OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# François-Marie de Broglie

François-Marie de Broglie, 1r duc de Broglie (1671 – 1745) fou un aristòcrata i militar francès dels segles XVII i XVIII. Fou mariscal de França.

## Família
### Orígens familiars

Provinent de la casa de Broglie, una família noble francesa d'origen piemontès, François-Marie era el tercer fill del mariscal de França Victor-Maurice de Broglie.
| 2. Victor-Maurice de Broglie | 2. Victor-Maurice de Broglie | 2. Victor-Maurice de Broglie | 2. Victor-Maurice de Broglie |
| | | | | 5. Olympe de Vassal, comtessa de Favria | 5. Olympe de Vassal, comtessa de Favria | 5. Olympe de Vassal, comtessa de Favria | 5. Olympe de Vassal, comtessa de Favria |
| | | | | | | | | 1. François-Marie de Broglie | 1. François-Marie de Broglie | 1. François-Marie de Broglie | 1. François-Marie de Broglie |
| | | | | | | | | | | | | 6. Guillaume de Lamoignon | 6. Guillaume de Lamoignon | 6. Guillaume de Lamoignon | 6. Guillaume de Lamoignon | | | |
| | | | | | | | | | | | | 3. Marie de Lamoignon | 3. Marie de Lamoignon | 3. Marie de Lamoignon | 3. Marie de Lamoignon | | | |
| | | | | | | | | | | | | | | | 7. Madeleine Potier | 7. Madeleine Potier | 7. Madeleine Potier | 7. Madeleine Potier |

### Núpcies i descendència

Es va casar a Sant-Maloù el 18 de febrer de 1716 amb Thérèse Gillette (1692 – 1763), filla de Charles Locquet de Grandville (1646-1713), conseller secretari del Rei. D'aquest matrimoni tingueren:
* Victor-François (1718 – 1804), 2n duc de Broglie, príncep del Sacre Imperi (1759), mariscal de França, ambaixador a Polònia (1752-1758) i secretari d'Estat de la Guerra (1789).
* Charles-François (1719 – 1781), príncep de Broglie, marquès de Ruffec, ambaixador a Polònia (1752–1756), tinent general (1760), comandant del Franc Comtat (1761-62), governador del Saumurois (1770) i cap del Secret del Rei Lluís XV.
* François (1720 – 1757), comte de Revel, brigadier dels exèrcits del rei i coronel del regiment de Poitou.
* Marie Thérèse (1732 – 1751).
* Charles (1733 – 1777), bisbe-comte de Noyon.
* Marie.

## Carrera militar

Va servir a la Guerra de Successió espanyola i va estar present a Malplaquet. Va ser ascendit a tinent-general el 1710 i va servir amb Villars a la darrera etapa del conflicte i a la batalla de Denain. Durant el temps de pau va seguir en la carrera militar i va ser nomenat director general de cavalleria i dragons. Com a diplomàtic, va ser ambaixador a Anglaterra el 1724.
En el transcurs de la Guerra de Successió polonesa, la guerra a Itàlia el va fer tornar al camp de batalla el 1733 i l'any següent va ser ascendit a mariscal de França. A la campanya de 1734 era un dels comandants en cap del bàndol francès i va lluitar a les batalles de Parma i Guastalla.
# Apois occidentals

Els apois occidentals són els membres de la tribu ijaw que viuen a l'estat d'Ondo, a Nigèria. La tribu (també anomenada ijaw apoi) té nou assentaments: Igbobini, Ojuala, Ikpoki, Inikorogha, Oboro, Shabomi, Igbotu, Kiribo i Gbekedo. Els apois habiten en una zona més gran que les altres tribus ijaws. Els apois parlen ioruba i són fronterers al nord amb la ciutat ioruba ikale i a l'oest amb la ciutat ioruba ilaje; al sud són fronters amb el clan ijaw dels arogbos i a l'est hi tenen el riu Siluko.
Els apois tracen el seu origen d'una emigració des del centre del delta del Níger. Abans d'arribar a la seva actual localització, les tradicions de la tribul diuen que van habitar durant un llarg període el poble d'Ukomu, que actualment és territori dels furupaghes.
El rei apoi és conegut com a Kalasuwe dels Apoi i la seu del seu tron és a Shabomi.

## Referències

* ↑ Alagoa, Ebiegberi Joe (2005). A History of the Niger Delta, Port Harcourt: Onyoma Research Publications. ISBN 978-37314-5-9
# Triscenia

Triscenia és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins.

## Taxonomia

* T. ovina Griseb.
# Taliesin

Taliesin (vers 534 - vers 599) fou un poeta gal·lès del segle vi, el més antic dels coneguts. Pertanyia al grup dels Cynfeirdd (bards primitius), cantà l'edat heroicoguerrera de Gal·les i elogià el rei Cynan Garwyn i al príncep Urien Rheged. La seva poesia dramàtica mostra que el gal·lès era emprat com a mitjà artístic en aquesta etapa primerenca de la seva història lingüística.
La seva obra és recollida al Llyfr Taliesin (Llibre de Taliesin).

## Referències

* ↑ «The Book of Taliesin». World Digital Library. UNESCO. [Consulta: 8 agost 2019].

## Bibliografia

* Ford, Patrick K. 1977. The Mabinogi and Other Medieval Welsh Tales Berkeley: University of California Press.
* Ford, Patrick K. 1992. Ystoria Taliesin University of Wales Press: Cardiff.
* Ford, Patrick K. 1999. The Celtic Poets: Songs and Tales from Early Ireland and Wales Ford and Bailie: Belmont, Mass.
* Haycock, Marged. 1997. "Taliesin's Questions" Cambrian Medieval Celtic Studies 33 (Summer): 19–79.
* Haycock, Marged. 1987. "'Some talk of Alexander and some of Hercules': three early medieval poems from the 'Book of Taliesin." Cambridge Medieval Celtic Studies 13 (1987): 7–38.
* Haycock, Marged. 1987–88. "Llyfr Taliesin," National Library of Wales Journal 25: 357–86.
* Haycock, Marged. 1983–1984. "Preiddeu Annwn and the Figure of Taliesin" Studia Celtica18/19: 52–78.
* Koch, John and John Carey. 2003.The Celtic Heroic Age 3rd ed. Celtic Studies Publishing: Malden, Mass.
* Matthews, John. 1991. Taliesin: Shamanism and the Bardic Mysteries in Britain and Ireland Harper Collins: London.
* Williams, J. E. Carwyn. 1987. The Poems of Taliesin Dublin Institute of Advanced Studies: Dublin.

## Enllaços externs

* Poemes de Taliesin a Oldpoetry.com
Temes de la mitologia celta :
Part de {{Mitologies europees}} :
Temes generals :
Mitologia irlandesa :
Mitologia escocesa :
Mitologia gal·lesa :
Mitologia bretona :
Vegeu també: Mitologia de les illes Hèbrides, {{Mitologia gal·lo-britònica}}, {{Mitologia gallega}}, {{Mitologia irlandesa (Ulster)}} i {{Llegenda del Rei Artús}} :
# Barranc de la Gargalla

El barranc de la Gargalla és un barranc, afluent del barranc de la Creueta, a la vall de Carreu, a l'extrem nord del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Es forma al sector nord-est del Serrat de Moixerolers, a la Coma del Pi, prop de la Pista de Boumort (procedent de Carreu), a uns 1800 m. alt. Davalla de primer cap al sud-oest, pren després la direcció oest, fins que s'aboca en el barranc de la Creueta, al lloc anomenat lo Pletiu, al sud del serrat ja esmentat. Per la llera d'aquests dos barrancs circula la pista dels Prats, que puja des de Carreu.

## Etimologia

Entre les diferents possibles etimologies de Gargalla, Joan Coromines, la més versemblant, per a aquest autor, és la que emparenta l'arrel garga amb el basc karri (penya); -alla és un sufix de caràcter col·lectiu. Per tant, el barranc de la Gargalla travessaria una zona amb molts penyals.

## Referències

* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Garga". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3.

## Enllaços externs

* El Barranc de la Gargalla en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# François-René de Chateaubriand

François-René de Chateaubriand (francès: François-Auguste-René de Chateaubriand) (Sant-Maloù, 4 de setembre de 1768 - París, 4 de juliol de 1848) fou un escriptor francès d'origen bretó. Del 1786 al 1791 fou oficial de l'exèrcit. En desacord amb la Revolució Francesa, el 1791 feu un viatge als EUA. Tornà a Europa i el 1792 s'enrolà en l'exèrcit reialista. Ferit, es refugià a Anglaterra (1793). Publicà un Essai sur les Révolutions (1797), on es mostra escèptic i nega la noció de progrés. La mort de la seva mare el 1798 provocà en ell un retorn a la fe catòlica.
El 1800 pogué tornar a París i publicà la narració Atala (1801), considerada una de les precursores del moviment romàntic, l'èxit de la qual l'encoratjà a acabar els cinc volums de Le génie du christianisme (1802). Nomenat secretari d'ambaixada a Roma per Napoleó I (1803), dimití aquest càrrec després de l'execució del duc d'Enghien. Aleshores viatjà per Grècia, Palestina, Egipte i Espanya, que li inspiraren Itinéraire de Paris à Jérusalem (1811) i Les aventures du dernier abencérage, (1826). S'uní a Lluís XVIII de França, i quan aquest va fugir a Gant, marxà amb ell. Amb la Restauració, fou ambaixador a Roma (fins a 1828) i ministre d'afers estrangers, des d'on influí en l'enviament dels Cent Mil Fills de Sant Lluís a Espanya per a esclafar el govern liberal. Es retirà de la política el 1830, tot negant-se a reconèixer Lluís Felip I de França, i passà els darrers anys de la seva vida en una relativa solitud.

## Obres

* Essai sur les révolutions (1797)
* Atala (1801)
* René (1802)
* Génie du christianisme (1802)
* Les Martyrs (1809)
* Itinéraire de Paris à Jérusalem (1811)
* Sobre Bonaparte i els Borbons (1814)
* Les Natchez (1826)
* Les Aventures du dernier Abencérage (1826)
* La Vie de Rancé (1844)
* Traducció catalana de Atala de Chateaubriand, publicada a Barcelona l'any 1909Mémoires d'Outre-Tombe (1848-1850)

## Referències

* ↑ Belchem, John. Diccionario Akal de Historia del siglo XIX (en castellà). Madrid: Akal, 2007, p. 107. ISBN 9788446018483.

## Enllaços externs

* François-René de Chateaubriand a Almirall: portal de cultura i pensament del segle XIX de l'Ateneu Barcelonès
# The 13th Doll

The 13th Doll, és el tercer videojoc (encara no s'ha llançat) de la saga 7th Guest.

## Jugabilitat

La jugabilitat del 13th Doll serà bastant igual que els videojocs de la saga. Per fer totes les accions es farà a través del ratolí, fins i tot la navegació per l'entorn i la resolució dels trencaclosques.
Potser l'element que fa més divertit al joc és la possibilitat de triar un personatge per jugar-hi.
El joc serà modelat en 3D en què l'entorn està totalment animat.

## Referències

* ↑ «The 13th Doll: A Fan Game of The 7th Guest». [Consulta: 2 octubre 2018].

## Enllaços externs

* (anglès) Informació Arxivat 2007-08-09 a Wayback Machine. a AdventureLantern.com
* (anglès) Lloc web oficial
# Torre Blanca (Cantàbria)

Torre Blanca és una muntanya que es troba al massís dels Urrieles, la secció central dels Picos de Europa. Se situa a la divisòria entre la província de Lleó i Cantàbria.
Amb els seus 2.618,5 metres d'altitud representa el cim més alt de Cantàbria, encara que tradicionalment s'ha atorgat aquest honor al Peña Vieja per trobar-se totalment en territori càntabre. Aquesta cim representa també el punt més occidental de la geografia càntabra.

## Referències

* ↑ Adrados Ediciones. Picos de Europa. Macizos Central y Oriental [mapa], 1:25000. (1997)
* ↑ «Mapas Cantabria Cartografía de Cantabria IDE Cantabria Infraestructura de Información Geográfica». Arxivat de l'original el 2018-03-15. [Consulta: 30 gener 2016].
# Hyperolius balfouri

Hyperolius balfouri és una espècie de granota de la família dels hiperòlids que viu al Camerun, República Centreafricana, República Democràtica del Congo, Etiòpia, Kenya, el Sudan, Uganda i, possiblement també, al Txad i Nigèria.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* Schiøtz, A., Amiet, J.-L., Largen, M. & Howell, K. 2004. Hyperolius balfouri. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consulta: 15 d'abril del 2008.
# Gary Wiggins

Gary Wiggins (Yallourn, Victòria, 20 de novembre de 1952 - Newcastle, 23 de gener de 2008) va ser un ciclista australià que fou professional del 1976 al 1987. Va combinar la carretera amb la pista.
Era el pare del guanyador del Tour de França, Bradley Wiggins.

## Palmarès en ruta

* 1985
** Vencedor de 2 etapes a la Griffin 1000 West
* 1986
** Vencedor d'una etapa a la Griffin 1000 West

## Palmarès en pista

* 1984
** Campió d'Europa de Madison (amb Tony Doyle)
* 1985
** 1r als Sis dies de Bremen (amb Tony Doyle)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Bombus lapidarius

Bombus lapidarius és una espècie d'himenòpter apòcrit de la família Apidae. Es troba arreu d'Europa central. Es distingeix per tenir el cos negre amb coloració vermella a l'extrem posterior de l'abdomen. Aquest abellot té un paper important en la pol·linització de plantes nadiues.

## Referències

* ↑ «ITIS Standard Report Page: Bombus lapidarius». www.itis.gov. [Consulta: 22 octubre 2015].
# Bill Drayton

William Drayton, conegut amb el nom de Bill Drayton, (Nova York, Estats Units d'Amèrica 1943) és un emprenedor social nord-americà, vinculat al moviment pels drets civils. Va estudiar a la Universitat d'Oxford, i es va llicenciar en dret a la Universitat Yale l'any 1970, de la qual actualment és doctor honoris causa.
Vinculat al moviment pels drets civils des de ben jove, l'any 1981 va fundar l'associació Ashoka, una organització sense ànim de lucre en el camp de l'emprenedoria social, convertint-se en l'associació més important del món d'aquestes característiques. El 2011 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries de Cooperació Internacional.

## Referències

* ↑ (català) Bill Drayton, fundador d'Ashoka, guanyador del Premi Príncep d'Astúries de cooperació
* ↑ (castellà) Premi Príncep d'Astúries de Cooperació Internacional - Acta
# La Sala (l'Esquirol)

La Sala és una masia de l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular (20 x 11), coberta a dues vessants i amb el carener paral·lel a la façana, situada a migdia. Està adossada parcialment al pendent del terreny per la façana Nord i presenta una bonica lliça al voltant de la qual es distribueixen, pel sector Oest un cobert i pel sector Est una edificació adossada a la masia, que és la casa dels amos. Consta de planta, pis i golfes. Totes les obertures són amb emmarcaments de gres. La façana principal presenta un cos de porxos amb dos pilars centrals, a la planta baixa hi ha un portal rectangular datat (indesxifrable) i dues finestres laterals amb forjat (corts); al primer pis, el porxo, que està tapiat amb totxo exceptuant el sector central (entre els dos pilars), presenta barana de fusta i un portal datat. A les golfes, que en aquesta façana tenen els murs de tàpia, hi ha dues finestretes. La façana Oest, adossada al pendent, presenta un portal rectangular amb llinda de roure i cinc finestres al primer pis i, a les golfes, una finestra i un balcó. La façana Nord presenta diverses obertures, dues de les quals estan datades (1762 i 1792). La façana Est presenta una part utilitzada pels amos, la casa dels quals continua fins al final de la lliça.

## Història

Masia que pertany al terme de Sant Martí Sescorts, vinculat religiosament a Manlleu i civilment a la senyoria del Cabrerès. La seva demarcació forma part de la batllia del Cabrerès des del segle xv. Ara bé, la parròquia de Sant Martí Sescorts no es refon definitivament amb el municipi de l'Esquirol fins al 1824, quan el Consell de Castella va denegar l'existència de les "Masies de Santa Maria de Corcó", que havia funcionat entre el 1814 i el 1824 amb la capitalitat a Sant Martí Sescorts.

## Referències

* 1 2 «La Sala 30». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Temporada 1938-1939 del Liceu

| Temporada 1938-1939 del Liceu |||||||
| Òpera | Compositor | Director musical | Director d'escena | Papers principals | Producció | Dates |
| Marina | Emilio Arrieta | Francisco Palos | Rafael Moragas | Conchita Panadés, Mercè Roca, Felipe Sanagustín, Pedro Terol, Pablo Gorgé, Jordi Frau, August Gonzalo, Alexandre Nolla | | 11 de desembre |
| La Dolores | Tomás Bretón | Josep Sabater | Rafael Moragas | Matilde Martín, Elena Lucci, Joan Rosich, Marcos Redondo, Pablo Gorgé, Manuel Gas, August Gonzalo, Josep Farràs | | 10 de gener |
| La bohème | Giacomo Puccini | Josep Sabater | Joan Villaviciosa | Mercè Capsir, Carlos Merino, Colombo Ciprione, Rosita Sanz, Manuel Gas, Frau, Giralt, Farràs, Nolla | | 29 d'abril |
| Carmen | Georges Bizet | Antoni Capdevila | Joan Villaviciosa | Concepció Callao, Antoni Cortis, Ricard Fuster, Maria Espinalt/Julia García/Pilar Duamirg | | |

## Referències

* ↑ «Programa de mà» (en castellà). Gran Teatre del Liceu. [Consulta: 3 març 2018].
* ↑ «Programa de mà» (en castellà). Gran Teatre del Liceu. [Consulta: 3 març 2018].
* ↑ «Programa de mà» (en castellà). Gran Teatre del Liceu. [Consulta: 3 març 2018].
# Torre Blanca (Sant Joan les Fonts)

La Torre Blanca és una obra de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

ÉS un gran casal de planta rectangular i teulat a dues aigües; té una torre quadrada a l'angle de ponent-migdia que arrenca a partir del segon pis; el teulat és a quatre aigües. L'edifici disposa de semi- soterrà, baixos, i dos pisos superiors. Totes les obertures estan distribuïdes simètricament i són en forma de balcó coronat per un frontó d'estuc. Disposa de dues portes d'accés, una d'elles amb porxo d'entrada amb diverses arcades. El teulat està sostingut per amplies mènsules decorades amb fullatges estilitzats.

## Història

A la vila d'Olot i comarca, es va generar, durant la segona meitat del segle xix un fort nucli industrial. Entre Olot i Sant Joan les Fonts, especialment a les vores de Fluvià, es comptabilitzaren una cinquantena de fàbriques de teixits, paper, filats, adobats, gèneres de punt, farines, tintoreria, barretines i altres. Així va néixer la primitiva fàbrica de paper Torras Hostench; ben entrada la nostra centúria es va construir, adossada a la fàbrica, la Vila o Torres Blanca que servia de residència per l'amo.

## Referències

* 1 2 «Torre Blanca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Syagrus romanzoffiana

La palmera pindó o ybá pitá (Syagrus romanzoffiana) és una espècie de planta de la família de les arecàcies, nativa del sud del Brasil, el Paraguai, el nord-est argentí, Bolívia i l'Uruguai. Es planta avui com ornamental, i s'ha introduït a aquest efecte en altres regions subtropicals del món, sent d'ús habitual en urbanisme. Tolera bé sòls relativament pobres i temperatures fresques.

## Característiques

S. romanzoffiana és una palmera de fins a 25 m d'altura, amb estípite de color grisaci i fins a 6 dm de diàmetre basal. Les fulles són palmells alterns, de 2 a 3 m, amb el raquis típicament caedis, pinnades, finament dividides, amb folíols lanceolats de fins a 1 m de llarg, que s'insereixen en el raquis en distintes files i agrupaments donant a la fulla un aspecte plomós. Són persistents, i han d'arrencar-se manualment en els exemplars destinats a decoració.
Produeix inflorescències intrafoliars molt ramificades, protegides per una espata lenyós i estriada, amb flors blanques o grogues, monoiques. Floreix en estiu i fructifica cap a finals d'aquest o començaments de la tardor. El fruit és una drupa globosa, verda quan immadura i taronja o groc al madurar, d'1-2 cm de diàmetre, contenint polpa densa i molt fibrosa i una única llavor de color bru; apareix en densos raïms. S'utilitza per a l'alimentació del bestiar.

## Hàbitat i cultiu

S. romanzoffiana prefereix sòls bé drenats, lleugerament àcids o neutres, rics en nutrients —especialment ferro i manganès—, i molt sol. Requereix bastant humitat en època de creixement, i en hivern tolera mitjanament bé les gelades si les temperatures diürnes són temperades.
És de creixement lent. Les llavors requereixen calor i humitat per a germinar, i el procés de germinació insume 3 a 6 mesos. Pot accelerar-se recollint els fruits immadurs i extraient la pulpa fibrosa d'aquests. És fàcil de trasplantar i resistent, pel que es prepara moltes vegades per a la introducció d'exemplars ja madurs en avingudes i altres superfícies verdes.

## Altres usos

Els natius del nord-est argentí i el Paraguai empraven la decocció d'arrels del pindó per a provocar o estimular la menorrea, o com abortiu en grans dosis.
# Gary Winick

Gary Winick (nascut el 1961 - 27 de febrer de 2011) fou un director de cinema i productor estatunidenc que ha dirigit pel·lícules com Tadpole (2002) i 13 Going on 30 (2004). També ha produït pel·lícules com Pieces of April (2003) amb la qual Patricia Clarkson va ser nominada per l'Oscar a la millor actriu secundària i November (2004), pel·lícula independent de la seva empresa de producció InDigEnt (fundada el 1999), que va guanyar el 2003 el Premi Independent Spirit John Cassavetes per produir Personal Velocity .
Winick va dirigir el remake de La teranyina de la Carlota protagonitzada per Dakota Fanning. Es va estrenar el 15 de desembre de 2006. Les seves pel·lícules més recents són Bride Wars i Cartes a Julieta. i va aconseguir el Master of Fine Arts de la Universitat de Texas a Austin i de l'AFI Conservatory. Winick va anar a l'escola privada de Manhattan Columbia Grammar and Preparatory School i es va graduar el 1979.

## Referències

* ↑ Digital Calling the Shots: Gary Winick
* ↑ «La teranyina de la Carlota». Arxivat de l'original el 2006-10-29. [Consulta: 22 setembre 2010].
* ↑ «Amanda Seyfried Helps Reunite Lovers in Verona - NYTimes.com».
* ↑ «Basking In The Sun». Arxivat de l'original el 2005-01-03. [Consulta: 22 setembre 2010].
* ↑ Sweet Nothing Filmmakers

## Enllaços externs

* Quatre directors donen lliçons sobre pros i contres del cinema digital Arxivat 2008-07-04 a Wayback Machine.
# La Sala (les Masies de Voltregà)

La Sala és una masia de les Masies de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia amb dos cossos clarament marcats. A la part de migdia del conjunt, hi ha una construcció de planta rectangular coberta a dues vessants i que consta de planta baixa i tres pisos, en els dos superiors s'hi obren galeries. Els murs d'aquest cos són de tàpia i els angles estan reforçats amb pedra. A la part de ponent d'aquest cos hi ha el portal d'entrada a la casa que coincideix amb el primer pis (aprofitant el desnivell del terreny). Adossat a aquest hi ha un altre cos amb el carener perpendicular a l'anterior cos i amb el vessant de la part sud més prolongat. A aquest cos s'hi accedeix per la part de llevant amb uns graons que coincideixen a nivell del primer pis.
La part inferior està construïda a base de pedra i la superior amb tàpia.

## Història

Antiga casa que forma part de la tradició històrica de la quadra de Sant Miquel d'Ordeig, la qual al fogatge de 1553 constava de quatre masos. Trobem registrat a Miquel Sala, alies Collell, perquè era aquell que habitava el mas Collell, nom que avui no trobem entre els masos d'aquest sector. És fàcil doncs que es tracti de l'actual mas Sala.
En uns camps d'aquesta propietat, a pocs metres de la casa hi havia un mas, el qual avui està enrunat.

## Referències

* 1 2 3 4 «La Sala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 agost 2021].