abril 2018].
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
# El Torn

El Torn és un llogaret garrotxí pertanyent al municipi de Sant Ferriol. L'any 2013 tenia 54 habitants, la majoria disseminats, i alguns agrupats al voltant de l'església de Sant Andreu del Torn, formant un petit nucli de població. El Torn celebra la seva festa major el tercer diumenge de setembre.

## Situació i comunicacions

El Torn està situat a la part sud de Sant Ferriol, a la dreta del riu Ser, i queda aïllat de la resta de veïnats del municipi per la serra del Torn, que creua el terme municipal de Sant Ferriol d'oest a est. De fet, la manera més ràpida d'accedir des del municipi és agafant la GI-524 i trencar a la GIV-5243 a l'entrada de Mieres. La seva proximitat amb Mieres (a diferència de la resta de veïnats de Sant Ferriol, més propers a Besalú) va propiciar que a l'Informe Roca es proposés la seva unió en un nou municipi que haurien format Mieres i Sant Miquel de Campmajor, a diferència de la resta del municipi de Sant Ferriol, que es proposava d'agregar a Besalú.

## Història

El Torn va formar un municipi propi fins a l'any 1857, quan es va fusionar al llavors anomenat municipi de la Parròquia de Besalú juntament amb els antics municipis del Mor, Ossinyà, Fares, Juïnyà i la Miana. L'antic terme municipal del Torn també comprenia l'antic priorat i santuari de Santa Maria del Collell, que més tard va esdevenir una escola i que actualment s'ha reconvertit en casa de colònies.

## Referències

* ↑ «Sant Ferriol,». La Garrotxa. lagarrotxa.net. Arxivat de l'original el 2017-08-12. [Consulta: 12 agost 2017].
* ↑ Roca i Junyent, Miquel (ed.). Informe sobre la revisió del model d'organització territorial de Catalunya (pdf), desembre de 2000, p. 149 [Consulta: 12 agost 2017]. Arxivat 2013-06-19 a Wayback Machine.
* ↑ «Población de Sant Ferriol». Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842. Institut Nacional d'Estadística (INE).
* ↑ «Casa de colònies El Collell».
# El Tormo (Cirat)

El Tormo és una població ubicada al terme municipal de Cirat, de la qual dista a 6 quilòmetres, a la comarca de l'Alt Millars, País Valencià. L'any 2014 tenia 74 habitants.

## Entorn

La pedania, a 418 metres d'altitud, es troba al costat del riu Millars, en la seua riba nord, enmig dels barrancs de Cotino i de la Balseta, i prop de l'Embassament de Vallat.

## Història

Històricament ha estat vinculada a la veïna Cirat. Després de la conquesta cristiana va pertànyer a Abu Zayd, qui va cedir el lloc al bisbe de Sogorb, i al seu torn, el 1247, a l'arquebisbe de Tarragona. De població morisca, abans de l'expulsió comptava amb 6 focs. El 1628 queda dins de les terres del Comtat de Cirat, senyoriu creat per Felip V d'Espanya, i ostentat per la nissaga Carrós. A mitjans del segle xix tenia 120 habitants.

## Festes i tradicions

Celebra les seues festes, en honor de la Mare de Déu dels Desamparats, el segon diumenge de setembre.

## Llocs d'interés

* Castell del Tormo
* Ermita de la Mare de Déu dels Desamparats.

## Referències

«El Tormo (Cirat)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Pàgina sobre El Tormo Arxivat 2013-05-30 a Wayback Machine.
# El bany de la reina, Valsaín

El bany de la reina, Valsain es una obra de Joaquim Sorolla i Bastida pintada a l'oli sobre llenç amb unes dimensions de 106 × 82,5 cm. Fou pintada a l'estiu de 1907 a la localitat segoviana de Valsaín. Aquest estiu, el pintor es va traslladar al costat de la seva família a La Granja de San Ildefonso per l'encàrrec del retrat d'Alfons XIII amb uniforme d'hússar (Retrat d'Alfons XIII en uniforme d'hússar). Forma part del fons del Museu Sorolla de Madrid a través del llegat fundacional del museu.
L'obra mostra un paisatge de la localitat de Valsaín, el Gual de la Reina, on va ser pintada, en què s'observen una sèrie de pins que es reflecteixen en un rierol. En 1908 el quadre va ser portat a Londres, on va ser documentat com El Bao de la Reina (Granja), i posteriorment exhibit a la Hispanic Society of America a Nova York (1909) amb el nom de Bao de la Reina, a l'Institut d'Art de Chicago i al City Art Museum de San Luis com Pinares de la Granja (1911).
De la seva estada a La Granja són també Escala del Palau de la Granja, Arbres a la tardor, La Granja, Jardí a La Granja, Jardins de La Granja, Palau a La Granja, Maria als jardins de La Granja, El bany en La Granja i Neno nu, La Granja entre d'altres. També de Valsaín i del mateix període és Tempesta sobre Peñalara.

## Referències

* 1 2 3 4 «Red Digital de Colecciones de Museos de España - Museos» (en castellà). ceres.mcu.es. [Consulta: 8 novembre 2018].
* ↑ «Red Digital de Colecciones de Museos de España - Museos» (en castellà). ceres.mcu.es. [Consulta: 8 novembre 2018].
* ↑ «La Luz de La Granja en los óleos de Joaquín Sorolla. Carlos de Iracheta» (en castellà). www.carlosdeiracheta.com. [Consulta: 8 e noviembre 2018].
* ↑ «La Historia en retazos» (en castellà). www.cronicasgabarreras.com. Arxivat de l'original el 2018-11-09. [Consulta: 8 novembre 2018].
# El barber del carrer manyans

El barber del carrer manyans és una llegenda urbana valenciana del segle xix sobre una barberia situada al Carrer Manyans de la ciutat de València, en la qual els clients serien degollats.
La llegenda conta que al primer terç del segle xix hi havia al Carrer Manyans, a mitjan carrer entrant des del Carrer Sant Vicent, una barberia on mataven i furtaven a aquells que entraven per a afaitar-se. Altres versions inclouen que a una pastisseria veïna utilitzaven part de la carn dels assassinats per a la realització de dolços. El cronista de la ciutat Pau Carsí i Gil al llibre escrit entre 1870 i 1873 «Cosas particulares, usos y costumbres de la ciudad de Valencia» considera que la història va ser real.
La història té grans semblances amb una llegenda urbana anglesa, la història de Sweeney Todd, que data de 1846, posterior a la data en què es creu que va ocórrer el cas valencià.

## Referències

* 1 2 Molins, Vicent. «Crimen en el Carmen: los 'cuarto milenio' que compungieron Valencia en los últimos siglos». Valencia Plaza, 23-01-2016.
* 1 2 3 4 «El barbero diabólico de la calle Manyans». Levante-EMV, 06-04-2014.

## Bibliografia

* La Valencia del Más Allá, Rafael Solaz, Ed. Carena, 2015
# Edmond Leburton

Edmond Jules Isidore Leburton (n. 18 d'abril de 1915 - m. 16 de juny de 1997) polític belga, quarantè segon primer ministre de Bèlgica. També va exercir com a president de la Cambra de Representants i del Congrés Nacional Való.

## Referències

* ↑ Delforge, Paul. «Edmond Leburton» (en francès). Connaître la Wallonie, 01-12-2014. [Consulta: 27 juliol 2021].

## Bibliografia

* «Leburton, Edmond». A: Encyclopédie du Mouvement wallon, Parlementaires et ministres de la Wallonie (1974-2009) (en francès). IV. Namur: Institut Destrée, 2010, p. 368-371.
# Edmond Locard

Edmond Locard era un criminòleg i un pèrit de la policia francesa (nascut a Saint-Chamond (França) el 13 de desembre de 1877 i mort a Lió, el 4 de maig de 1966). Va desenvolupar entre altres l'estudi de les empremtes dactilars i va ser un dels primers que va dirigir un laboratori de policia científica.

## Biografia

És el fill d'Arnould Locard, un naturalista i malacòleg i de Marie Gibert de Sennevières, de la qual té l'interès per al teatre i la música. Del costat paternal surt d'una família escocesa del nom Lockheart emigrada vers França al segle xvi.
Primer va estudiar el dret i després la medicina que va acabar el 1902 per una tesi amb el títol La médecine légale sous le grand roy. Això va ser l'inici del seu interès per a les recerques policials científiques. Junt amb Alexandre Lacassagne i Rodolphe Archibald Reiss va ser un dels capdavanters a la Universitat de Lausana. A la policia de Lió va crear un primer laboratori al qual va resoldre un primer crim gràcies a la tècnica del reconeixement d'empremtes dactilars. Aviat s'afegira la balística, la toxicologia i la identificació grafològica. Tot i això, el 1945 una dona va ser condemnada de manera erroneada en virtut d'un seu peritatge grafològic, un cas que només va ser rectificat el 1956.
La seva obra mestra és el Traité de Police Scientifique (en català: Tractat de policia científica) que va esdevenir un clàssic de la formació policial que tot arreu el món és considerat com un fonament de les ciències forenses modernes. Tenia altres interessos: va ser crític d'òpera, era un aficionat al teatre de guinyol i va escriure un manual de filatèlia. Fora de la policia, la seva obra va inspirar el novel·lista belga Georges Simenon.
A Lió, el carrer Rue Docteur Edmond Locard li està dedicat. El 2011 el canal públic de televisió France 2 realitzà una sèrie inspirada de la seva vida: Empreintes criminelles.

## Bibliografia

* La Criminalistique à l'usage des gens du monde et des auteurs de romans policiers, Lío, Desvignes et Cie, 1937
* Traité de criminalistique (tom I et II), Les Empreintes et les traces dans l'enquête criminelle, 1931
* Traité de criminalistique (tom III et IV), Les Preuves de l'identité, 1932
* Traité de criminalistique (tom V et VI), L'Expertise des documents écrits, 1935
* L'Enquête criminelle et les méthodes scientifiques, 1920
* La Malle sanglante de Millery, 1935
* Contes apaches (Souvenirs d'un policier), 1933
* Émilienne, (estudi psicològic)
* Note sur l'identification des suspects, Revue Internationale de criminalistique, 1935
* La police. Ce qu'elle est, ce qu'elle devrait être, París, Editorial Payot, 1919
* La défense contre le crime, París, Payot, 1951

## Referències

* ↑ Jean-Marc Berlière, Le Monde des polices en France aux XIXe et XXe siècles, Brussel·les, Editorial Complexe, 1996, pàgina 123 (en català: El món de les policies franceses als segles XIX i XX)
* ↑ A. Levy, La police scientifique, París, Editorial Hachette, 2008, pàgines 24-25
* ↑ 45° 45′ 41.41″ N, 4° 47′ 38.76″ E﻿ / ﻿45.7615028°N,4.7941000°E﻿ / 45.7615028; 4.7941000
# Eduard Maloféiev

Eduard Maloféiev (Krasnoiarsk, 2 de juny de 1942) és un exfutbolista rus de naixement i belarús d'adopció de la dècada de 1960 i entrenador.
Fou 40 cops internacional amb la selecció soviètica amb la qual participà en la Copa del Món de Futbol de 1966.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de FC Spartak Moscou i FC Dinamo Minsk.
Com a entrenador ha dirigit MTZ-RIPO Minsk, FBK Kaunas i Hearts, Dynamo St. Petersburg, Shakhtyor Soligorsk i Pskov-747, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Perfil a top.soccer.ru». Arxivat de l'original el 2017-03-15. [Consulta: 11 desembre 2018].
* ↑ Perfil a peoples.ru
* ↑ Profile at RussiaTeam (rus)
* ↑ Eduard Maloféiev a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Ivanauskas to take two-week break». BBC Sport website, 23-10-2006.
* ↑ Лауреаты сезона 2009–го года Arxivat 28 November 2009$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# Eduard Maluquer i Tirrell

Eduard Maluquer i de Tirrell (Barcelona, 10 d'agost de 1839 - 1915) fou un jurista i polític català, diputat i senador a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica i president de la Diputació de Barcelona.

## Biografia

Era germà de Josep Maluquer i de Tirrell i cosí de Joan Maluquer i Viladot. Milità en el Partit Liberal Fusionista i fou membre de la Diputació de Barcelona pel districte de Granollers el 1865-1866. L'octubre de 1866 va perdre el càrrec a causa del cop del general Serrano, però després de la revolució de 1868 fou restituït en el càrrec per la Junta Revolucionària de Barcelona fins a febrer de 1869, quan a les eleccions generals espanyoles de 1869 fou elegit diputat a Corts pel districte de Vic. Fou escollit novament diputat provincial el 1871 i ocupà la presidència de la Diputació Provincial de 1886 a 1890. Durant el seu mandat es va construir la nova presó, el Museu de Belles Arts i el Palau de Justícia, i signà l'acord pel qual s'informava favorablement de l'annexió dels pobles de la rodalia per a dur a terme el Pla Cerdà.
Fou elegit diputat a les Corts Espanyoles pel districte de Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1896 i 1899 pel Partit Liberal (sector de Germán Gamazo y Calvo). També fou senador per la província de Lleida el 1891-1893 i per la de Barcelona el 1893-1894. El 1884-1885 fou president de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País.

## Obres

* Manual de las reformas introducidas en el derecho civil español desde 1864 hasta 1° de marzo del corriente año 1875 (1875)

## Enllaços externs

* Biografia al web de la Diputació
* «Eduard Maluquer i Tirrell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Congrés de Diputats (a les eleccions de 1869 hi figura com Eduardo Maluquer).
* Fitxa del Senat