OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Capella de Kamppi

La capella de Kamppi (en finès: Kampin kappeli; en suec: Kampens kapell) és una capella al barri de Kamppi, al centre de la ciutat de Hèlsinki, localitzada a la plaça de Narinkka. També és coneguda com la «capella del silenci» ja que va ser pensada per a ser un lloc on poder tenir un moment de tranquil·litat i pau en una de les àrees més atrafegades de Hèlsinki. A la capella no es duen a terme serveis religiosos regulars encara que s'hi fan moments de pregària.

## Capella ecumènica

La capella és ecumènica i és oberta a totes les persones, sense importar la seva religió, filosofia de vida o passat personal. El disseny general de la capella (tant a l'interior com a l'exterior) és auster i minimalista, alhora que és força neutral, semblant a un oratori multiconfessional.
Els representants de les diòcesis i el Departament de Serveis Socials són sempre presents a la capella per atendre qüestions personals.
La capella va ser construïda com a part del programa de la Capital Mundial del Disseny el 2012. Va ser dissenyada pels arquitectes Kimmo Lintula, Niko Sirola i Mikko Summanen del despatx K2S Architects Ltd., i va guanyar el Premi Internacional d'Arquitectura el 2010. La capella es va fer popular immediatament després d'obrir les portes al públic i 250.000 persones l'havien visitat ja el gener de 2013. Un any després la capella va rebre el seu visitant número 500.000. CNN va considerar l'edifici com a punt de referència arquitectònic: «demostra com l'arquitectura contemporània en la seva millor faceta pot fascinar i inspirar les persones».

## Referències

* ↑ «Kampin kappeli» (en finès). Helsinki parishes. [Consulta: 22 febrer 2014].
* ↑ «Kamppi Chapel of Silence». International Architecture Awards for the Best New Global Design 2010. The Chicago Athenaeum, 2010. Arxivat de l'original el 20 maig 2011. [Consulta: 2 desembre 2012].
* ↑ «Kampin kappelissa on käynyt yli puoli miljoonaa vierailijaa» (en finès). Helsinki parishes, 07-01-2014. [Consulta: 22 febrer 2014].
* ↑ Marianna Wahlsten and Hannah Brookes. «Helsinki: World Design Capital 2012». CNN, 14-12-2012. [Consulta: 22 febrer 2014].
# Làmpada de sal

Una làmpada de sal és un llum creat artesanalment perforant una pedra de sal (generalment de sal de l'Himàlaia pel seu color rosat), en la qual s'introdueix un llum incandescent de manera que, gràcies a les propietats òptiques del mineral, s'il·lumina en la seua totalitat. Els seus suposats beneficis no han estat científicament provats, i solen ser considerats com a pseudociència.

## Història

En les civilitzacions de l'antiguitat i de l'edat mitjana se'n va anomenar or blanc. La sal va ser durant milens l'equivalent a lo que és avui en dia el petroli, ja que la gent ho necessitava per la conservació d'aliments. Va ser motiu de grans revoltes com la de 1789 a França a causa de la "gabela" (impost sobre la sal) que en aquells moments era la principal font d'ingresos del regne. En l'època dels romans existia el "garum", una barejja de peix, sal i espècies que servia per condimentar els aliments i com a medicament, a causa de les seves múltiples propietats curatives. Antigament no hi havia ni una sola casa sense saler.
Les làmpades de cristall de sal són de sal gemma, que és una sal de mar que té més de 200 milions d'anys. La sal de gemma quan és absolutament pura és blanca però les infiltracions del nucli a l'escorça terrestre l'enriqueixen amb un indefinible color taronja vetejat amb tints de préssec. S'extreuen de les mines d'explotació artesanal i cada bloc de sal gemma és peça única que s'extreu a mà amb un martell i una escarpra, abans de pujar-la amb cura a la superfície per convertir-se en una làmpada.

## Referències

* ↑ Goldacre B, "Christmas presents to avoid" in "Bad Science", The Guardian, 2003-12-18 (anglés)
# Solenogastres

Els solenogastres (Solenogastres) són una classe independent o una subclasse de mol·luscs aplacòfors vermiformes exclusivament marins que viuen i s'alimenten sobre cnidaris a grans profunditats (per sota dels 200 m). Són epifaunals, a diferència dels caudofoveats que viuen sota el subsol (infaunals). Es coneixen 291 espècies. Com els caudofoveats, no tenen conquilla i per això abans s'agrupaven a la classe dels aplacòfors, avui considerada per molts autors com parafilètica, per bé que estudis més recents basats en filogènia molecular els consideren els aplacòfors un clade monofilètic format per dos clades, Solenogastres i Caudofoveata.

## Morfologia

Els solenogastres són mol·luscs petits, en general de menys de cinc cm. No tenen conquilla, ni ulls, ni tentacles. L'epidermis presenta en la seva part més externa una cutícula quitinosa i espícules de calcita i d'aragonita. Tenen un peu lliscant travessat per un solc longitudinal ventral anomenat solc pedi. La cavitat paleal està molt modificada i no presenten ctenidis (brànquies). Presenten una boca anterior amb cirrus o papil·les sensorials. La ràdula pot estar reduïda o absent. L'aparell digestiu presenta diverticles intestinals que maximitzen la superfície d'absorció de nutrients.

## Reproducció

Els solenogastres són hermafrodites (monoics) amb fecundació creuada; els gàmetes surten a la cavitat paleal pels gonoductes a través de la cavitat pericardíaca. Presenten una endolarva lecitotròfica (que s'alimenta del vitel de l'ou), o una larva trocófora planctotròfica (que s'alimenta de plàncton) en algunes espècies.

## Referències

* 1 2 «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 17 febrer 2021].
* 1 2 Paleos: Solenogastres
* ↑ «Tree of Life». Arxivat de l'original el 2013-01-13. [Consulta: 17 febrer 2021].
* 1 2 Brusca, R. C. & Brusca, G. J., 2005. Invertebrados, 2ª edición. McGraw-Hill-Interamericana, Madrid (etc.), XXVI+1005 pp. ISBN 0-87893-097-3
* ↑ Giribet, G.; Okusu, A., A.; Lindgren, A. R., A. R.; Huff, S. W., S. W.; Schrödl, M., M.; Nishiguchi, M. K., M. K. «Evidence for a clade composed of molluscs with serially repeated structures: monoplacophorans are related to chitons». Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 103, 20, 01-05-2006, pàg. 7723–7728. Bibcode: 2006PNAS..103.7723G. DOI: 10.1073/pnas.0602578103. PMC: 1472512. PMID: 16675549.
* ↑ Kocot, K. M.; Cannon, J. T.; Todt, C.; Citarella, M. R.; Kohn, A. B.; Meyer, A.; Santos, S. R.; Schander, C.; Moroz, L. L. «Phylogenomics reveals deep molluscan relationships». Nature, 477, 7365, 2011, pàg. 452–456. Bibcode: 2011Natur.477..452K. DOI: 10.1038/nature10382. PMC: 4024475. PMID: 21892190.
* ↑ Smith, S. A.; Wilson, N. G.; Goetz, F. E.; Feehery, C.; Andrade, S. N. C. S.; Rouse, G. W.; Giribet, G.; Dunn, C. W. «Resolving the evolutionary relationships of molluscs with phylogenomic tools». Nature, 480, 7377, 2011, pàg. 364–367. Bibcode: 2011Natur.480..364S. DOI: 10.1038/nature10526. PMID: 22031330.
# Hyperolius argus

Hyperolius argus és una espècie de granota de la família Hyperoliidae. Viu a l'Àfrica. Aquesta espècie de la part oriental del continent africà va des de l'extrem sud de Somàlia, al sud a través de Kenya, Tanzània i Moçambic a KwaZulu-Natal, a l'est de Sud-àfrica, ia l'interior del sud de Malawi i l'extrem sud-est de Zimbabwe. Així viu en els països de Kenya, Malawi, Moçambic, Somàlia, Sud-àfrica, Tanzània i Zimbabwe. És una espècie de baixa altitud, es presenta fins als 300 m snm a Sud-àfrica. Es tracta d'una espècie terrestre i d'aigua dolça. El seu hàbitat natural són prop de l'aigua en baixa elevació densa, sabana humida i pastures. Es reprodueix en zones de poca profunditat, vleis i pantans, amb vegetació emergent flotant i, en general, encara que no sempre, prefereixen l'aigua temporal. En general no es veu amenaçada la supervivència d'aquesta espècie, però es veu afectada per l'expansió urbana, la intensificació agrícola i la introducció dels greus al sud de la seva àrea de distribució. A vegades es troba en el comerç internacional de mascotes, però a nivells que no constitueixen actualment una amenaça important.

## Galeria

* Femelles de diferents patrons
* Mascle

## Referències

* ↑ IUCN SSC Amphibian Specialist Group. Hyperolius argus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 31-08-2014.
# Transformació

«Transformació» té aquests significats:
* Biologia:
** Transformació de les espècies, procés de canvi d'una espècie biològica en una altra utilitzada per William Chilton
** Transformació vírica, procediment pel qual un fragment d'ADN és transferit a una cèl·lula emprant un virus
** Transformació bacteriana, procés de transferència genètica horitzontal que ocorre de manera natural en alguns bacteris
* Matemàtiques:
** Transformació o transformada, qualsevol funció que fa correspondre un conjunt X en un altre conjunt o en a si mateix
** Transformació de Fourier
** Transformació de Galileu
** Transformació isomètrica
** Transformació de Laplace
** Transformació lineal
** Transformació de Lorentz
* Miscel·lània: La transformació (Die Verwandlung, en alemany), relat de Franz Kafka publicat per primer cop el 1915
Viccionari
# Algàixet

Algàixet (en rus: Алгашет) és un poble de l'óblast d'Irkutsk, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 34 habitants.

## Referències

* ↑ Bespiatov, T. «Иркутская область» (en rus). [Consulta: 14 febrer 2021].
* ↑ ИркутскстатPlantilla:Недоступная ссылка
# José Salamero Martínez

José Salamero Martínez (Graus, 1835 – Madrid, 30 de desembre de 1895) va ser un clergue conegut com el pare dels pobres per la seva dedicació als més desfavorits i per promoure la fundació d'associacions i institucions de caràcter social.

## Biografia

Va estudiar a la Universitat Pontifícia de Roma i la Santa Seu el va distingir amb una Prelatura Domèstica; sembla que va rebutjar un bisbat per considerar que la seva defectuosa manera de caminar no convenia a la dignitat episcopal. Aleshores va tornar a Espanya i es va dedicar activament a l'apostolat. Va ser consiliario de la Joventut Catòlica de Madrid, examinador sinodal dels arquebisbats de Sevilla i Toledo, i va dirigir alguns centres privats d'ensenyament. Defensor de l'ideari tradicionalista, va fundar una Escola d'Arts i Oficis a Graus, així com associacions obreres catòliques a Osca, Barbastre i Graus. Va escriure i va dirigir publicacions religioses, va fundar i va dirigir en Madrid la revista La Lectura Católica i el periòdic El Espíritu Católico. Col·laborava també en periòdics madrilenys com La Lealtad, El Pensamiento Español i La Regeneración.
Va ser nebot i mecenes de Joaquín Costa Martínez quan aquest es va establir a Madrid, on li va oferir en 1868 càrrec de professor al Col·legi Hispano-Americano de Santa Isabel, a Madrid, i li va prestar ajuda econòmica sovint, així com a Andrés Martínez Vargas. El novembre de 1886 va ingressar a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Obres

* La apostasía castigada, una Exégesis de los libros santos (inacabada), la novela filosófico-religiosa
* Eberhardo o el pensador de la Germania (novel·la)
* La crisis religiosa, causa principal de la crisis social, tiene en el Catolicismo su remedio más eficaz (discurs d'entrada en la RACMYP)

## Bibliografia

* del Valle Melendo, Javier. Comarca de La Ribagorza. Depósito legal: Z-2.764-2006. ISBN 9788477536086 [Consulta: 8 novembre 2015]. Arxivat 2011-12-22 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «José Salamero Martínez». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Medalla 8 Arxivat 2016-03-10 a Wayback Machine. de la RACMP
# Portada/article agost 17
## Ermessenda de Carcassona

Ermessenda de Carcassona (Carcassona?, ~ 972 / 975-977 – Sant Quirze de Besora, 1 de març del 1058) va ser comtessa consort de Barcelona, Girona i Osona.
Ermessenda va realitzar importants donacions a les diòcesis i esglésies dels seus dominis i fou una de les dones amb més autoritat dins la política del segle xi. Governà durant uns seixanta-cinc anys i morí prop dels vuitanta-cinc; va esdevenir una de les dones amb més poder polític en la història de Catalunya. La seva vida exemplifica l'evolució de la condició de la dona aristocràtica a l'antiga Gòtia: passà de gaudir d'una posició privilegiada a perdre poder en el moment que les Leges Gothorum (Lleis dels gots) es veieren relegades per les convenientiae feudals que els magnats feien entre ells al marge de les lleis, i com aquests -per mitjà de la violència i la guerra- posaren en entredit la Potestas comtal com a garant de l'ordre públic. Aquest fet conduí al nou ordre feudal, que imperà durant els següents dos segles.
# Capella de D. Fradique

La Capella de D. Fradique (Portuguès: Capela de D. Fradique) és una capella situada en el Convent de São Francisco, en la freguesia d'Estremoz (Santa Maria e Santo André), en el Concelho d'Estremoz, en el Districte d'Évora.

## Història

El 1255 es va fundar el Convent Real d'Estremoz. El noble cavaller Eborense, Nuno Martins, primer de l'orde de clausura, que gaudia d'un favor real i protecció, va ser enterrat al peu de la creu.
D. Fradique va ser una persona d'importància en la política peninsular del regnat del rei D. Manuel I. Fill dels Comtes de Faro, D. Afonso i Da. Maria de Noronha, es va adonar de la seva carrera eclesiàstica a Castella, on va ser educat al costat dels Reis Catòlics. Durant un temps va ser l'executor de la reina Isabel d'Aragó, bisbe de Calahorra, Segòvia, Sigüenza i Saragossa. A Saragossa va ascendir a l'estatus d'arquebisbe, i poc després va ser nominat pel rei Carles V com a Virrei de Catalunya.
En algun moment del segle XV, probablement es va erigir la capella de D. Fradique, abans que la regió s'integrés a la província de l'Algarve (el 1425). Això va ser abans de la butlla papal del 6 de maig de 1520 de Lleó X que va donar llicència al rei Manuel I per a construir un convent a la invocació de sant Francesc al poble d'Estremoz.
Es va col·locar una inscripció, de data 3 de març de 1535, sobre el pòrtic de la capella de Fradique. En el paviment de la capella estan les llambordes que marquen als membres dels Mestres senyorials de Vimeiro, incloent les tombes de Fernando de Noronha (que van morir en 1552) i Isabel de Melo (1563). La capella, inicialment consagrada a Sant Francesc, va ser refugi després del segle XVII de la Germanor de Senhor Jesús dos Passos. Va ser aquesta institució la que va ordenar el retaule manerista que va coronar la paret sud, que va ser danyada per causes naturals, i en el segle xix, una època en la qual van optar per imitar la pintura de marbre per a substituir la fulla d'or original.
Per ordre del reformador, l'arquebisbe Infant D. Henrique va lliurar el 1541 l'observança de la província de l'Algarve.
El temple va ser remodelat en 1771. El 1876, el sostre de la capella de D. Fradique va ser remodelat i reparat. Les primeres obres importants dutes a terme per la Direcció General d'Edificis i Monuments Nacionals de la DGEMN es van iniciar a mitjan segle xx, amb enquestes preliminars per a la restauració de la capella de D. Fradique el 1963 (que van procedir amb la consolidació de la creu i la restauració general del sostre). Les reparacions secundàries van precedir el 1970 i el 1975 el sostre voltat, i el 1980, les reparacions de la capella que inclouen la neteja i revisió del sostre.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Branco, Manuel. «Convento de São Francisco de Estremoz (IPA.00003833/PT040704060011)» (en portuguès). Lisboa, Portugal: SIPA – Sistema de Informação para o Património Arquitectónico, 1993. [Consulta: 17 abril 2017].
* 1 2 3 4 5 6 «Capela de D. Fradique de Portugal». IGESPAR – Instituto de Gestão do Património Arquitectónico e Arqueológico, 2015. [Consulta: 20 abril 2017].
# László Benedek

László Benedek (Budapest, 5 de març de 1905 - Nova York, 11 de març de 1992), en algunes ocasions conegut com Laslo Benedek, va ser un director de cinema i televisió hongarès, guanyador d'un Globus d'Or en 1952 per la pel·lícula La mort d'un viatjant.

## Biografia

Va néixer en una família jueva burgesa. Va treballar com a guionista i editor al cinema hongarès fins a la Segona Guerra Mundial. Louis B. Mayer va ajudar a Benedek a escapar d'Europa (ell també era jueu) i el va portar a Hollywood, on va dirigir la seva primera pel·lícula per a la MGM, com a director substitut, el 1944.
Benedek es va guanyar un ampli reconeixement per la direcció de La mort d'un viatjant, per la qual va guanyar el Globus d'Or al millor director i una nominació al premi al millor director del Sindicat de directors dels Estats Units de 1951. No obstant això, Benedek és més recordat pel seu següent treball, la pel·lícula de 1953 El salvatge. La cinta va causar gran controvèrsia i va ser prohibida al Regne Unit fins a 1968.
László Benedek parlava diversos idiomes: va dirigir la pel·lícula Kinder, Mütter und ein General (1955) a Alemanya i Recours en grâce (1960) a França. Encara que Benedek va realitzar més pel·lícules per a Hollywood, paral·lelament es va convertir en un director important de sèries de televisió, a partir del seu treball a Perry Mason de 1957. Ha dirigit diversos episodis d'altres sèries, com a The Outer Limits, Mannix, Voyage to the Bottom of the Sea, The Untouchables i Alfred Hitchcock Presents.
Benedek va morir el 1992 al Bronx.

## Filmografia
### Director

* Song of Russia (1944)
* The Kissing Bandit (1948)
* Port of New York (1949)
* Death of a Salesman (1951)
* El salvatge (The Wild One) (1953)
* Bengal Brigade (1954)
* Children, Mother, and the General (West Germany, 1955)
* Affair in Havana (1957)
* Recours en grâce (1960)
* Malaga (1960)
* L'orca Namú (Namu, the Killer Whale) (1966)
* Daring Game (1968)
* El visitant nocturn (The Night Visitor) (1971)
* Assault on Agathon (1975)

### Director de fotografia

* Die Geliebte (1927)
* Der Mann, der den Mord beging (1931)
* Iza néni (1933)
* Csibi, der Fratz (1934)

### Muntador

* Temptation (1934)
* Antonia, romance hongroise (1935)

## Referències

* ↑ New Directors – Where From? Leonard, Harold. Sight and Sound; London. Vol. 17, Iss. 66, (Summer 1948): 103.
* ↑ Transferring 'Death of a Salesman' to Film: Arthur Miller Play Ideally Suited to Screen Techniques, Says Director Changes Affair. Laslo Benedek. New York Times, 9 Dec 1951: 131.
* ↑ Filmmaker Laslo Benedek, 87' Hackensack Record 15 March 1992 p. 18
# Solent

L' estret de Solent, o simplement El Solent, és un estret marí localitzat al canal de la Mànega que separa l'illa de Wight de la illa de Gran Bretanya, és a dir, de la part continental d'Anglaterra.
Referenciat l'any 731 com Soluente, Solent és «un antic nom pre-anglès d'incert origen i significat».
El Solent és una ruta marítima important per a passatgers, càrrega i vaixells militars i també una important zona d'oci per a la pràctica d'esports aquàtics, especialment de la vela, sent el lloc on se celebra anualment la regata Cowes Week. Està protegit per l'illa de Wight i té un patró de marees molt complex, que ha beneficiat en gran manera l'èxit de Southampton com a port. [cita requerida ] Portsmouth es troba a les seves ribes. Spithead, una zona aigües fora de punta Gilkicker, prop de Gosport, és conegut com el lloc on la Royal Navy és tradicionalment revisada pel monarca.
La zona és de gran importància ecològica i paisatgística, sobretot a causa dels hàbitats costaners i estuarins al llarg de la vora del Solent. Gran part del seu litoral està declarat com a Zona d'Especial Conservació (Special Area of Conservation). Està confinat per, i forma part d'una sèrie d'importants paisatges protegits a nivell nacional, com el parc nacional de New Forest, i l' Illa de Wight AONB (Isle of Wight Area of Outstanding Natural Beauty).
Referenciat l'any 731 com Soluente, Solent és «un antic nom pre-anglès d'incert origen i significat».
Era originalment una vall, conforme proven els estudis geològics. Era molt més estret en temps de l'Imperi romà: en De Bello Gallico, Julio César relata que els soldats aconseguien arribar a l'illa de Wight en marea baixa. El Solent es troba envoltat de fortaleses per a la defensa de la costa, principalment construïdes al regnat d'Enric VIII d'Anglaterra.
El 1685 el rei Jaume II d'Anglaterra va sobreviure miraculosament a un naufragi al Solent. El músic Henry Purcell va compondre la seva obra They that go down to the sea in ships per ser interpretada per l'extraordinari baríton John Gostling en commemoració del dit esdeveniment.

## Referències

* 1 2 "(...) an ancient pre-English name of uncertain origin and meaning." A.D. Mills, Oxford Dictionary of English Place-Names, 2nd ed. (Oxford University Press, 1998: ISBN 0-19-280074-4), p. 318.
* ↑ «Solentpedia - Taking to the Water» (en anglès). www.solentpedia.info. Arxivat de l'original el 2016-04-03. [Consulta: 12 gener 2017].
* ↑ «Solentpedia - Habitats» (en anglès). www.solentpedia.info. Arxivat de l'original el 2016-07-10. [Consulta: 12 gener 2017].
* ↑ «Solentpedia - Protected Areas» (en anglès). www.solentpedia.info. Arxivat de l'original el 2019-06-13. [Consulta: 12 gener 2017].
# Sy Oliver

Sy Oliver (Battle Creek, 17 de desembre de 1910 - Nova York, 28 de maig de 1988), pseudònim de Melvin James Oliver, fou un trompetista, arranjador, cantant i compositor de jazz estatunidenc.
Va enregistrar molts discos i va adquirir fama especialment pels seus treballs d'arranjador per orquestres. Va treballar, entre d'altres amb els músics Jimmie Lunceford o Tommy Dorsey.
Va treballar durant anys com a director musical de Decca Records, contribuint entre d'altres a l'arranjament del popular disc I Remember Tommy de Frank Sinatra i diverses cançons d'Ella Fitzgerald.

## Referències

* ↑ «Sy Oliver». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Sy Oliver papers ca. 1933-1990 a la New York Public Library
# Transformació de Galileu

Les transformacions de Galileu permeten relacionar les posicions i temps que mesuraran dos sistemes de referència inercials S1 i S2 que es mouen a una velocitat relativa v constant entre ells, sempre que aquesta velocitat sigui molt petita en comparació amb la velocitat de la llum c.
Les transformacions, en llenguatge matemàtic, s'escriuen com:
    ${\begin{aligned}&x_{2}(t)=x_{1}(t)+v\cdot t_{1}\\&t_{2}=t_{1}\\\end{aligned}}$
on $x_{1}$ i $t_{1}$ són la posició i el temps mesurats en el sistema S1 i $x_{2}$ i $t_{2}$ la posició i el temps mesurats en el sistema S2.
Cal destacar que l'equació anterior és vàlida en el supòsit que $x_{2}(t_{0})=x_{1}(t_{0})$, és a dir, que en t=0, els dos sistemes de referència estaven al mateix punt $x_{1}(0)$.
Amb el descobriment de la relativitat especial aquestes transformacions han estat substituïdes per les transformacions de Lorentz, encara que són una perfecta aproximació d'aquestes quan v << c.