OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Plaça Daukanto

La Plaça Daukanto es localitza a Vílnius, la capital de Lituània, específicament en el barri vell, enfront del Palau presidencial. El seu nom commemora al progenitor del renaixement nacional de Lituània del segle xix, Simonas Daukantas. Al segle xix hi havia un monument de Mijaíl Muravyov-Vilensky.
La plaça acull cerimònies d'Estat. També ha estat escenari de manifestacions i concentracions.

## Vegeu també

* Centre històric de Vílnius

## Referències

* ↑ «President of the Republico of Lithuania». Arxivat de l'original el 2012-02-14. [Consulta: 9 setembre 2013].
* ↑ «Thousands Rally Against Lithuania Leader» (en anglès), 23-11-2003. Arxivat de l'original el 2012-10-23. [Consulta: 9 setembre 2013].
# José Manuel Oliveira Boga

José Manuel Oliveira Boga (Padrón, 5 de maig de 1967) va ser un ciclista espanyol, professional des del 1988 al 1991. Va participar en les grans voltes encara que no va aconseguir cap victòria.

## Palmarès
### Resultats a la Volta a Espanya

* 1989. 119è de la Classificació general
* 1990. 74è de la Classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1990. 140è de la Classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1991. 148è de la Classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Glaridoglanis andersonii

Glaridoglanis andersonii és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.
És un peix d'aigua dolça i de clima temperat. Es troba al riu Brahmaputra al Tibet a Àsia.

## Referències

* 1 2 Torres, Armi G.; Bailly, Nicolas. «Glaridoglanis andersonii (Day, 1870)» (en anglès). Fishbase.
* ↑ Chu, X. i T. Mo, 1999. Sisoridae. p. 114-181. A: X.-L. Chu, B.-S. Cheng i D.-Y. Dai (Eds). Faunica Sinica. Osteichthyes. Siluriformes. Science Press, Beijing. i-vii + 1-230.
* ↑ Nichols, J.T., 1943. The freshwater fishes of China. Natural history of Central Asia: Volum IX. The American Museum of Natural History, Nova York, Estats Units, 322 p.
* ↑ Yunfei, W., 1987. A survey of the fish fauna of the Mount Namjagbarwa region in Xizang (Tibet), China. p. 109-112. A: S.O. Kullander i B. Fernholm (eds.) Proc. V Congr. Europ. Ichthyol., Estocolm, Suècia.

## Bibliografia

* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* He, S., 1996. The phylogeny of the glyptosternoid fishes (Teleostei: Siluriformes, Sisoridae). Cybium 20(2):115-159.
# Didascàlia dels apòstols

La Didascalia apostolorum és el nom d'una obra de la literatura cristiana del segle iii, escrita en siríac, emparentada pel seu contingut amb les anomenades Constitucions apostòliques i la Didakhé. No se sap res dels seus autors.
Tracta principalment dels deures dels bisbes, del ritu d'ordenació dels diaques, dels treballs encomanats a les diaconesses i els ajuts a donar cristians en dificultat. També aborda temes doctrinals com la resurrecció, la Pasqua. En el text es convida als cristians convertits del judaisme a deixar tradicions i legislació que no sigui la del decàleg.
A més del text siríac existeixen versions en àrab, etíop i algunes parts en llatí. Pel que sembla va ser escrit originalment en grec, Epifanio el cita a aquesta llengua en els seus Constitutiones apostolorum. El text actual, ja que conté algunes repeticions i contradiccions no seria l'original. Per exemple, es donen pràctiques diferents i fins i tot contradictòries per a la vivència del dejuni pasqual.

## Notes

* ↑ És citada ja en un escrit d'Afraates l'any 350; cf. Di Berardino (ed.) (1983:949).

## Bibliografia

* Angelo Di Berardino (ed.), Dizionario patristico e di antichità cristiane vol. I, Marietti, Casale Monferrato 1983
# Ēriks Pētersons

Ēriks Pētersons (Riga, 1 de gener de 1909 - Michigan, 29 de juny de 1987) fou un futbolista i jugador d'hoquei sobre gel letó de la dècada de 1930.
Fou 63 cops internacional amb la selecció de Letònia. Pel que fa a clubs, defensà els colors de RFK Riga.

## Referències

* ↑ «Latvia national football team». [Consulta: 26 gener 2018].
* ↑ «Ēriks Pētersons». Arxivat de l'original el 2018-01-27. [Consulta: 26 gener 2018].
* ↑ Perfil a eu-football.info
# Yu Yue

Yu Yue (en xinès tradicional: 俞樾; en pinyin: Yú yuè), també conegut com a Yu Yinfu i Quyuan, fou un erudit expert en Confuci, filòsof i filòleg xinès que va viure en el darrer període de la dinastia Qin.

## Biografia

Nascut el 1821, Yu era originari de Deqing, província de Zhejiang. Havent superant els exàmens imperials per a ser funcionari i estat alumne de l'Acadèmia Hanlin, va ocupar diversos càrrecs de la burocràcia acadèmica. Poc després va abandonar les seves responsabilitats i es va retirar a Suzhou on va dedicar-se a la docència i a la reinterpretació dels clàssics xinesos. Zhang Binglin va ser un dels seus alumnes destacats. Va morir el 1907.

## Obra

* Youtai xianguan biji(pinyin). Guangwen shu ju, Taipei.1965 (?).
* Yu Quyuan shuzha (pinyin) Tianren chubanshe, Taipei.1968

## Referències

* Per aquest article s'ha fet servir informació de l'article corresponent de la Wikipedia en llengua anglesa.

## Bibliografia

* Art Worlds: Artists, Images, and Audiences in Late Nineteenth-Century Shanghai de Roberta Wue .Hong Kong Univerty Press. ISBN 978-988-8208-46-3.Pàgs.59-129-198-199.
* China Deconstructs: Politics, Trade and Regionalism. Editat per David S.G. Goodman i Gerald Segal. Publicat per Routledge. ISBN 0415-11833-6. Pàg 32

## Enllaços externs

* http://www.chinaknowledge.de/History/Qing/personsyuyue.html
# Plaça Barberini

La Plaça Barberini (Piazza Barberini en italià) és una plaça de Roma, entre el Quirinal i les Horti Sallustiani, prop de la Fontana de Trevi; i pren el nom del Palau Barberini, actual Galeria Nacional d'Art Antic. Va ser realitzada sota la protecció del cardenal Francesco Barberini cap a 1625. Al centre d'aquesta hi ha dues fonts: Font del Tritó, obra de Gian Lorenzo Bernini de 1643, realitzada durant el papat d'Urbà VIII (Maffeo Barberini) i Font de les Abelles. Quatre dofins sostenen una enorme petxina en la qual el déu marí Tritó apareix assegut i llançant un raig d'aigua a través d'una petxina marina.

## Referències

* ↑ «Las plazas más bonitas de Roma» (en castellà), 17-09-2020. Arxivat de l'original el 2021-05-26. [Consulta: 26 maig 2021].

## Enllaços externs

* http://www.romasegreta.it/pza_barberini.html Arxivat 2011-11-21 a Wayback Machine.
* http://members.tripod.com/romeartlover/Vasi36.html
# Earlshannonita

L'earlshannonita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de l'arthurita. Rep el nom en honor d'Earl Victor Shannon (1895-1981), comissari assistent del Museu Nacional dels Estats Units entre els anys 1918 i 1929, mineralogista i cristal·lògraf.

## Característiques

L'earlshannonita és un fosfat de fórmula química Mn$^{2+}$Fe3+ 2(PO₄)₂(OH)₂·4H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1983. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 3 i 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'earlshannonita pertany a «08.DC: Fosfats, etc, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: nissonita, eucroïta, legrandita, strashimirita, arthurita, ojuelaïta, whitmoreïta, cobaltarthurita, bendadaïta, kunatita, kleemanita, bermanita, coralloïta, kovdorskita, ferristrunzita, ferrostrunzita, metavauxita, metavivianita, strunzita, beraunita, gordonita, laueïta, mangangordonita, paravauxita, pseudolaueïta, sigloïta, stewartita, ushkovita, ferrolaueïta, kastningita, maghrebita, nordgauïta, tinticita, vauxita, vantasselita, cacoxenita, gormanita, souzalita, kingita, wavel·lita, allanpringita, kribergita, mapimita, ogdensburgita, nevadaïta i cloncurryita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Foote Lithium Co. del districte de Kings Mountain, al comtat de Cleveland (Carolina del Nord, Estats Units). També ha estat descrita en altres indrets del mateix estat nord-americà i de Maine, així com a Alemanya, Portugal, Polònia i la República Txeca.

## Referències

* ↑ «Earlshannonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 març 2018].
# Velnos

Velnos era el déu de l'inframon o el cel nocturn en la mitologia indoeuropea. No queden restes directes del seu culte, però la seva existència i característiques s'ha pogut establir per la relació etimològica i funcionals entre els diferents déus que s'ha trobat en les llengües indoeuropees. La seva existència, però, està discutida.
Deïtats amb les quals se'l relaciona:
* Vedisme: Varuna
* Grec: Urà (que també és un mot per al cel)
* Eslaus: Veles
# Los Borbones en pelota

Los Borbones en pelota és el títol d'un àlbum de làmines satíriques del segle xix, amb unes 89 escenes pintades a l'aquarel·la, moltes vulgars i fins pornogràfiques, en què es caricaturitzen personatges públics de finals del regnat d'Isabel II d'Espanya, sobretot de la casa reial. Van acompanyades d'aguts textos al·lusius, de vegades poètics. No van ser publicades fins a 1991 amb estudis de Robert Pageard, Lee Fontanella i María Dolores Cabra Loredo.

## Autoria

Signades amb el pseudònim SEM, s'atribueixen als germans Bécquer com a obra conjunta: el poeta Gustavo Adolfo Bécquer i el pintor Valeriano Domínguez Bécquer. Malgrat això, els investigadors Jesús Rubio i Joan Estruch i Tobella defensen que es tracta d'una obra d'un pintor d'ideologia republicana radical anomenat Francisco Ortego.

## Referències

* ↑ Sobre la discussió de l'autoria dels Bécquer

## Bibliografia

* BÉCQUER, Valeriano; BÉCQUER, Gustavo Adolfo. SEM. Los Borbones en pelota. Madrid: El Museo Universal, 1991. ISBN 8486207363.
* SEM; BURDIEL, Isabel (edició i estudi introductori). Los Borbones en pelota. Saragossa: Institución Fernando el Católico, 2012. ISBN ISBN 978-84-9911-196-4. .

## Enllaços externs

* SEM (2012). Los Borbones en pelota. Edició i estudi introductori de la professora Isabel Burdiel. Saragossa: Institución Fernando el Católico. 264 p., il., 22x22 cm, ISBN 978-84-9911-196-4.
* Valeriano y Gustavo Adolfo Bécquer en la corte de Isabel II
* Bécquer y 'Los Borbones en pelota' (diari 20minutos)
* Sindinero.org - Crítica sobre la influència en l'actualitat.
* Ressenya de Lombilla.
# Glasdon Group

Glasdon Group, Ltd., fundada el 1987 a Blackpool (Regne Unit), és una empresa britànica activa en el sector del mobiliari urbà i els mòduls prefabricats. Està present en diferents països a través de diverses filials: Glasdon UK Limited (Regne Unit), Glasdon Manufacturing Limited (Regne Unit), Glasdon International Limited (altres), Glasdon Europe Sarl (França, Benelux i Espanya), Glasdon Sverige AB (Suècia i Noruega) i Glasdon GmbH (Alemanya, Polònia, Suïssa, Àustria i la República Txeca). És el líder de mercat d'Europa en el seu sector.

## Referències

* ↑ «Glasdon Group Ltd.» (en anglès). BusinessWeek. [Consulta: 27 maig 2011].
* ↑ «Glasdon Group of Companies» (en anglès). Exact Abacus. Arxivat de l'original el 2011-07-04. [Consulta: 27 maig 2011].

## Enllaços externs

* Web oficial (anglès)
* Web de Glasdon Europe Sarl (castellà) (francès) (neerlandès)
# Serafimóvitx

Serafimóvitx - Серафимович (rus) - és una ciutat de l'óblast de Volgograd, a Rússia. Es troba a la riba dreta del riu Don, a 160 km al nord-oest de Volgograd.

## Història

La vila fou creada el 1589 amb el nom d'Ust-Medvedítskaia. Rebé l'estatus de ciutat el 1933 i el seu nom actual en honor de l'escriptor Aleksandr Serafimóvitx, que hi va viure.
# Can Berga (Riells del Fai)

Can Berga és una masia del poble de Riells del Fai, en el terme municipal de Bigues i Riells, al Vallès Oriental. Pertany al veïnat de masies disperses de Can Quintanes.
Està situada a llevant de Riells del Fai, en el vessant meridional dels Cingles de Bertí i del seu contrafort sud-occidental, la Serra de Can Tabola. És al capdamunt de la vall del torrent de Can Pagès. A ponent seu hi ha la masia de Can Verdereny, i a llevant, la de Can Quintanes.
La masia està catalogada com a Element d'interès municipal per l'ajuntament de Bigues i Riells. Està, igualment, inclosa en el seu «Catàleg de masies i cases rurals».

## Referències

* ↑ Catàleg de Béns de Bigues i Riells al Pla d'ordenació urbanística municipal (POUM)
* ↑ «Inventari Patrimoni Cultural de Bigues i Riells. Memòria tècnica». Arxivat de l'original el 2010-11-16. [Consulta: 22 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Plaça Carles III (la Ràpita)

La Plaça Carles III és una plaça de la Ràpita (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

De forma regular, 150 x 40m., acabada en semicercle a un dels costats menors, és la cruïlla dels eixos més importants de la ciutat: la carretera general i el carrer del Governador Labadie.
Aquest darrer carrer divideix la plaça en dues parts de característiques diferents una de les quals es tanca en semicercle i està porticada. Aquest pòrtic és uniforme, amb pilastres de secció rectangular i arcs de carpanell a l'alçada de la planta baixa dels edificis.
Al final del pòrtic hi ha, enfront un de l'altre, dos edificis d'estructures ben diferents: l'església i la fleca, amb quatre pilastres circulars cadascuna, amb l'alçada de planta baixa i pis.
Als punts de tangència entre el traçat circular i el recte hi ha dues antigues fonts en desús.
A l'interior de la plaça hi ha una zona amb treballs de jardineria entre la carretera N-340 i altres vies laterals.

## Història

La Ràpita fou fundada pel rei Carles III el 1780. Aquesta plaça, en forma d'ample albereda, esdevingué l'element central i principal ordinador de l'espai urbà a crear, des d'una racionalitat preestablerta. Aquesta fundació d'època Il·lustrada, es feu sota els estrictes cànons neoclàssics en matèria d'urbanisme i edificació.
Pel que sabem, a la plaça, els porxos ja eren fets el segle xviii, i a sobre s'hi van edificar la majoria dels edificis actuals el segle xx.
També tenim coneixement que les obres foren interrompudes uns anys després quedant força edificis administratius per acabar. Alguns d'aquests s'havien començat a construir a ambdós costats de la plaça, de sobri estil neoclàssic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Plaça Carles III». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Plaça Carles III». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Efecte Wallace

En biologia, l'efecte Wallace és la hipòtesi que la selecció natural pot contribuir a l'aïllament reproductiu d'espècies incipients a través de la selecció de mecanismes d'aïllament reproductiu o barreres a la hibridació.
El 1889, Alfred Russel Wallace publicà el llibre Darwinism, el qual explicava i defensava la selecció natural. En aquesta obra proposà que la selecció natural podria causar l'aïllament reproductiu de dues poblacions a través del desenvolupament de mecanismes d'aïllament i, per tant, podria contribuir al desenvolupament de noves espècies.
Wallace va suggerir el següent escenari: quan dues varietats d'una mateixa espècie han divergit fins a cert punt, cadascuna adaptada a determinades condicions particulars, la descendència híbrida estaria menys adaptada que qualsevol de les formes parentals. En aquest punt, la selecció natural tendiria a eliminar els híbrids. Sota aquestes condicions, la selecció afavoriria el desenvolupament de barreres a la hibridació, ja que els individus que no participessin en els aparellaments o encreuaments híbrids tendirien a deixar més descendència i, per tant, estarien més adaptats. Aquest procés contribuiria a l'aïllament reproductiu de dues espècies incipients.
Actualment l'efecte Wallace també es coneix com a "reforç" o "desavantatge dels heterozigots" i continua sent un tema de recerca en biologia evolutiva, ja que és potencialment important com un factor en l'especiació, especialment en l'especiació simpàtica. La seva validesa es troba sustentada per models matemàtics i, recentment, per dades empíriques sobre l'evolució de diferents moments de floració com un mecanisme d'aïllament reproductiu, com així també en la selecció sexual en aus del gènere Ficedula.

## Referències

* ↑ Slotten, Ross A. (2004) The heretic in Darwin's court: the life of Alfred Russel Wallace Columbia University Press: New York. ISBN 0-231-13010-4, pag. 413–415
* ↑ Durinx, M. «Assortative mate choice and dominance modification: alternative ways of removing heterozygote disadvantage». Evolution, 2, 63, 2009, pàg. 334-52. 19054051.
* ↑ Ollerton, J. «Flowering time and the Wallace Effect». Arxivat de l'original el 2007-06-05. [Consulta: 22 maig 2007].
* ↑ Sæther, Stein A. «Sex-chromosome linked species recognition and evolution of reproductive isolation in flycatchers». Science, 318, 318, 2007, pàg. 95–97. 10.1126/science.114150617916732.

## Enllaços externs

* Slotten, Ross A. The heretic in Darwin's court: the life of Alfred Russel Wallace (2004) Columbia University Press: New York. ISBN 0-231-13010-4
# José Asenjo Sedano

José Asenjo Sedano (Guadix, Granada, 12 d'abril de 1930 - Almeria, 12 d'agost de 2009) fou un advocat, periodista i escriptor espanyol. Va estudiar a l'Escola Oficial de Periodisme a Madrid i Dret a la Universitat de Granada. Va ser autor de nombroses obres literàries, novel·les, relats, assajos, entre les quals destaca Conversación sobre la guerra, amb la qual va obtenir el Premi Nadal el 1977, i que va ser traduïda al francès i a l'alemany. Fou col·laborador de premsa, durant molts anys, als diaris ABC de Sevilla i Ideal de Granada. Va pertànyer a l'Institut d'Estudis d'Almeria.

## Obra

La seva obra abasta gèneres de novel·la, relat, poesia i articles periodístics. L'àmbit geogràfic per a l'acció temàtica de la seva obra se situa inicialment a Granada i Cadis, si bé és a Almeria on s'estableix i produeix la major part de la mateixa.

### Novel·la

* Los guerreros, Editorial Destino, Barcelona, 1970.
* Crónica, Destino, 1974.
* El ovni, Destino, 1976.
* Conversación sobre la guerra, Destino, 1977.
* Eran los días largos, Destino, 1982.
* Juan de Dios, Editorial Don Quijote, Granada, 1988.
* El año de los tiros, Biblioteca General del Sur, Granada, 1990.
* Papá César, el último naviero, Biblioteca del Guadalquivir, Sevilla, 1992.
* Memoria de Valerio, Fundación Once, Madrid, 1999.
* Oeste, Instituto de Estudios Almerienses, 2004.
* El cementerio inglés, Instituto de Estudios Almerienses, 2007.

### Novel·la curta

* Indalecio el Gato, Editorial Argos-Vergara, Barcelona, 1983.
* Mayo del 93, Instituto de Estudios Almerienses, 1995.

### Relat

* Penélope y el mar, Editorial Ilíberis, Granada, 1978.
* Historias del exilio, Óptica Almería, colección Alhucema, Almería, 1995.
* Cuentos meridianos, Instituto de Estudios Almerienses, 1999.

### Prosa poètica

* Impresiones, recuerdos de un paisaje, Universitat de Sevilla, 1973.
* Yo, Granada, Editorial Aljibe, Granada, 1978.
* Vuelo de zancudas, Instituto de Estudios Almerienses, 1988.

### Poesia

* Arte menor, Diputación, colección Genil, Granada, 1981.

### Articles periodístics

* El mirador de San Fandila, Ajuntamient de Guadix, colección de Temas Accitanos, Granada, 2001.

## Premis

* 1977: Premi Nadal de novel·la per Conversación sobre la guerra.

## Referències

* ↑ «Fallece el escritor José Asenjo Sedano, autor de 'Conversación sobre la guerra'» (en castellà). El País, 13-08-2009. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Fallece el escritor José Asenjo Sedano» (en castellà). ABC, 13-08-2009. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ «Fallece en Almería el novelista y ganador del Premio Nadal 1977 José Asenjo Sedano» (en castellà). Diario de Almería, 13-08-2009. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ «José Asenjo Sedano» (en castellà). EcuRed. [Consulta: 11 gener 2020].
* ↑ «Fallece el novelista José Asenjo Sedano, premio Nadal en 1977 por su obra 'Conversación con la guerra"» (en castellà). Europa Press, 13-08-2009. [Consulta: 11 gener 2020].
# Ludivine Henrion

Ludivine Henrion (Namur, 23 de gener de 1984) és una ciclista belga que fou professional del 2004 al 2012. S'ha proclamat dos cops campiona nacional en ruta.
Es va casar amb el també ciclista Olivier Kaisen.

## Palmarès

* 2002
** Campiona de Bèlgica júnior en ruta
** 1a al Tour del Charente Marítim i vencedora d'una etapa
* 2003
** 1a al Tour del Charente Marítim i vencedora d'una etapa
* 2004
** Vencedora d'una etapa al Trofeu d'Or
* 2005
** 1a a l'Omloop van het Hageland
** Vencedora d'una etapa al Trofeu d'Or
* 2007
** Campiona de Bèlgica en ruta
* 2009
** Campiona de Bèlgica en ruta

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Dino Sani

Dino Sani (23 de maig de 1932) és un exfutbolista brasiler.

## Selecció del Brasil

Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1958.

## Palmarès
### Milan

* Serie A (1): 1961–62
* Copa d'Europa de futbol (1): 1962–63

### Brasil

* Copa del Món de futbol (1): 1958

## Referències

* 1 2 «A.C. Milan Hall of Fame: Dino Sani». [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ qui, 04/02/10. «Memória E. C. » Boca Juniors: uma relação antiga com jogadores brasileiros » Arquivo». Colunas.globoesporte.com. [Consulta: 7 juny 2011].
* ↑ Perfil a sambafoot
* ↑ «Todos os brasileiros - 1958» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «FIFA Player Statistics: DINO SANI». FIFA.com, 23-05-1932. Arxivat de l'original el 13 de maig 2008. [Consulta: 7 juny 2011].
# Can Berlanga

Can Berlanga és una masia gòtica de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil. Masia formada per una planta baixa i un pis, coberta per una teulada de dues vessants amb el carener perpendicular a la façana. A l'antiga masia se li han afegit, amb el pas dels anys, diverses construccions tant a la part posterior com a la banda dreta. No obstant això, s'ha conservat l'antiga estructura, en la que destaquen els elements principals de la façana com el portal rodó dovellat i, molt especialment, la finestra gòtica geminada, típica del segle xiv. Altres obertures han estat obertes posteriorment, i algunes d'elles, com les de la banda esquerra, han alterat la imatge inicial de la façana.

## Referències

* 1 2 «Can Berlanga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].