OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coronadita

La coronadita és un mineral de la classe dels òxids, que pertany i dona nom al grup de la coronadita. Va ser anomenada l'any 1905 per Waldemar Lindgreen en reconeixement de Francisco Vázquez de Coronado (1510 — 1554), conqueridor espanyol del sud-oest nord-americà.

## Característiques

La coronadita és un òxid de manganès i plom de fórmula química Pb(Mn₆$^{4+}$Mn₂$^{3+}$)O$_{16}$. A més dels elements de la seva fórmula també pot contenir impureses de ferro, alumini i aigua. Cristal·litza en el sistema monoclínic en agregats fibrosos botrioidlas (en forma de grans de raïm), intercalat amb altres bandes d'òxids de manganès i també en lamel·les microscòpiques corbes. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5 a 5. Està químicament relacionada amb les varietats riques en plom de cesarolita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la coronadita pertany a «04.DK: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); estructures de túnel» juntament amb els següents minerals: akaganeïta, criptomelana, hol·landita, manjiroita, mannardita, priderita, redledgeita, henrymeyerita, estronciomelana, romanechita i todorokita.

## Formació i jaciments

La coronadita és un mineral primari en filons hidrotermals o aigües termals; i és d'origen secundari en zones oxidades per sobre de roques amb contingut de manganès; també en dipòsits sedimentaris estratolligats.
S'ha trobat coronadita en tots els continents, exceptuant l'Antàrtida. A Catalunya ha estat trobada a les mines La Cresta, a Bellmunt del Priorat, i a la Maria Magdalena, a Ulldemolins, totes dues a la província de Tarragona, així com a les mines de Can Magre (Vidreres, Girona).
Sol trobar-se associada amb altres minerals com: hol·landita, pirolusita i altres òxids de manganès.

## Referències

* 1 2 3 «Coronadite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 «Coronadite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 16 de juliol 2012. [Consulta: 15 gener 2017].
* ↑ Joan Rosell Riba · Carles Rubio Rodríguez · Frederic Varela Balcells «Els minerals de vanadi de la mina "María Magdalena", Ulldemolins, el Priorat, Tarragona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 12, 5, 2017, pàg. 3-50 [Consulta: 27 novembre 2023].
* ↑ Xavier Rodríguez Poblador · Emilio Téllez García · Josep A. Ignacio Herrera · Josep Formiga Bosch «Les mines de Can Magre, Vidreres, la Selva, Girona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 12, 4, 2016, pàg. 3-46 [Consulta: 27 novembre 2023].
# Sueliton Pereira

Sueliton Pereira de Aguiar (19 d'agost de 1986) és un futbolista brasiler. Juga de lateral dret i el seu equip actual és el Goiás Esporte Clube.
Va ser el primer reforç del club vallecà en la tornada a la Primera Divisió el 2011 procedent del Esporte Clube São José, on disputava el Campionat gaúcho i en què va ser elegit el millor lateral dret del 2011, i el 2013 va fitxar pel Criciúma Esporte Clube. Posteriorment ha jugat al Figueirense FC i al Goiás Esporte Clube.

## Referències

* 1 2 Marca.com. «Sueliton Pereira, primer refuerzo para Primera», 02-06-2011. [Consulta: 2 juny 2011].
* ↑ Youtube. «Video: Sueliton Pereira Aguiar - Melhor Lateral Direito do Gauchão 2011», 17-05-2011. [Consulta: 17 maig 2011].
* ↑ «Criciúma apresenta Sueliton, substituto de Ezequiel: "Admiro essa equipe"» (en portuguès). diario catarinense, 18-01-2013. [Consulta: 1r febrer 2013].
# Sant Roc de Sant Julià de Vilatorta

Sant Roc de Sant Julià de Vilatorta és una obra del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici religiós.
És una ermita de planta rectangular, sense absis i amb una capella lateral a la part esquerra. La façana és orientada a migdia, està coronada per un campanar d'espadanya datat (1857). Té també un òcul i una portalada d'arc rebaixat, datada l'any 1783. La teulada és a dues vessants al cos central i a una sola a la capella.
El materials constructius són pedra sense polir, llevat els escaires i els elements ornamentals.

## Història

Lligada a la història del mas Obreda.
La tradició conta que fou erigida amb motiu d'una pesta de còlera. Anualment se celebra la festa del Sant patró a qui és advocada l'ermita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Roc de Sant Julià de Vilatorta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
* ↑ «Capella de Sant Roc». Ajuntament de Sant Julià de Vilatorta. [Consulta: 13 febrer 2016].
# Girardia canai

Girardia canai és una espècie de triclàdide dugèsid que habita l'aigua dolça de Xile.

## Morfologia
### Diagnosi

Els testicles de Girardia canai es troben en posició ventral i el canal de la bursa forma un angle recte a la seva obertura a l'atri genital. La bursa copulatrix és d'una mida entre mitjana i gran. L'epiteli de l'atri i de la bursa amb nuclis intrapitelials. El recorregut dels conductes espermàtics és molt variable, tot i que normalment és asimètric. No presenten vesícules espermàtiques intrapenianes. En comptes d'això, els conductes espermàtics canvien la seva histologia de dràsticament, formant dos conductes prims amb una estructura idèntica a la del conducte ejaculador amb un epiteli alt de cèl·lules cilíndriques infranucleades, citoplasma pàl·lid i un lumen molt estret. Els conductes es fusionen dins la papil·la peniana i el conducte ejaculador acaba en posició terminal. La papil·la peniana és força llarga.

## Referències

* 1 2 Curino, A.C.; Cazzaniga, N.J. «A new species of freshwater planarian from Chile (Platyhelminthes: Tricladida), with a nomenclatural note on Girardia festae (Borelli, 1898)». Proceedings of The Biological Society of Washington, 106, 4, 1993, pàg. 633-644.
# Microencapsulació

La Microencapsulació és un procés en el qual petites partícules o gotetes estan envoltades per un recobriment per donar lloc a petites càpsules, amb moltes propietats útils. En general, es fa servir per incorporar ingredients alimentaris, enzims, cèl·lules o altres matèries a escala micromètrica. També es fa servir per tancar sòlids, líquids o gasos en productes farmacèutics per evitar la seva ràpida desintegració Una microcàpsula és una petita esfera amb una paret uniforme que l'envolta. Algunes matèries com lípids i polímers, com l'alginat, es poden usar com una mescla per atrapar el material d'interès dins seu. Moltes microcàpsules tenen un diàmetre entre uns pocs micròmetre uns pocs mil·límetres. La capa cobertora generalment està feta de:
* Etil cel·lulosa
* Alcohol polivinil
* Gelatina
* Alginat de sodi

## Referències

* ↑ ; Hemant, K. S.; Ram, M; Shivakumar, H. G. «Microencapsulation: A promising technique for controlled drug delivery». Research in Pharmaceutical Sciences, 5, 2, 2010, pàg. 65–77. PMC: 3093624. PMID: 21589795.

## Bibliografia

* Prakash, S. et al. "The Gut Microbiota and Human Health with an Emphasis on the Use of Microencapsulated Bacterial Cells", Journal of Biomedicine and Biotechnology (2011), Arxivat 2019-09-11 a Wayback Machine.
* Brandau, T «Preparation of monodisperse controlled release microcapsules». Intl. J. Pharm, 242, 2002, pàg. 179–184. DOI: 10.1016/S0378-5173(02)00151-5.

## Enllaços externs

* Southwest Research Institute
# (7066) Nessus

(7066) Nessus és un cos menor pertanyent als centaures descobert per l'equip del Spacewatch el 26 d'abril de 1993 des de l'Observatori Nacional de Kitt Peak, als Estats Units d'Amèrica.

## Designació i nom

Nessus es va designar al principi com 1993 HA2. Posteriorment, en 1997, va rebre el seu nom en referència a Nessos, un personatge de la mitologia grega.

## Característiques orbitals

Nessus orbita a una distància mitjana del Sol de 24,47 ua, i pot apropar-se fins a 11,76 ua i allunyar-se'n fins a 37,19 ua. La seva inclinació orbital és 15,66 graus i l'excentricitat 0,5195. Triga a completar una òrbita al voltant del Sol 121,1 anys. El moviment de Nessus sobre el fons estel·lar és de 0,00814 graus per dia.

## Característiques físiques

La magnitud absoluta de Nessus és 9,6.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (7001-8000)
* Cos menor del sistema solar

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 14 novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=7066.
* ↑ ««New names of minor planets»» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2016].
* 1 2 ««(7066) Nessus».» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 26 gener 2016].
# Coronada y el toro

Coronada y el toro és una obra de teatre escrita per Francisco Nieva el 1974 com a part del cicle «teatro furioso» del mateix autor, en la que satiritza l'"espanya negra" i defensa el dret del poble a una revolució. No va ser estrenada fins al 29 d'abril de 1982 al Teatre María Guerrero de Madrid amb gran èxit. L'obra té l'origen en el conte del propi Nieva Apuntes de feria.

## Argument

Coronada, germana de l'alcalde de Farolillo de San Blas, Zebedeo, es rebela contra la dictadura del seu germà que oprimeix el poble. L'alcalde ordena la seva detenció i organitza una festa amb braus per tal d'entretenir el poble, però el toro es rebela se junta amb Coronada. Tots dos són condemnats a mort i executats junt amb altres rebels, però un misteriós home-monja els ressuscita i els fa pujar als cels.

## Repartiment

* Esperanza Roy - Coronada
* José Bódalo - Zebedeo

## Premis

Fotogramas de Plata 1982
| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor intèrpret de teatre | Esperanza Roy | Nominada |

## Referències

* ↑ Aplazado el estreno de 'Coronada y el toro', de Nieva, EL País, 27 d'abril de 1982
* ↑ El sueño del teatro total, El País, 1 de maig de 1982
* ↑ Coronada y el toro a espanaescultura.es
* ↑ Coronada y el toro todoanalisisliterario.com

## Enllaços externs

* Coronada y el toro a teatro.es
* Fragment de Coronada y el toro a Youtube
* PDF Programa de Coronada y el toro al web de Josep Maria Pou
# Sphaenorhynchus lacteus

Sphaenorhynchus lacteus és una espècie de granota que es troba al Brasil, a Colòmbia, a l'Equador, a la Guaiana Francesa, a Guyana, al Perú, al Surinam, a Trinitat i Tobago, a Veneçuela, i possiblement també a Bolívia.

## Referències

* Fordham et al (2006). Sphaenorhynchus lacteus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 3 gener 2008 (en anglès). (anglès)
# Sant Roc de Farrera

Sant Roc de Farrera, o Santa Eulàlia de Mèrida, és l'església del poble de Farrera, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situada en el mateix poble de Farrera, en el centre de l'extrem de ponent. Pertanyia a aquesta parròquia el santuari de Santa Magdalena de Ribalera.

## Descripció

Església d'una sola nau, coberta amb volta de canó dividida en trams i flanquejada per sis capelles laterals. La capçalera, orientada a orient és rectangular i també està coberta amb volta de canó. La porta d'arc rebaixat s'obre als peus de la nau, lleugerament desplaçada respecte l'eix marcat pel pinyó de la coberta a dues vessants. Per damunt de la porta, hi ha un òcul i sobre d'aquest, una petita finestra, tot desplaçat respecte l'eix central de la façana. Al costat est, l'església es troba adossada a la roca. Al costat oest i sobre el carrer Major, s'aixeca el petit i pintoresc campanar, adossat a l'església i a la base del qual s'obre una ample arcada de mig punt per on passa el carrer. El campanar és de planta quadrada a la base, esdevenint octogonal al segon pis amb una finestra d'arc de mig punt i rematat per un xapitell de llicorella. El llosat de la nau és així mateix de licorella. Els murs són de pedra pissarrosa local sense desbastar i de mides irregulars.

## Història

En l'acta de consagració de La Seu d'Urgell, Farrera és una de les parròquies de la Vall de Tírvia. L'església parroquial, dedicada llavors a Sta. Eulàlia, fou visitada pels delegats de l'arquebisbe de Tarragona l'any 1314 en el seu recorregut pel deganat de Cardós. Segons la dècima del 1391, el seu capellà havia de pagar la quantitat de 15 sous. A principis del segle xvi, Farrera era parròquia de l'oficialitat de Tírvia i el seu rector era Pere Blates. Segons les visites pastorals de 1575 i 1758, l'edifici de Sta. Eulàlia no presentava problemes estructurals dignes de ressaltar; en la darrera d'aquestes visites, Sta. Eulàlia tenia com a sufraganies la d'Alendo i St. Martí de Mallolís. Per algun motiu que desconeixem, actualment l'església de Farrera apareix dedicada a St. Roc i no a Sta. Eulàlia. Actualment depèn de la parròquia de Llavorsí.

## Referències

* 1 2 «Sant Roc de Farrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa; Vivancos Pérez, Juan. «Sant Roc de Farrera (abans Santa Eulàlia)». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Farrera de Pallars». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Roc de Farrera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* Una imatge del Frontal d'altar de Sant Roc de Farrera
# Rayet (cràter)

Rayet és un petit cràter d'impacte que pertany a la cara oculta de la Lluna, més enllà del terminador nord-est. S'hi troba al sud-oest del cràter més gran Millikan, i a l'est de Petrie, de grandària comparable. Pel seu costat sud-est, apareixen els cràters H. G. Wells i Cantor.
Aquest cràter és aproximadament de forma circular, amb una vora esmolada i parets interiors sense trets característics, que s'inclinen cap a un sòl interior gairebé anivellat, que ocupa aproximadament dos terços del diàmetre total del cràter. Aquesta formació no ha estat notablement desgastada per l'erosió generada per altres impactes.
Va rebre el seu nom en memòria de l'astrònom francès Georges Rayet (1839-1906).

## Cràters satèl·lit

Per convenció aquests elements són identificats en els mapes lunars posant la lletra en el costat del punt central del cràter que està més proper a Rayet.
| Cràters satèl·lit | Rayet Coordenades Diàmetre H 43° 24′ N, 116° 42′ E﻿ / ﻿43.4°N,116.7°E﻿ / 43.4; 116.7 16 km P 43° 18′ N, 114° 00′ E﻿ / ﻿43.3°N,114.0°E﻿ / 43.3; 114.0 17 km Y 47° 12′ N, 113° 00′ E﻿ / ﻿47.2°N,113.0°E﻿ / 47.2; 113.0 14 km |

## Referències

* ↑ "Rayet (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)

### Altres referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* Referencia UAI del CRÁTER
* LPI Digital Lunar Orbiter Photographic Atlas of the Moon
* Mapa LROC
# Ginés Sánchez Balibrea

Ginés Sánchez Balibrea (n. 1906) va ser un militar i docent espanyol.

## Biografia

Nascut a Cartagena en 1906, va ingressar a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo al juliol de 1924. Dos anys després va ingressar a l'Acadèmia general del Cos d'infanteria de marina. Després de l'esclat de la Guerra civil es va mantenir fidel a la República. El setembre del 1937 va ser nomenat comandant de la 94a Brigada Mixta, tenint una destacada en la participació en la batalla de Terol. L'abril del 1938 va ser nomenat comandant de la 34a Divisió, que cobria el front del Segre.
Al final de la contesa es va exiliar a Panamà, on va dirigir els col·legis «Abel Bravo» i «José Guardia Vega» de Colón.

## Obres

* —— (2002). Guerra y exilio. Panamá: Imprenta Universal Books.

## Referències

* ↑ Engel, 1999, p. 214.
* ↑ Martínez Bande, 1978, p. 14.
* ↑ Giral, 1994, p. 332.
* ↑ Gólcher, 1999, p. 104.
* ↑ Fernández Díaz, 2009, p. 316.

## Bibliografia

* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Fernández Díaz, Victoria. El exilio de los marinos republicanos. Universidad de Valencia, 2009. ISBN 978-84-370-7395-8.
* Giral, Francisco. Ciencia española en el exilio 1939-1989. El exilio de los científicos españoles. Anthropos Editorial, 1994. ISBN 8476584423.
* Gólcher, Ileana. Este país, un canal. Encuentro de culturas. Proyecto Etica Cívica y Cultura Democrática, 1999.
* Martínez Bande, José Manuel. La Batalla del Ebro. Madrid: San Martín, 1978.
# Microestat (mecànica estadística)

En mecànica estadística, un microestat és una configuració microscòpica específica que un sistema termodinàmic pot ocupar amb una certa probabilitat en el curs de les seves fluctuacions tèrmiques. En altres paraules, un microestat és un punt de l'espai de les fases del sistema.
Oposadament, el macroestat d'un sistema es refereix a les propietats macroscòpiques del sistema, tal com la temperatura i la pressió. Sovint els tractats de mecànica estadística donen una definició equivalent de macroestat especificant-lo per a un sistema termodinàmic aïllat. Un macroestat d'un sistema aïllat termodinàmicament ve especificat per un determinat conjunt de valors d'energia, de nombre de partícules i de volum del sistema. Seguint aquesta definició, podem descriure els microestats del sistema com les possibles maneres que les partícules del sistema es poden trobar per tal de donar aquest particular macroestat.
Un macroestat es caracteritza per una distribució de probabilitat de possibles estats al llarg d'una determinada col·lectivitat estadística de tots els microestats. Aquesta distribució descriu la probabilitat de trobar el sistema en un determinat microestat. En el límit termodinàmic, els microestats pels quals va passant el sistema macroscòpic durant les seves fluctuacions tindran totes les mateixes propietats macroscòpiques.

## Referències

* ↑ «Macrostates and Microstates». Arxivat de l'original el 2010-07-17. [Consulta: 26 agost 2013].
* ↑ Reif, Frederick. Fundamentals of Statistical and Thermal Physics. McGraw-Hill, 1965, p. 66. ISBN 07-051800-9.
* ↑ Pathria, R K. Statistical Mechanics. Butterworth-Heinemann, 1965, p. 10. ISBN 0-7506-2469-8.
# 824
## Esdeveniments

* Les tropes franques van ser derrotades en trobar-se amb l'oposició tant d'Ènnec Aritza com de Mussa II de Tudela al pas de Roncesvalls
* Data probable de la creació del regne de Navarra
* Ratzia dels vikings a la costa irlandesa entre Wexford i Cork, i el monestir de Skellig Michael.

## Necrològiques

* 25 de desembre - Chang'an (Xina): Han Yu (en xinès tradicional 韓愈, xinès simplificat 韩愈,) erudit xinès de la dinastia Tang (n. 768).

## Referències

* ↑ Todd, James Henthorn. Rerum Britannicarum Medii Ævi Scriptores, Or, Chronicles and Memorials of Great Britain and Ireland During the Middle Ages (en anglès). vol.48. Longmans, Green, Reader and Dyer, 1867, p. xxxviii.
* ↑ Kamenarovic, Ivan P.. La Chine classique. París: Belles lettres, 1999. ISBN 2-251-41011-2.
# Gabriella de Lucia

Gabriella de Lucia és una astrofísica italiana. Va obtenir un doctorat en astrofísica teòrica a l'Institut Max-Planck d'Astrofísica (MPA, Garching, Alemanya) el 2004. En el mateix any, se li va oferir a 3 anys (més tard es va estendre a 5 anys) posició postdoctoral a l'Institut Max-Planck d'Astrofísica (MPA). El 2008, va ser guardonada amb una beca per a investigadors independents a partir del Consell Europeu de Recerca per establir un petit grup de recerca a l'Observatori astronòmic de Trieste, on es va traslladar com a Investigadora Sènior el 2009. Actualment és astrònoma de l'Institut Nacional d'Astrofísica italià l'Observatori astronòmic de Trieste.
Ha fet contribucions importants a la connexió entre els models teòrics de formació de l'estructura i les propietats observades de les galàxies en diferents èpoques còsmiques. Ha explorat aquesta connexió utilitzant diverses tècniques innovadores, que han portat a importants revisions a les interpretacions convencionals de les propietats observades de les galàxies. Els models que ha desenvolupat han donat una nova forma a la nostra comprensió dels processos físics que impulsen l'evolució de les galàxies i, en particular, de com aquestes depenen de l'entorn en el qual les galàxies resideixen.

## Premis

Gabriella de Lucia va obtenir el Premi MERAC 2013 al Millor Investigador de Carrera Primerenc en Teòrica Astrofísica, pel seu treball en el teòric modelatge de la formació de galàxies i la seva evolució. Els models que ha desenvolupat han donat una nova forma a la nostra comprensió dels processos físics que impulsen l'evolució de les galàxies i, en particular, de com aquestes depenen de l'entorn en què les galàxies resideixen.

## Referències

* ↑ Lloc web de l'EAS
# Creu de terme del Portal Reial

La Creu de terme del Portal Reial és creu de terme del municipi de Conesa (Conca de Barberà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu situada a l'altra banda de la riera, orientada a la banda de muntanya del Portal Reial o de la Font, fora muralla, al mig de la bifurcació dels antics camins de Santa Coloma i Savallà del comtat. A la base té una graonada de dos graons amb la inscripció «SANTA MISSIÓ 1949»; damunt es troba el sòcol, de forma octogonal i suportant un fust d'una sola peça, de vuit metres i un diàmetre de cinquanta centímetres. El capitell està decorat amb grups escultòrics de figures humanes; al seu damunt es troba el pinacle i, a sobre, un altre petit capitell amb tres escuts: el de la confederació catalano-aragonesa, el dels Cervera i el de la dels Montpaó. Corona la construcció una creu reconstruïda, de dos plans amb motius de flors de lis estilitzats.

## Referències

* ↑ «Creu de terme del Portal Reial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Creu de terme del Portal Reial». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2014-03-05. [Consulta: 14 setembre 2014].