OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrera diplomàtica

La carrera diplomàtica és el conjunt de funcionaris que a cada país té encomanat l'exercici de la funció diplomàtica en l'exterior, així com l'administració dels assumptes internacionals que són encarrilats i tramitats a través del mateix ministeri d'Afers Exteriors.

## Denominació

Es denomina també impròpiament l'esmentat conjunt de funcionaris com a cos diplomàtic. Amb independència que la carrera diplomàtica constitueix als països que la posseeixen com a tal un cos de funcionaris, l'aplicació a aquest de tal qualificatiu és incorrecta doncs a la pràctica internacional el terme cos diplomàtic està reservat exclusivament al conjunt d'agents diplomàtics estrangers acreditats amb tal caràcter en un país determinat.
Els termes carrera i cos diplomàtic poden així coincidir o no en la seva aplicació a una persona. Una persona que pertanyi a la carrera diplomàtica d'un país, pot no formar part d'un cos diplomàtic determinat si es troba destinat al seu propi país, i per tant, no està acreditat com a agent diplomàtic. D'altra banda una persona que s'integri al cos diplomàtic d'un estat per ser-hi acreditada com a agent diplomàtic pot no pertànyer a cap carrera diplomàtica si efectivament no forma part del conjunt de funcionaris de tal caràcter al seu país d'origen.
La denominació de «carrera» (igual com la militar, la judicial o l'eclesiàstica) al·ludeix a la seva estructura jeràrquica en diferents categories o graus als quals el funcionari va a accedint per un determinat sistema d'ascensos.
Tanmateix no tots els països tenen organitzat i estructurat el seu propi conjunt de funcionaris, seleccionant les persones que envien per desenvolupar funcions diplomàtiques, unes vegades en altres Cossos de funcionaris, i altres entre professionals o polítics. En tals ocasions no es pot parlar de l'existència d'una carrera diplomàtica com a tal.

## Conseller d'ambaixada

És una de les categories que integren l'escalafó de la carrera diplomàtica. A Espanya es tracta d'una categoria superior al Secretari d'Ambaixada de primera classe, i inferior al Ministre plenipotenciari de tercera classe. Dins d'una ambaixada, s'anomena conseller polític al tercer diplomàtic en ordre jeràrquic, després de l'ambaixador, i el ministre-conseller. La seva indumentària està regulada legalment: coll i bocamànegues amb brodat de palmes i fulles de roure en vuits, i els cantells de la casaca o torera s'acaben amb canonet i pilota.

## Referències

* ↑ Reial decret 674/1993, de 7 de maig, sobre provisión de puestos de trabajo en el extranjero y ascensos de los funcionarios de la carrera diplomática; art.4, redactat d'acord amb el Reial decret 805/2000, de 19 de maig, por el que se modifica parcialmente el Real Decreto 674/1993, de 7 de mayo, sobre provisión de puestos de trabajo en el extranjero y ascensos de los funcionarios de la Carrera Diplomática. (castellà)
* ↑ Instrucció que desenvolupa l'Ordre de 3 d'octubre de 1997, sobre el uniforme de la Carrera Diplomática (BOE 240, 7-10-1997). (castellà)

## Vegeu també

** Cos consular
** Degà del cos consular
# Carreras

* Per a altres significats, vegeu «Carreras (desambiguació)».
Carreras és una urbanització de nova construcció que forma un barri del municipi de L'Espluga de Francolí, Conca de Barberà. Es va començar a construir a mitjans de la dècada de 1990. És al sud del poble, a uns 410 m d'altitud, a la dreta del Francolí, al costat del camí de la Trinitat. Celebra la festa Major el segon cap de setmana de juliol.

## Referències

* Web de l'ajuntament de L'Espluga Arxivat 2008-10-07 a Wayback Machine.
* Mapes de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cantó de Tours-Oest

El cantó de Tours-Oest és un cantó francès del departament de l'Indre i Loira, situat al districte de Tours. Compta amb part del municipi de Tours.

## Municipis

Comprèn la part del municipi de Tours delimitat per:
* al nord pel Loira
* a llevant per la rue de la Victoire, la plaça Gaston Pailhou, la rue Chanoineau, el bulevard Béranger, la rue Giraudeau, la rue de Boisdenier, la rue Auguste Chevallier, el bulevard Thiers, el bulevard Marchant-Duplessis, la rue Stéphane Pitard, la rue Auguste Chevallier, el pont Saint-Sauveur, el Cher, l'avinguda Jean Portalis i la ruta dels Deux-Lions
* a migdia pel municipi de Joué-lès-Tours
* a ponent pel municipi de la Riche

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1955-1961 | Paul Métadier | Divers droite |
| 1961-1988 | Jean Royer | Divers droite |
| 1988-1998 | Claude Croubois | RPR |
| 1998- | Nicolas Gautreau | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Carrer Nou de Can Cartró

El Carrer Nou de Can Cartró és una via pública de Subirats (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Carrer de cases entre mitgeres, compostes de planta baixa i pis, amb coberta de teula àrab a dues aigües. Generalment, són de dues crugies. Tenen pocs elements decoratius i estan adaptades a l'ús agrícola: entrada de carro, etc.

## Història

L'origen del carrer se situa al segle xviii. Són les cases dels treballadors vinguts de fora que tenen contractes censals i de rabassa morta amb l'antiga masia de Can Cartró. És l'època d'expansió demogràfica i agrícola de la repoblació de la vinya.

## Referències

* 1 2 «Carrer Nou de Can Cartró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Carrer Palla (Sant Boi de Llobregat)

El Carrer Palla és una obra del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest conjunt de cases es va construir quan es va impulsar tota la part del Centre i faltaven ja molt pocs anys perquè s'oficialitzés l'eixample amb l'obertura de la Rambla Rafael Casanova.
Són cases de menestrals del tipus que es venien fent des de molt abans, amb les lleugeres modificacions que comportà el pas del temps. Són de planta baixa i un pis, tenen una única entrada d'arc rebaixat, segons tradició de la zona, i una finestra. Al primer pis hi ha un balconet i una única finestra. Són totes iguals, de maó arrebossat i pintat, habitualment de color blanc o clar i teulada de teula sense ràfec. Estructuralment estan en bon estat però els arrebossats i pintats donen una impressió desfavorable.

## Història

L'any 1864, com a inicis de l'Eixample que s'oficialitzaria amb l'obertura de la Rambla de Rafael Casanova, es van concedir gran quantitat de llicències per a reformar, enderrocar o construir de nova planta cases als carrers Major, i Raurich, i també es varen construir els conjunts de casetes dels carrers Rapa i Palla. Va ser l'any també en què es traçà el primer pla de la població i només un any més tard, es va traslladar el cementiri al seu nou emplaçament, deixant lliure els terrenys que ocupava al costat de l'església. Sant Boi estava a punt per començar el seu desenvolupament del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer Palla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Carlo Felice Malatesta de Roncofreddo

Carlo Felice Malatesta de Roncofreddo (Roma, 1569 - Roma, 1634) fou fill de Jaume Malatesta de Roncofreddo. Fou el segon marques de Roncofreddo i Montiano i comte de Montecodruzzo, de Ciola Araldi i de Coccorano, i comte de la meitat de Pondo, senyor de Gaggio, Villalta, Serra i Tornano. El 1600 va vendre la seva meitat del comtat del Pondo a Gian Francesco Aldobrandini, i el 1602 va vendre per 28.000 escuts el comtat de Montecodruzzo i el de Ciola Araldi al comte Antonio Ruini de Bolonya; el 1609 va vendre Serra i Tornano als germans Ludòvic i Francesc Bevilacqua.
Fou capità de l'exèrcit imperial a la guerra d'Hongria, capità de Venècia, general de l'exèrcit del Papa a Avinyó i al comtat Venaissi (1611-1629).
Va morir a Roma el 18 de novembre del 1634. Es va casar a Màntua el gener del 1593 amb Margherita Thiene. Va deixar dos fills: Leònida Malatesta de Roncofreddo i Medea (Casada amb Enea Bandi, i el 1621, en segones noces, amb el comte Malatesta IV Malatesta de Sogliano, morta el 1650)
# Casa Munne (Vilafranca del Penedès)

La Casa Munne era un edifici de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès), ara enderrocat, que formava part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Era una casa aixamfranada i entre mitgeres i feia cantonada amb els carrers del Sol i de Miser Rufet. Constava de planta baixa i dos pisos, sota coberta de teula àrab. A la façana del carrer de Miser Rufet presentava una tribuna noucentista, porta d'accés d'arc escarser, balcó corregut al primer pis i balcons d'una sola obertura al segon.

## Història

La Casa Munné datava del 1872, d'acord amb la inscripció que figurava a la llinda de l'entrada principal. El 1920 l'arquitecte Antoni Pons i Domínguez va realitzar la reforma de la façana i va construir la tribuna noucentista. El projecte, presentat i aprovat el mes de juny, es conserva a l'arxiu de l'Ajuntament de Vilafranca.

## Referències

* 1 2 «Casa Munne». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].
# Casa Museu Casares Quiroga

La Casa Museu de Casares Quiroga és una casa museu de la ciutat de la Corunya, situada a l'antiga residència de Santiago Casares Quiroga, president de la Segona República Espanyola entre el 13 de maig i el 19 de juliol de 1936.
Té quatres pisos amb exposicions i reproduccions de les estances de la casa, inclòs el jardí. La planta baixa està dedicada a exposicions temporals.
La casa dels Casares va ser espoliada els dies posteriors al cop feixista de 1936. Dels deu mil llibres de la seva biblioteca uns va ser cremats, altres robats i altres portats al Pazo de Xustiza.

## Referències

* ↑ Casa Museu Casares Quiroga
* ↑ Retorno á casa do espolio. El País, Manolo Rivas

## Enllaços externs

* Cases Museu de la Corunya
# Casarilh e Tamborés

Casarilh e Tamborés (francès Cazaril-Tambourès) és un municipi occità de Comenge, a Gascunya, del departament de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Cardenal caranegre

El cardenal caranegre (Caryothraustes poliogaster) és un ocell centroamericana pertanyent a la família dels cardinàlids.

## Descripció

De 16 a 20 cm de longitud, els adults es caracteritzen per tenir la cara i la gola negres, mentre que el front, clatell i pit són daurats, formant una espècie de caputxa que envolta la cara.

## Distribució

Es distribueix des de les selves del sud de Mèxic (Veracruz, Oaxaca, Tabasco, Chiapas i sud de la península de Yucatán) a través de la major part de Centreamèrica, fins a l'oest de Panamà. Les femelles ponen tres ous amb taques marrons. la temporada reproductiva dura d'abril a juny. S'alimenta d'insectes, fruits, llavors i nèctar.

## Referències

* ↑ «Cardenal caranegre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/10/2022(català)
# Carlos Fuentes Guillén

Carlos Fuentes Guillén (Barcelona, 22 de desembre de 1976) és un actor de cinema espanyol.
Carlos Fuentes va néixer a Barcelona, encara que es va criar en L'Hospitalet de Llobregat. Fuentes va ser descobert com a actor en 1995, d'una manera casual mentre caminava pel carrer, per Manuel Huerga —el responsable de la retransmissió televisiva de la cerimònia inaugural dels Jocs Olímpics de 1992— qui li va triar com a protagonista del seu primer llargmetratge: Antàrtida, pel·lícula que li va valer la nominació com a "Millor actor revelació" en l'edició dels X Premis Goya de 1996.

## Filmografia

Els següents treballs l'han consolidat com a actor
| Any | Pel·lícula | Director |
| 2019 | Ghost | Joan Alvarez |
| 2015 | Solo Química | Alfonso Albacete |
| 2009 | Bullying | Josecho San Mateo |
| 2008 | Circuit | Xavier Rivera |
| 2007 | Chuecatown | Juan Flahn |
| 2006 | Salvador | Manuel Huerga |
| 2005 | Asalto a la casa grande | Carlos Gil |
| 2004 | A + | Xavi Ribera |
| 2003 | El furgón | Benito Rabal |
| 2002 | Alas rotas | Carlos Gil |
| 2001 | School Killer | Carlos Gil |
| 2001 | Tiempos de azúcar | Juan Luis Iborra |
| 2000 | Km. 0 | Juan Luis Iborra i Yolanda García Serrano |
| 2000 | El segmento de oro | Roberto Lázaro |
| 2000 | La otra cara de la luna | Lluís Josep Comerón |
| 1999 | No respires | Joan Potau |
| 1999 | Hijos del viento | José Miguel Juárez |
| 1998 | La primera noche de mi vida | Miguel Albaladejo |
| 1998 | Mambí | Santiago Ríos i Teodoro Ríos |
| 1998 | No se lo digas a nadie | Francisco Lombardi |
| 1997 | El tiempo de la felicidad | Manuel Iborra |
| 1996 | Taxi | Carlos Saura |
| 1996 | La Celestina | Gerardo Vera |
| 1995 | Antártida | Manuel Huerga |

## Televisió

| Any | Programa | Cadena/s |
| 2013 | Carta a Eva | TVE |
| 2008 | Coslada cero | TVE |
| 2007 | Planta 25 | Telemadrid, Canal Sur, ETB, Canal 9 |
| 1998 | Mi teniente | TVE |

## Premis

| Any | Premi / Nominació |
| 1996 | Nominat al Goya com a millor actor revelació per Antártida. |

## Referències

* ↑ Antártida al web dels Premis Goya
* ↑ Fitxa Carlos Fuentes a Lahiguera.net

## Enllaços externs

* Carlos Fuentes Arxivat 2019-10-31 a Wayback Machine. al Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya
# Castell de Llort

El Castell de Llort és un castell medieval del terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà. Fou declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Està situat a la dreta del Riu Escrita, al costat nord de l'antic poble de Llort. És també al nord del Collet del Terrissaire, en el lloc conegut com a Camps de Llort, a la part alta i meridional del Bosc de Llort. Queda a prop i a llevant del poble d'Estaís.
Les seves restes, escasses, però visibles, són en un rocós turó envoltat de bosc. Era un castell gran, que ocupava un espai de més de 2.500 m². L'envoltava una muralla, que en alguns trams aprofitava la roca natural, i era reforçada amb torres, de les quals se'n conserva una força sencera. A l'extrem meridional hi ha restes d'una construcció que podria correspondre a l'habitatge principal del castell. Tot fa pensar en un castell feudal, amb tots ele elements que es donaven en aquests castells que alhora eren residència dels seus senyors.
Amb el Castell d'Escaló com a centre, el de Llort, juntament amb la Torrassa, el Castellot d'Estaís, i els castells d'Escart, Berrós i Llavorre, constituïa la línia defensiva d'accés meridional a la Vall d'Àneu.

## Història

Castell termenat. Documentat el 950. Hom creu que el castell de Llort ja és esmentat al segle x. El 1079, aproximadament, compareix la menció del "castro de Leort", en donació del comte Ramon al comte Arnau, pallaresos. El 1276, el castell fou donat o confiat pel comte Arnau Roger de Pallars al seu germà Bernat de Comenge. El domini directe no trigà a passar al monarca, com a punició enverd el comte de Pallars. El 1294, el comte Ramon Roger, Arnau d'Espanha i el seu fill Roger, envaint el Pallars s'apoderaren d'aquest castell i de la vall. Per aqueixos temps, el castell fou assetjat. El 1349, el comte Ramon Roger II de Pallars investí del castell de Llort a Guillem de Comenge; família, la de Comenge, que continuà senyorejant ací, al llarg del segle xiv.

## Referències

* 1 2 «Castell de Llort». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Benito i Monclús, Pere; Bolòs i Masclans, Jordi; Busqueta i Riu, Joan-Josep. «Castell de Llort». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Espot». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Castell de Llo

El Castell de Llo era una antiga fortificació medieval de la comuna de Llo, a la comarca de l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
Les seves poques restes estan situades damunt del turó, anomenat el Lladrer, on es drecen les ruïnes de la capella del castell, Sant Feliu de Castellvell, damunt al sud-est del poble de Llo.
Depenia del castell la Torre del Vacaró, torre de guaita situada en el poble de Llo.

## Referències

* ↑ El Castell de Llo en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «80 - Llo». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Llo». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ponsich, Pere; Bolòs i Masclans, Jordi. «Llo: Castell de Llo». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 545-546 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
# Cavall (astrologia)

El cavall és el setè animal dels 12 cicles anuals del zodíac xinès. Segons l'astrologia xinesa, els cavalls són elegants, lleials, intuïtius, lliurepensadors, populars, extravertits i estudiosos, però també poc delicats, egocèntrics, imprevisibles, valents i que es focalitzen molt en els seus objectius. Són especialment compatibles amb els tigres, els gossos i les cabres (també conegudes com a ovelles). Són poc compatibles amb les rates.

## Altres característiques tradicionals

| Rang en el zodíac | 7è |
| Hores | 11 a 13 hores |
| Direcció del vent | Sud |
| Temporada i mes | Estiu, juny |
| Color | Taronja |
| Paral·lel (no idèntic) símbol occidental | Gèminis |
| Polaritat | Yang |
| Països | Portugal, Mèxic, Sud-àfrica, Israel, Itàlia, Pakistan |
# Casa Codolar

La Casa Codolar és una obra del municipi de Cassà de la Selva (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge urbà unifamiliar entre mitgeres. Presenta estructura de tres crugies exteriorment al nucli de comunicacions amb una torre que sobresurt del conjunt. Hi ha un cancell i una tribuna al primer pis amb elements decoratius de ceràmica que s'incorpora a la façana com a element més representatiu i propi d'una determinada arquitectura urbana. Façana arrebossada imitant pedra. En l'element central i extrems. La balconada és de ferro forjat amb elements florals estilitzats.

## Història

Anteriorment, des de 1869, hi havia un edifici que era utilitzat com a fàbrica de suro. Després, l'any 1925, es va transformar profundament per convertir-lo en habitatge unifamiliar.

## Referències

* 1 2 «Casa Codolar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Cercle de Ségou

El cercle de Ségou és una divisió administrativa de segon nivell del Mali, dins la regió de Ségou. La capital és Ségou (ciutat). La població és de 691.358 habitants (2009) i la superfície de 10.844 km².
Està integrat per 30 comunes: i centenars de pobles.
* Baguindadougou
* Bellen
* Boussin
* Cinzana
* Diédougou
* Diganibougou
* Dioro
* Diouna
* Dougabougou
* Farako
* Farakou Massa
* Fatiné
* Kamiandougou
* Katiéna
* Konodimini
* Markala
* Massala
* N'Gara
* N'Koumandougou
* Pelengana
* Sakoïba
* Sama Foulala
* Saminé
* Sansanding
* Sébougou
* Ségou
* Sibila
* Soignébougou
* Souba
* Togou

## Referències

* ↑ Loi N°99-035/ du 10 Aout 1999 Portant Création des Collectivités Territoriales de Cercles et de Régions a «PDF». Arxivat de l'original el 2012-03-09. [Consulta: 27 juliol 2011]. publicat pel Ministeri de l'Administració Territorial i de les Col·lectivitats Locals de Mali (francès).
* ↑ Communes de la Région de Ségou a matcl.gov.ml Arxivat 2012-03-09 a Wayback Machine. (francès).
# Cercle de Kreisau

El Cercle de Kreisau fou un grup de vint-i-cinc dissidents del Tercer Reich, liderats per Helmuth James von Moltke. El Cercle, entès com a grup o reunió, pren el nom de Kreisau, un poble de Silèsia on s'ubicava la principal finca rural de la família von Moltke, a l'actual Polònia. Formaven el Cercle una majoria d'homes, d'origen aristocràtic, tant de religió protestant com catòlic, amb carreres professionals i simpatitzants tant de tendències conservadores com socialistes. Malgrat les diferències, els membres del Cercle de Kreisau els unia la idea d'enderrocar el règim d'Adolf Hitler i centraren les seves discussions en la reorganització del país una vegada el III Reich hagués caigut. El Cercle perdé força després de la detenció de von Moltke el gener de 1944 i el seu posterior assassinat després dels fets del Complot del 20 de juliol.
Juntament amb von Moltke, el Cercle l'integraven: Peter Graf Yorck von Wartenburg i Margrit von Trotha entre d'altres.
# Casa de Priego

La Casa de Priego, també coneguda com a Casa d'Aguilar, és una casa nobiliària espanyola originària de la Corona de Castella. Els seus noms provenen del "Señorío de Aguilar" i del Marquesat de Priego, el títol que ostenta el cap de la casa, mentre que el Marquesat de Montalbán, era la dignitat que tradicionalment portava el seu hereu. Un dels seus membres més destacats va ser Gonzalo Fernández de Córdoba, conegut com "el Gran Capità", fundador de la Casa de Sessa.
La Casa de Priego és la branca principal del llinatge dels Fernández de Córdoba, que va originar nombroses branques secundàries, com són la Casa de Sessa, la Casa de Cabra i la Casa de Comares. Avui en dia, la Casa de Priego està unida a la Casa de Medinaceli.

## Referències

* «Casa de Priego» (en castellà). Fundación Casa Ducal de Medinaceli. Arxivat de l'original el 2008-10-29. [Consulta: 27 març 2016].
* «Medinaceli. Marquesado de Priego y señoríos agregados» (en castellà). Ministerio de Educación, Cultura y Deporte. [Consulta: 27 març 2016].
# Charles Osborne (escriptor)

Charles Thomas Osborne (Brisbane, Austràlia, 24 de novembre de 1927) és un periodista especialitzat en teatre i òpera, poeta i novel·lista. Instal·lat a Londres des del 1953, fou editor de The London Magazine del 1958 al 1966, director literari del Consell Britànic d'Art del 1971 al 1986, i cap de la secció de crítica teatral de The Daily Telegraph del 1986 al 1991. És l'únic autor que ha estat autoritzat oficialment a fer adaptacions de les obres d'Agatha Christie.

## Referències

* ↑ Nota biogràfica inclosa per l'editorial a l'obra d'Osborne, The Complete Operas of Wagner, Victor Gollancz Ltd., Londres, 1992. (anglès)
# Cerro Paranal

El cerro Paranal és una muntanya situada en el desert d'Atacama, al nord de Xile. Se situa a 120 km al sud d'Antofagasta i a 80 km al nord de Taltal, 12 km a l'interior. És famós perquè en ell està situat l'observatori Paranal, operat per l'Observatori Europeu Austral.
La ubicació va ser escollida per la seva excel·lent condició atmosfèrica i climàtica, a més de la seva llunyania de zones amb contaminació lumínica i pols en suspensió; factors que dificultarien les operacions.

## Vegeu també

* Very Large Telescope

## Referències

* ↑ «Cerro Paranal - Peakbagger.com». [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ Observatori Europeu Austral (ESO). «Names of VLT Unit Telescopes» (en anglès), 01-11-2011. [Consulta: 23 juny 2013].
* ↑ information@eso.org. «Dark and quiet skies preservation» (en castellà). [Consulta: 2 maig 2024].

## Enllaços externs

* Cerro Paranal, en anglès
* European Southern Observatory (ESO), en anglès
# Casaseca de Campeán

Casaseca de Campeán és un municipi de la província de Zamora a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Limita al nord amb El Perdigón i Morales del Vino, al sud amb Villanueva de Campeán, a l'est amb Corrales del Vino i Peleas de Abajo, i a l'oest amb Pereruela.
Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 188 | 165 | 142 | 135 |
# Casasola

Casasola és un municipi de la província d'Àvila, a la comunitat autònoma de Castella i Lleó.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 196 | 189 | 155 | 131 |

## Referències

* ↑ «Provincia de Ávila (España): Municipios & Localidades» (en castellà), 22-01-2021. [Consulta: 16 setembre 2021].