OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa d'habitatges Pere Mas

La Casa d'habitatges Pere Mas és una obra barroca de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa mitgera de planta baixa, entresòl i dues plantes nobles. És de planta quadrada i coberta a dues vessants. Presenta un eix de simetria central, l'alçat dels pisos, així com les mides de les obertures, disminueix amb l'alçada. A la planta hi ha una porta principal, de gran alçada, d'arc escarser: element que s'alterna amb portals rectangulars, molts dels quals contenen dos nivells d'obertura. En les dues plantes superiors, es mantenen les obertures, destacant el balcó que les enllaça amb la planta primera. Cal remarcar el ferro forjat de les reixes i baranes. La barbacana és decorada amb una cornisa. Els brancals i llindes de les obertures són de pedra. La façana es troba arrebossada. Els baixos estan destinats a tallers i la part central on hi ha l'escala de veïns hi ha una bonica escala amb decoracions de forja.

## Història

L'antic camí de Gurb sorgí com la prolongació del c/ de les Neus cap al segle xii, moment en què les masies anaven canviant la seva fesomia a favor de cases mitgeres que seguien el traçat natural del camí. Al segle xv es construir l'església gòtica dels Carmelites prop de l'actual c/ Arquebisbe Alemenay que fou enderrocada el 1655 en convertir la ciutat en plaça fortificada contra els francesos durant la guerra dels Segadors. En els segles XVII-XVIII es va construir l'actual convent i l'església dels Carmelites calçats. Al segle xviii la ciutat experimenta un fort creixement i aquests carrers itinerants es renoven formant part de l'eixample Morató. Al segle xix amb la urbanització de l'Horta d'en Xandri, entre el c/ Gurb i el c/ de Manlleu, també es renova. Actualment el carrer viu una etapa d'estancament i convindria rehabilitar-lo. L'edifici ja existeix segurament al segle xviii. L'aspecte actual ve donada per la unificació de dues cases, a l'any 1861. Al redós de l'any 1914 es reforma el portal, el qual té una inscripció amb el non de Josep Coll.

## Referències

* 1 2 «Casa d'habitatges Pere Mas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Casa d'entramat de fusta

Una casa d'entramat de fusta, o casa de cairons vists, és un tipus de construcció, característic d'algunes regions del centre d'Europa, que es basa en l'ús de bigues com a sistema de sustentació, les quals resten visibles a la façana. Les bigues s'hi disposen de manera vertical, horitzontal i obliqua, mentre que el farciment dels espais buits es fa amb composts especials de fusta i de fang, amb pedres o amb maons.
Avui dia, hom considera que són una construcció pròpia dels països de llengua alemanya i de certes zones del septentrió francès, però també se'n troben ben sovint al País Basc, a Polònia i als països escandinaus.

## Referències

* ↑ Davies, Nikolas; Jokiniemi, Erkki. Dictionary of Architecture and Building Construction. Architectural Press, 2008, p. 181. ISBN 978-0-7506-8502-3.
# Castellbell

Castellbell fou un antic terme medieval del Bages centrat entorn del castell de Castellbell, situat a 188 m d'altitud, dalt d'una cinglera que forma un pronunciat meandre en el Llobregat, al punt on s'uneix amb les rieres de Marganell i Rellinars. El castell, documentat l'any 979, fou domini dels Montcada i més endavant dels Amat, que van esdevenir marquesos de Castellbell el 1702, sota la figura de Josep d'Amat i de Planella. El 1719 el marquès, partidari de Felip V, va enderrocar-lo en gran part perquè no fos pres pels miquelets.
L'indret de Castellbell comprèn, a més a més del castell, avui abandonat, les ruïnes de l'església romànica de Sant Vicenç del Castell (segle xii), al peu del turó, i l'anomenat Pont Vell sobre el Llobregat, construcció gòtica del segle xiv, que connecta l'indret de Castellbell amb el Burés, antiga colònia industrial.
Juntament amb la parròquia del Vilar, va formar l'actual municipi de Castellbell i el Vilar. De fet, modernament el terme no designa tan sols l'àrea originària vora el castell, sinó que tot sovint fa referència al nucli principal, format per les antigues colònies del Burés, el Borràs i la Bauma.
# Castle Bravo

Castle Bravo és el nom en clau de la major explosió nuclear realitzada pels Estats Units durant l'Operació Castle. La bomba, de tipus termonuclear, mesurava 4,56 m de llargada i 1,37 m de diàmetre. El dispositiu, de nom en clau "The Shrimp" (La Gamba), fou construït de manera senzilla (és a dir, la seva estructura no era tan complicada com la d'Ivy Mike). La cabina on es trobava el dispositiu, s'ubicava a l'atol de Bikini (Illes Marshall).
Castle Bravo fou detonada el 28 de febrer del 1954 (Horari Mundial), amb un rendiment de 15 megatones, més de tres vegades el rendiment estimat en el seu disseny. Això donà lloc a una contaminació radiològica que s'estengué a les illes properes (incloent-hi els habitants i soldats dels EUA estacionats allà), així com un vaixell de pesca japonès (Daigo Fukuryu Maru), resultant en una mort directa i continus problemes de salut per moltes de les persones exposades. La reacció del públic a les proves i la consciència dels efectes a llarg terme de les seqüeles nuclears s'ha citat com a part de la motivació pel Tractat de prohibició parcial de proves nuclears del 1963.
L'experiment permeté provar l'efecte en la salut de les poblacions locals de diferents tipus de contaminació amb radioactivitat, així com les diferents patologies qua han afectat homes, nens i dones, a més de persones nascudes més tard.

## Referències

* ↑ Document Les cobayes du Dr Folamour LE MONDE | 22-06-2009 | 15h08 • Actualitzat el 22-06-2009 | 19 h 35 http://www.lemonde.fr/planete/article/2009/06/22/les-cobayes-du-dr-folamour_1209927_3244_2.html

## Enllaços externs

* Operació Castle
# Castricià

Sant Castricià, en llatí Castritianus, fou bisbe de Milà al segle iii. És venerat com sant per l'Església Catòlica, i la seva festa se celebra l'1 de desembre.

## Hagiografia

No se sap gairebé res de la seva vida i el seu episcopat, tret que fou bisbe de Milà a mitjan segle iii, i que el seu cos fou enterrat al cementiri a l'àrea de la Porta Romana, no lluny de l'actual basílica de Sant Calimero. Les seves relíquies foren traslladades més tard a l'interior de l'església de San Giovanni in Conca, que fou destruïda entre els segles XIX i XX.
A texts medievals, com a Historia Dataria del segle xi, s'afegeixen detalls biogràfics que són considerats llegendaris. Entre aquestes tradicions llegendàries, n'hi ha una que diu que el seu episcopat va durar 41 anys durant el regnat de l'emperador Domicià de l'any 97 i que va poder morir l'any 138. També llegendària és la consagració de casa seva com església, donada per un tal Felip, tot i que els historiadors moderns, basats en documents del segle iv, consideren com probable l'existència primerenca d'una església en aquesta casa, amb un jardí entre Porta Ticinese i Porta Magenta.

## Bibliografia

* Cazzani, Eugenio. "Vescovi e arcivescovi di Milano". Massimo, 1996. ISBN = 88-7030-891-X.
* Ruggeri, Fausto. "I Vescovi di Milano". NED, 1991. ISBN = 88-7023-154-2.
* Pasini, Cesare. "Dizionario della Chiesa Ambrosiana. Castriziano di Milano, santo (sec. IV)". NED, 1988. ISBN= 88-7023-102-X.

## Referències

* ↑ Fausto Ruggieri, I Vescovi di Milano, p. 7-8
* ↑ Eugenio Cassani, Vescovi e arcivescovi di Milano, p. 11
* ↑ Cesare Pasini, Castrizione de Milano, santo. Dizzionario della Chiesa Ambrosiana, p.764-765
# Castrelos

Castrelos és un llogaret que fou freguesia portuguesa del municipi de Bragança, amb 19,03 km² d'àrea i 127 habitants (cens del 2011). Densitat de població: 6,7 hab/km².
Fou eliminada el 2013, en el marc d'una reforma administrativa nacional, i s'agregà a la freguesia de Carrazedo, per formar-ne una de nova denominada Unió de Freguesies de Castrelos i Carrazedo, de la qual és la seu.

## Població

Població de la freguesia de Castrelos :
| 1864 | 1878 | 1890 | 1900 | 1911 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2011 |
| 451 | 496 | 452 | 477 | 482 | 497 | 505 | 497 | 509 | 437 | 328 | 332 | 273 | 186 | 127 |

## Referències

* ↑ Diário da República, 1.ª Série, n.º 19, Lei n.º 11-A/2013 de 28 de janeiro (Reorganização administrativa do território das freguesias). Acedido a 2 de fevereiro de 2013.
* ↑ Instituto Nacional de Estatística (Recenseamentos Gerais da População) - https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes
# Caviahue-Copahue

Caviahue-Copahue és una localitat del Departament Ñorquín en la Província del Neuquén, Argentina. Lloc reconegut per la qualitat de les seues aigües termals.

## Toponímia

Els noms caviahue i copahue signifiquen en llengua maputxe: lloc sagrat de festa o de reunió i "lloc de sofre" respectivament.

## Geografia

És a 170 km de la ciutat de Zapala i a 1.600 msnm emplaçada en una vall estreta, al peu del volcà Copahue i Copahue a 18 km per camí de reble on es troba el centre de balneoteràpia de l'estat provincial a un nivell de 2.400 *msnm.

## Flora

Els boscos d'araucàries creixen en una altura d'entre 900 m fins a 1.700 m. La majoria de les vegades, les araucàries estan barrejades amb coigües, ñirres i lengas.

## Referències

* 1 2 Zona Copahue Caviahue Lloc web argentinaxplora, consultat el 25 d'agost del 2010
# Cefalosporina

Les cefalosporines són una classe d'antibiòtics β-lactàmics originàriament derivats del gènere Acremonium.
Junt amb les cefamicines fan un subgrup d'antibiòtics β-lactàmics anomenats cefems.

## Història

Els compostos de cefalosporina van ser aïllats de cultius de Cephalosporium acremonium del clavegueram de Sardenya el 1948 per Giuseppe Brotzu. Ell s'adonà que aquests cultius eren efectius contra Salmonella typhi, que causa la febre tifoidal, que té β-lactamasa. Guy Newton i Edward Abraham a la Sir William Dunn School of Pathology de la Universitat d'Oxford aïllaren la cefalosporina C que té un nucli anàleg al de la penicil·lina. Amb la seva modificació es va produir antibiòtics útils clínicament i el medicament cefalotin va ser posat al mercat per Eli Lilly and Company el 1964.

## Ús clínic

Les cefalosporines estan indicades en la profilaxi i tractament d'infeccions causades per bacteris susceptibles a aquesta forma d'antibiòtic. Les primeres generacions de cefalosporines són predominantment actives contra bacteris Gram-positius i les generacions successives han incrementat l'acció contra els bacteris Gram-negatius.

### Efectes adversos

Són comunes (més de l'1 % dels pacients) la diarrea, nàusea, vòmit, problemes electrolítics, dolor o inflamació en la zona de la injecció.

## Referències

* ↑ Podolsky, M. Lawrence (1998) Cures Out of Chaos: How Unexpected Discoveries Led to Breakthroughs in Medicine and Health, Harwood Academic Publishers
# Castell del Valentino

El castell del Valentino (Castello del Valentino en italià) és un castell de la ciutat de Torí, a la regió del Piemont a Itàlia. És situat als marges del Po, al parc del Valentino.
Acull la facultat d'arquitectura de l'Escola politècnica de Torí. Era una de les residències de la casa reial de Savoia, i és inclòs amb aquest títol des de 1997 a la llista del patrimoni mundial de la humanitat establerta per la UNESCO.
L'antic castell va ser construït pel duc Manuel Filibert de Savoia. El nom de Valentino, mencionat des del segle XIII, ve probablement de sant Valentí, les relíquies del qual eren venerades en una església propera.
L'estructura actual és deguda a Cristina de França al segle XVII. És en forma de ferradura amb quatre torres a cada angle i una cort interior ampla amb una vorera de marbre. Els treballs es van allargar fins a l'any 1660.
El segle XIX es van afegir modificacions menors. Una gran part del mobiliari del segle XVII va ser saquejada per les tropes franceses. Durant el mig segle següent, el palau va estar més o menys abandonat i va caure en un estat de deteriorament. L'any 1860 es va renovar quan va ser escollit com a seu dels estudis de tecnologia de Torí.

## Galeria

* Vista anterior del castell
* Altra vista de l'entrada principal
* El cap «transalpí»
* Detall de la façana
* El castell vist de l'altra banda del Po

## Referències

* ↑ «Politecnico di Torino». [Consulta: 26 novembre 2019].
* ↑ Andrea Accorsi e Daniela Ferro. I personaggi più malvagi della storia di Milano. Roma: Newton Compton, 2013. ISBN 978-88-541-6292-1.
* ↑ d'Italia, MuseoTorino,Comune di Torino,Direzione Musei,Assessorato alla Cultura e al 150° dell'Unità. «Parco del Valentino - MuseoTorino» (en italià). [Consulta: 26 novembre 2019].
# Castell del Vernet (Perpinyà)

El Castell del Vernet és una fortificació militar medieval que dona nom al barri del Vernet de Perpinyà, a la comarca del Rosselló (Catalunya Nord).
Està situat a l'Alt Vernet, en el número 289 de l'avinguda del Mariscal Joffre, a l'espai de la Clínica La Rossellonesa, a prop al sud-est de Sant Cristòfol del Vernet. És al fons del camí que passa pel costat sud de la clínica, amagat rere els edificis de primera filera i la mateixa natura. Queda ran del Rec del Vernet i de Pià. Actualment forma part del conjunt de serveis per a afectats per diverses malalties que hi ha en els entorns, i el castell serveix com a centre per a persones paralitzades.
La manera com ha estat adequat l'edifici del vell castell del Vernet ha emmascarat indegudament l'edifici medieval, que roman del tot amagat per les modernes refaccions del bastiment.

## Història

La villa Vernet està documentada des del 899, i un llinatge Vernet apareix des del segle X fins al xiii, tot i que des del segle xii aquesta família apareix arrelada a la Salanca, probablement a Torrelles, on el 1207 consten com a cosenyors. El 1273 la darrera generació dels Vernet s'extingeix sense descendència: Ponç del Vernet és frare franciscà a Perpinyà, i Anna del Vernet es casà amb Guillem de Castellnou, per la qual cosa les possessions dels Vernet passaren a mans del llinatge de Castellnou.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Castellví, Jordi; Bolòs i Masclans, Jordi. «Perpinyà. Castell de Vernet». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
* Vidal, Pierre. Histoire de la ville de Perpignan. Depuis les origines jusqu'au Traité des Pyrénées. París: H. Welter, Éditeur, 1897.

## Referències

* ↑ El Castell del Vernet en els ortofotomapes de l'IGN
# Castellanització

Castellanització és un terme usat per descriure el canvi cultural que es dona quan una cosa o algú que no és castellà (internacionalment conegut com a espanyol) esdevé (voluntàriament o per força) espanyol.
Aquest concepte s'usa sovint en relació a llengües minoritàries d'Espanya com el català, el basc o el gallec, que estan amenaçades no només per la substitució lingüística sinó també per l'assimilació lingüística progressiva deguda a les similituds tipològiques. També se sol usar per referir-se a la imposició del castellà en antigues colònies castellanes com Mèxic, els indígenes adoptaren l'idioma. Fins fa poc, la castellanització era la política oficial dels governs de molts països hispanoparlants; només algunes programes d'educació bilingüe han permès que totes les llengües comencin a gaudir dels mateixos drets.

## Bibliografia

* Beatriz Garza Cuaron and Doris Bartholomew. Languages of intercommunication in Mexico. In: Stephen Adolphe Wurm, Peter Mühlhäusler, Darrell T. Tyron (1996), Atlas of languages of intercultural communication in the Pacific (1622 pàgines), pp. 1254-1290. Chapter 2. Historical outline, p. 1258, 2.1.5: Replacement of the dominant indigenous languages by Spanish, pp. 1260-1262. Capítol 4: Spanish as a language of intercommunication, from the Conquest to present. pp. 1270-1271. (anglès)
* Rainer Enrique Hamel: Bilingual Education for Indigenous Communities in Mexico. Encyclopedia of Language and Education (2008), Part 5, Part 18, pp. 1747-1758. (anglès)
* Juan Carlos Godenzzi: Language Policy and Education in the Andes. Encyclopedia of Language and Education (2008), Part 1, Part 4, pp. 315-329. (anglès)

## Enllaços externs

* Nereo Hancco Mamani (qhichwa yachachiq): Irqikunap qhichwa simi kastilla simi ima Qhiwar ayllupi rimasqankumanta - El quechua entre los niños d'una comunidad bilingüe surandina del Perú y su fortalecimiento Arxivat 2012-03-06 a Wayback Machine. (en castellà i quítxua)
# Catenària (ferrocarril)

La catenària és un cable elèctric que forma part, conjuntament amb el tercer carril, del sistema de proveïment d'energia elèctrica d'un tren. És utilitzada en tota mena de ferrocarrils per subministrar corrent al sistema d'electrificació ferroviària.
El nom de catenària prové de la forma geomètrica característica de la corba que forma un fil flexible sotmès al seu propi pes (anomenada també «catenària»), corba que es presenta en el cas d'una línia de tren formada per un únic cable.

## Vegeu també

* Mènsula ferroviària
* Pantògraf (ferrocarril)
* Catenària
# Catàleg SAO

El Catàleg SAO és un catàleg d'estrelles fet pel Smithsonian Astrophysical Observatory en el 1966. En la seva primera versió, estava compost per 258.997 entrades. És un catàleg fotogràfic limitat en magnitud aparent, això és que esmenta totes les estrelles més lluminoses que un valor límit (en la banda V). El catàleg és gairebé complet fins a la novena magnitud, encara que també conté estrelles de magnitud superior a la novena, i també alguns milers d'estrelles (4.503) de magnitud superior a 10. Totes les estrelles visibles per l'ull nu estan compreses en aquest catàleg. Les estrelles del catàleg s'anomenen segons la convenció SAO nnnnnn, o nnnnnn és un nombre sencer entre 1 i 258.997. Les estrelles estan classificades en 18 bandes de 10 graus de declinació decreixent, és a dir que les estrelles SAO 1 a SAO 4015 tenen una declinació entre +80º i +90°, les estrelles SAO 4016 a SAO 10936 una declinació entre +70º i +80º (els nombres SAO pròxims a 250.000 tenen una declinació negativa, per exemple).
El catàleg dona per cada estrella la seva posició (en coordenades B1950.0 o J2000.0), una estimació de l'error de la posició, el moviment propi i una estimació de l'error d'aquest, les coordenades galàctiques, la magnitud fotogràfica i dins la banda V, el tipus espectral, i també informació sobre la variabilitat de l'estel.
El catàleg ha estat modificat després de la seva primera edició. 53 parelles de referències han estat identificades com a dobles, el catàleg censa també 258.944 objectes distints. Les versions recents del catàleg donen les coordenades J2000.0 més aviat que les B1950.0. Es va publicar el 1973 una taula de correspondència entre les catàlegs SAO, Henry Draper, Boss (Catàleg General) i Bonner Durchmusterung.

## Exemples d'entrades del catàleg SAO

* SAO 67174 és Vega.
* SAO 113271 és Betelgeuse.
* SAO 40012 és HD 277559.
* SAO 158687 és l'estrella que va ser ocultada per Urà el març de 1977, la qual cosa possibilità el descobriment dels seus anells.

## Vegeu

* Portal:Astronomia

## Referències

* ↑ Star Catalog: Positions and Proper Motions of 258,997 Stars for the Epoch and Equinox of 1950.0, Smithsonian Astrophysical Observatory Staff, Publications of the Smithsonian Institution of Washington, D.C., no. 4652, 4 vols., 1966 (reprinted 1971.)
* ↑ Plana web sobre el catàleg SAO
* ↑ «Més sobre el catàleg d'estrelles SAO». Arxivat de l'original el 2006-12-05. [Consulta: 27 juny 2009].
* ↑ Detection of rings around Uranus, R. L. Millis, L. H. Wasserman, and P. V. Birch, Nature 267 (26 de maig, 1977), pp. 330–331. Abstract at ADSABS

## Enllaços externs

* Plana de l'Observatori Astrofísic Smithsonian
* Els catàlegs estel·lars Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
# Ceracates

Els ceracates (en llatí Caeracates) eren un poble germànic esmentat per Tàcit junt amb els tribocs i els vangíons quan parla de la Revolta dels bataus dirigida per Juli Civilis.
És possible que hagueren ocupat el territori entre el Nahe i el Rin, amb Moguntiacum (Magúncia) com a capital. Els pobles com Karbach, Karlick, Karweiler, Karthäuser, de la rodalia de Magúncia tindrien el seu origen en els ceracates (Karakates).

## Referències

* ↑ P. C. Tàcit, 1962, p. 79.
* ↑ Smith, William (ed.). «Caracates». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 30 juliol 2021].

## Bibliografia

* P. C. Tàcit. Històries. Volum IV. Fundació Bernat Metge, 1962.
# Christopher Fry

Christopher Fry (Bristol, 1907 - Chichester, 2005) va ser un dramaturg britànic.
Influït per T.S. Eliot, des del 1938 va renovar el drama poètic, moral i religiós segons una estètica propera als misteris medievals.

## Obres

* A phoenix too frequent (Un fènix massa freqüent), 1946
* The lady's not for burning (La dama no és per a la foguera), 1949;
* Venus observed (Venus observada), 1950;
* A sleep of prisoners (Un son de presoners), 1951,
* The dark is light enough (Hi ha prou llum a les tenebres), 1954.
Dins aquesta línia també va escriure guions per a la televisió i el cinema, com per exemple, (Ben-Hur, Barrabàs, La Bíblia).
# Cementiri de Calaf

El Cementiri de Calaf és un cementiri del municipi de Calaf (Anoia) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A finals del segle xix el cementiri es va traslladar des del vessant del castell fins al turó on ara es troba emplaçat. Amb aquesta data es correspon l'estil neogòtic de l'obra major, la capella i panteons i tombes més antigues situades sobretot prop la Capella.

## Descripció

És una necròpolis de planta longitudinal amb una petita capella gòtica del 1900 a l'extrem sud, de planta rectangular d'una sola nau i absis amb un petit rosetó a la portada. La porta d'accés al recinte està formada per un arc ogival fet amb carreus de pedra i als costats laterals una plaça de marbre blanc amb inscripcions referents a la mort.

## Referències

* 1 2 3 «Cementiri de Calaf». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Museu de les Festes de la Reconquesta

El museu de les Festes de la Reconquesta està situat en dos edificis del segle xix rehabilitats per contindre'l. Va ser inaugurat en 1990 i en el seu actual emplaçament en 2006.
Acull part d'una mostra permanent d'objectes i elements de les desfilades de moros i cristians d'Oriola, com ara vestits, banderes, instruments musicals, etc. Compta amb una zona dedicada al bàndol moro i un altre al bàndol cristià. A més conté un fons de cartelleria de la festa i alberga una sala d'exposicions per a restes arqueològiques.
D'altra banda, posseeix obres del pintor madrileny Eduardo Vicente com La Armengola.

## Referències

* 1 2 «Museos > Museo de la Reconquista» (en castellà). Turismo Orihuela. Arxivat de l'original el 2020-06-03. [Consulta: 3 juny 2020].
* ↑ Ruiz Ángel, Gemma. Orihuela, una ciudad con identidad y cultura propia (tesi) (en castellà). Alacant: Universitat d'Alacant.