OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Great Sampford

Great Sampford és una localitat situada al comtat d'Essex, a Anglaterra (Regne Unit), amb una població estimada a mitjan 2016 de 649 habitants.
Està situada al sud-est de la regió Est d'Anglaterra, al nord-est de Londres, i a poca distància de la ciutat de Chelmsford —la capital del comtat— i de la costa de la mar del Nord.

## Referències

* ↑ Citypopulation.de Estadístiques del comtat de Essex. Consultat el 12 de juliol de 2018.
# Canal de Foxe

El canal de Foxe és un braç de mar de la regió de Qikiqtaaluk, Nunavut, Canadà. Separa la conca de Foxe, al nord, de la badia de Hudson i l'estret de Hudson, al sud. A l'oest i al sud-oest hi ha l'illa Southampton, a l'est l'illa de Baffin i al nord-oest la península de Melville.
El canal pren el seu nom de l'explorador anglès Luke Foxe, el qual hi va arribar el 1631.

## Referències

* ↑ Government of Canada, Natural Resources Canada. «Place names - Foxe Channel». [Consulta: 28 desembre 2020].
* ↑ «Luke Foxe | British explorer» (en anglès). [Consulta: 28 desembre 2020].
# Solpúgids

Els solpúgids (Solpugidae) són una família de solifugs o aranyes camell. Els solpúgids tenen grups de papil·les als seus pedipalps o òrgans sensorials. Les papil·les surten d'enllaços caracteritzats per la funció de mecanoreceptor i de quimioreceptors de contacte, que els permet respondre a estímuls com el tacte i el so.

## Gèneres

Els gèneres de la família inclouen:
* Metasolpuga Roewer, 1934
* Oparba Roewer, 1934
* Oparbella Roewer, 1934
* Prosolpuga Roewer, 1934
* Solpuga Lichtenstein, 1796
* Solpugassa Roewer, 1933
* Solpugeira Roewer, 1933
* Solpugella Roewer, 1933
* Solpugema Roewer, 1933
* Solpugiba Roewer, 1934
* Solpugista Roewer, 1934
* Solpugisticella Turk, 1960
* Solpuguna Roewer, 1933
* Solpugyla Roewer, 1933
* Zeria Simon, 1879
* Zeriassa Pocock, 1895

## Referències

* ↑ Biolib
* ↑ [Paula E. Cushing, Patrick Casto, Elizabeth D. Knowlton, Suzanne Royer, Damien Laudier, Douglas D. Gaffin, Lorenzo Prendini, and Jack O. Brookhart "Comparative Morphology and Functional Significance of Setae Called Papillae on the Pedipalps of Male Camel Spiders (Arachnida: Solifugae),"Annals of the Entomological Society of America 107(2), 510-520, (1 March 2014).]
* ↑ «The Arachnid Order Solifugae». Arxivat de l'original el 2020-10-21. [Consulta: 17 desembre 2020].
# Andrea Tornielli

Andrea Tornielli (Chioggia, 14 de març de 1964) és un periodista italià i escriptor religiós. És casat i té tres fills.

## Biografia

Llicenciat en Història de la llengua grega a la Universitat de Pàdua, el desembre de 1987 Tornielli esdevingué un periodista sobre el catolicisme i escriptor. Va col·laborar al diari catòlic Il Sabato i al mensual 30Giorni entre 1992 i 1996. Fou periodista al diari conservador Il Giornale, de 1996 a 2011. Va començar a La Stampa el març de 2011, com a vaticanista, i és el coordinador de la pàgina sobre el Vaticà del diari, anomenada Vatican Insider, publicada en tres llengües i enterament dedicada a la informació relacionada amb el Vaticà i l'Església catòlica. També té un programa mensual a Maria Radiofònica.
Té molts llibres publicats, sobretot de temàtica religiosa, traduïts a diverses llengües, incloent diverses biografies i temàtiques com el papa Pius XII i l'Holocaust, o el Jesús històric i Pius de Pietrelcina.

## Referències

* ↑ Vatican Insider
* ↑ Intervista a Tornielli della agenzia Zenit sul suo libro Padre Pio l'ultimo sospetto
# Capella de Darnac

La Capella de Darnac fou una església romànica, actualment desapareguda, del poblat rossellonès de Darnac, en l'actual terme de Brullà, a la Catalunya del Nord.
Juntament amb la Torre de Darnac eren al lloc on es dreça actualment
Està documentada des del 967 (in locum quem dicunt Darnago), i el 981, consta el sacellum de Darnago (capella o santuari).

## Bibliografia

* Ponsich, Pere. «Esglésies romàniques del Rosselló anteriors al 1300: Brullà, Capella de Darnac». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ El Mas Tardiu en els ortofotomapes de l'IGN
# Tissintita

La tissintita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al subgrup dels clinopiroxens. Rep el nom del meteorit de Tissint, recollit al Marroc el 2011.

## Característiques

La tissintita és un inosilicat de fórmula química (Ca,Na,◻)AlSi₂O₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013, sent publicada per primera vegada el 2019. Cristal·litza en el sistema monoclínic, i és l'anàleg de calci de la jadeïta.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben a les seccions ut1 i ut2 del meteorit Tissint depositades a la col·lecció de meteorits del Museu McClung d'Història Natural i Cultura de la Universitat de Tennessee, als Estats Units.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al meteorit de Tissint, un meteorit marcià que va caure al Marroc el 18 de juliol de 2011. També ha estat descrita en altres dos meteorits: el NWA 8003 i el NWA 10658, ambdós recollits al nord-oest d'Àfrica.

## Referències

* ↑ «Tissintite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 febrer 2022].
* ↑ «Tissint Martian meteorite, Tata Cercle, Tata Province, Souss-Massa Region, Morocco» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 febrer 2022].
# Sublaqueum

Sublaqueum, moderna Subiaco, va ser una ciutat de la vall de l'Anio, a uns 35 km al nord de Tibur (Tívoli).
El seu nom deriva dels llacs formats a la zona pel riu Anio, anomenats Simbruina Stagna o Simbrivii Lacus. Aquests estanys eren en gran part artificials, construïts com a embassaments per recollir les aigües que arribaven a Roma a través de la aqüeductes de l'Aqua Marcia i l'Aqua Claudia. La ciutat no s'esmenta abans del regnat de Neró, on hi va tenir una vil·la que es deia Villa Neroniana Sublacensis, segons Tàcit. Probablement era una dependència municipal de Tibur. Plini el Vell l'esmenta, però no com a municipi. Els llacs van subsistir fins a l'any 1305.
Subiaco va ser famosa a l'edat mitjana com a lloc de retir de Benet de Núrsia, el fundador de l'orde dels benedictins. És possible que llavors estigués deserta i que s'hagués format entorn del monestir que havia fundat Benet.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Sublaqueum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 3 juny 2023].
# Bernard Bosanquet

Bernard Bosanquet (Rock Hall, Northumberland, 14 de juny de 1848 − Londres, 8 de febrer de 1923), va ser un filòsof i teòric polític anglès, que va influir en matèria de polítiques socials al pas del segle xix al xx al Regne Unit.
Es va educar a l'escola Harrow i al Col·legi Balliol, a Oxford. Després de la seva graduació, va ser triat becari a la Universitat d'Oxford, elecció que va rebutjar per dedicar-se a la investigació filosòfica. Es va mudar a Londres el 1881, on va ser membre actiu de la Societat Ètica de Londres i la Charity Organisation Society. Ambdues afiliacions demostraven ja l'ètica filosòfica de Bosanquet. Va publicar textos sobre un ampli conjunt de temes, com a lògica, metafísica, estètica i política. En metafísica és recordat com un representant clau de l'idealisme absolut al costat a F. H. Bradley, si bé aquest es referia a aquests conceptes com «filosofia especulativa».
Bosanquet va ser un dels líders de l'anomenat moviment neohegelià al Regne Unit. Va rebre fortes influències dels antics filòsofs grecs Plató i Aristòtil, però també dels filòsofs alemanys Hegel i Kant.
Entre els seus treballs més coneguts es troben «La teoria filosòfica de l'Estat» (1899) i les seves Conferències Gilford: «El principi de la individualitat» i el valor i «Valor i destinació de la individualitat», publicades el 1912 i 1913 respectivament.

## Referències

* Pàgina sobre Bernard Bosanquet
* The Principle of Individuality and Value Arxivat 2008-04-16 a Wayback Machine., Macmillan, 1912. (Conferències Gifford, 1910-12)
* The Value and Destiny of the Individual Arxivat 2008-04-16 a Wayback Machine., Macmillan, 1923. (Conferències Gifford, 1910-12)
* The Philosophical Theory of The State (1899/2001) Arxivat 2012-12-01 a Wayback Machine., Kitchener, : Batoche Books
* Archives Hub: Bosanquet Papers
# Great Shelford

Great Shelford és un poble situat aproximadament a 4 milles (6.4 km) al sud de Cambridge, al comtat de Cambridgeshire, a l'est d'Anglaterra. La població el 1841 era de 803 persones. El 2001, aquesta havia augmentat fins a 3.949 i el cens de 2011 a 4.233. Va ser descrit com el vint-i-dosè poble més ric de Gran Bretanya el 2011.
Great Shelford està agermanada amb Verneuil-en-Halatte, al departament de l'Oise de França.

## Referències

* ↑ «2001 Census» (PDF) (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-05-14. [Consulta: 28 abril 2022].
* ↑ «Civil Parish population 2011». Neighbourhood Statistics. Office for National Statistics. Arxivat de l'original el 11 d’octubre 2016.
* ↑ McGhie, Caroline. «Britain's richest villages», 28-03-2011.
* ↑ «Shelford Twinning Association».

## Bibliografia

* History, Gazetteer and Directory of Cambridgeshire, published by Robert Gardner, Peterborough, 1851.
* Bullwinkle, Alan «The Tunwells of Fulbourn and Great Shelford». Cambridgeshire Family History Society Journal [Cambridge], 4, 5, 01-02-1984, pàg. 123–125.
* Mee, Arthur, Cambridgeshire; new rev. ed. (The King's England.) London: Hodder & Stoughton, 1965, p. 140.

## Enllaços externs

* Great Shelford community website
* Village Website
* "The Shelford Feast"
# Cantó de Saint-Malo-Sud

El cantó de Saint-Malo-Sud (bretó Kanton Sant-Maloù-Su) és una divisió administrativa francesa situat al departament d'Ille i Vilaine a la regió de Bretanya.

## Composició

El cantó aplega 3 comunes :
| Nom francès | Nom bretó | Població | km² | Codi Postal | Codi INSEE |
| La Gouesnière | Gouenaer | 1.068 | 8,74 | 35350 | 35122 |
| Saint-Jouan-des-Guérets | Sant-Yowan-an-Havreg | 2.484 | 9,24 | 35430 | 35284 |
| Saint-Malo (fracció) | Sant-Maloù | 21.538 | ? | 35400 | 35288 |
| Cantó | Sant-Maloù-Su | 25.090 | ? | - | 3539 |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| -1998 | Marcel Planchet | Divers droite |
| 1998- | Jacky Le Menn | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions cantonals de 2007
# Sota sospita (desambiguació)

«Sota sospita» té aquests significats:
* Sota sospita, pel·lícula estatunidenca de Robert Benton de 1982.
* L'ombra de la sospita (Under Suspicion), pel·lícula estatunidenca de 1991, escrita i dirigida per Simon Moore
* Sota sospita (pel·lícula de 1999), pel·lícula franco-estatunidenca dirigida per Stephen Hopkins, de 1999.
# Antoni Miracle i Mercader

Antoni Miracle i Mercader fou un empresari i polític català. Pertanyia al sector de la construcció i fou director gerent de Constructura Fomento de la Propiedad SA, fundada el 1912 per a construir cases barates per als treballadors, i de la que també en formaren part Emili Junoy i Gelabert i Joan Pich i Pon, entre d'altres.
Membre de la Lliga Regionalista, fou elegit diputat pel districte de Sant Feliu de Llobregat a les eleccions generals espanyoles de 1918 1919, 1920 i 1923. També fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1932 per la circumscripció de Barcelona. El 1935 fou president del Comitè Central del Segell Pro Infància.

## Referències

* ↑ Portugalete: rozando la mínima expresión de las Casas Baratas en la Margen Izquierda p. 503
* ↑ La Vanguàrdia 13 de juliol de 1935

## Enllaços externs

* Fitxa al Congrés dels Diputats
* Resultats de les eleccions de 1932 a Barcelona a la Vanguardia
# Carmen, Jesús e Iñaki

Carmen, Jesús e Iñaki va ser un grup de música folk i cançó social de La Rioja, Espanya, durant l'època de la transició, autors de la cançó La Rioja existe, autèntica icona del sentiment autonòmic d'aquesta comunitat.

## Història

El 1970 Carmen Medrano i Jesús Vicente Aguirre van començar a cantar sota el nom de "Carmen y Jesús" i més tard, en 1971 formarien el grup Rebaño Feliz. Entre 1974 i 1975 recorren Europa donant concerts entre grups d'emigrants i exiliats de la dictadura franquista juntament amb altres cantautors com Amancio Prada, Imanol o Joaquín Sabina. A Nuremberg s'incorpora al grup Iñaki Ramos, fill d'emigrants, per a formar el definitiu Carmen, Jesús e Iñaki.
Després de la fi de la dictadura tornen a Espanya en 1976, multiplicant les seves actuacions per tota La Rioja i Espanya, a més de diverses gires per França, Alemanya, Bèlgica i Anglaterra. Gravaren el seu primer disc, De lunes a sábado, en 1977 i a l'any següent altre més anomenat Iregua. Es van convertir en la veu del moviment autonòmic riojà, culminat en 1982 amb la proclamació de l'Estatut d'Autonomia. El 2 de juliol de 1979 Carmen morí prematurament d'una malaltia, acabant d'aquesta trista manera la història del grup.
Se li va rendir un emotiu funeral en la plaça de toros de Logronyo, al que van acudir més de deu mil persones; i amics com Elisa Serna, La Bullonera, Labordeta, Imanol, Joaquín Sabina, Jorge Melgarejo o Chema Purón van aportar el seu homenatge. A la ciutat de Logronyo es recorda a Carmen Medrano amb un carrer en el seu nom.

## Discografia

* De lunes a sábado, 1977, (La Rioja existe, La Balada de San Asensio, Mi pueblo dormido, De lunes a sábado...)
* Iregua, 1978, (Ya se van los quintos, Masa, La Rioja empieza a caminar, Iregua...)
* Resumen, 1986, resum dels dos LP's anteriors, amb dues cançons noves
* Balance de sumas y saldos, 1996, recopilatori en CD

## Enllaços externs

* Carmen, Jesús e Iñaki Arxivat 2009-12-17 a Wayback Machine.
* Carmen Medrano a valvanera.com Arxivat 2006-05-08 a Wayback Machine.
# Tista

Tista (també Trishna o Trisrota en sànscrit que vol dir 'set' i 'tres fonts') és un riu de Sikkim, Bengala Occidental i Bangladesh.
Neix al llac Chatamu al Tibet, i tindria una font complementària al Kinchinjunga a Sikkim; creua aquest estat i forma la frontera entre Sikkim i Bengala Occidental (districte de Darjeeling), on entra seguint en direcció sud-est i després passa a Bangladesh on desaigua finalment al Brahmaputra al districte de Rangpur. El seu curs és d'uns 200 km.
Els afluents principals són el Gran Ranjit, el Rangpo, el Rilli, el Rangjo, el Rayeng, el Sivok, el Lisu o Lish, el Ghish, el Saldanga, i diversos rierols menors dels quals el principal és el Ghaghat. El Manas és una derivació d'aquest riu al que després es reincorpora després de 40 km.
Va canviar una mica el curs després de la gran inundació de 1787.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Albert Meyong Zé

Albert Meyong (Yaoundé, 19 d'octubre de 1980) és un futbolista camerunés, que ocupa la posició de davanter.

## Trajectòria

Va iniciar la seua carrera a Europa a l'equip italià de la Ravenna Calcio, on va romandre temporada i mitja abans de recalar al Vitória Futebol Clube, de la lliga portuguesa. Allà hi va guanyar la Taça de Portugal del 2005, tot marcant el gol definitiu davant el Benfica.
L'estiu del 2005, signa amb el C.F. Os Belenenses, on qualla una bona temporada, amb 17 gols. A l'any següent marxa al Llevant UE, de la primera divisió espanyola. La temporada 07/08, donada la situació econòmica del conjunt valencià, és cedit a l'Albacete Balompié, tot i que arriba a jugar un encontre amb el Llevant.
Al mercat d'hivern de la temporada 07/08 hi retorna a l'Os Belenenses. En el seu primer encontre, marca un gol de penal davant l'Associação Naval 1º de Maio (2-1). Però, en ser el tercer club amb el qual juga en una mateixa temporada, contrari a les regulacions FIFA, es considera que l'alineació és il·legal i el seu club és sancionat amb la pèrdua de l'encontre més altres tres punts.
El davanter fitxa a l'agost del 2008 per l'Sporting de Braga.
# Berryville (Virgínia)

Berryville és una població dels Estats Units a l'estat de Virgínia. Segons el cens del 2000 tenia 2.963 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Berryville tenia 2.963 habitants, 1.239 habitatges, i 783 famílies. La densitat de població era de 635,6 habitants per km².
Dels 1.239 habitatges en un 28,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,7% hi vivien parelles casades, en un 13,1% dones solteres, i en un 36,8% no eren unitats familiars. En el 32,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 18,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,28 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,9.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,1% tenia menys de 18 anys, un 5,7% entre 18 i 24, un 27,3% entre 25 i 44, un 21,5% de 45 a 60 i un 22,5% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 74,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 39.871 $ i la renda mediana per família de 52.176 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.750 $ mentre que les dones 26.531 $. La renda per capita de la població era de 20.337 $. Entorn del 4,1% de les famílies i el 7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Berryville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Berryville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 13 agost 2010].
# Great Northern, Piccadilly and Brompton Railway

Great Northern, Piccadilly and Brompton Railway (GNP&BR), també coneguda com a Piccadilly tube, fou una companyia de ferrocarril que es va establir el 1902 i que va construir una línia de metro de gran profunditat. GNP&BR estava formada per la fusió de dues companyies: Brompton and Piccadilly Circus Railway (B&PCR) i Great Northern and Strand Railway (GN&SR). A més també va incorporar part d'una ruta ideada per una tercera companyia, Metropolitan District Railway (MDR). L'empresa formava part del holding Underground Electric Railways Company of London Limited (UERL).
B&PCR i GN&SR es van constituir el 1896 i 1898 respectivament, però la construcció d'ambdós ferrocarrils es van posposar per falta de fons. El 1902 UERL, que ja controlava MDR, va prendre el control de B&PCR i GN&SR i aviat va incrementar els fons. Van intentar construir diferents rutes però la majoria foren desestimades pel Parlament del Regne Unit.
El 1906 GNP&BR va obrir la seva línia de 22 estacions al llarg de 14,74 km entre una estació terminal a l'oest, a Hammersmith, i una al nord a Finsbury Park.
L'estimació de la quantitat de passatger que hi hauria va ser molt optimista, en general a totes les línies de la UERL. Tot i les millores, integracions i cooperacions amb altres companyies del metro, finalment la CCE&HR fou escanyada financerament parlant. El 1933, com la resta de línies i empreses del metro van passar a mans públiques. Actualment els túnels i estacions de GNP&BR formen part del tram central de Piccadilly Line del metro de Londres.
# Can Farrés (la Cellera de Ter)

Can Farrés és una casa de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de grans dimensions de tres plantes cobert amb una terrassa i un teulat que actualment ocupa el número 2 del carrer d'Amunt i els números 5 i 7 del carrer d'Amer.
La façana del carrer d'Amunt està formada per dos crugies.
A la planta baixa hi ha un sòcol arrebossat i pintat de verd-beix, una porta rectangular d'accés als pisos superiors i un aparador de la botiga d'electrodomèstics que té l'entrada pel carrer d'Amer.
El primer pis consta de dues grans finestres, d'uns tres metres de llargada, amb balcó corregut. La base del balcó són dues grans peces de pedra de Girona amb recolzament i decoració de permòdols amb motius vegetals. La barana és de ferro colat.
El segon pis té dues finestres, un xic més reduïdes, amb balcó corregut de similar factura i menors dimensions que el del primer pis. Conté els mateixos permòdols.
El ràfec és de doble motllura emergent acabada amb rajola. A sobre hi ha una balustrada en dos sectors separats i decorada amb ondulacions. Al costat del carrer d'Amer, la cornisa és de rajoles amb una filera de teula i la coberta de dues aigües a laterals, ja que la terrassa només ocupa una part de l'edifici.

## Història

Antigament el carrer d'Amunt només tenia cases al costat nord, ja que al sud tancava l'horta de Can Dalmau (Veure la fitxa referent a Can Dalmau de La Cellera de Ter, Selva), la casa senyorial més imponent, encara avui, de la Plaça de la Vila. Aquest carrer era el camí de pas cap al Plantadís. Fins al segle xix fou el sector més viu del poble, ja que era on hi havia la fonda, l'hostal, l'escola i l'Ajuntament (abans no es traslladés a la Plaça el 1914 i a l'Avinguda de Montserrat el 1990).
Segons informació de l'historiador i erudit Lluís Llagostera, des del balcó de Can Farrés, quan la casa era seu social d'una de les associacions del poble, el republicà Lerroux va efectuar un dels seus discursos polítics.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Farrés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2017].
# Quiosc de l'Arpa

El quiosc de l'Arpa és una obra modernista del municipi de Manresa (Bages), dissenyada per Josep Firmat i Serramalera, i protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un quiosc d'estil modernista, situat a la plaça Fius i Palà, que forma un conjunt harmònic amb la casa Torrents, coneguda popularment com «la Buresa», situada a la mateixa plaça. La seva tipologia és pròpia de principis de segle, moment en què les ciutats s'embelleixen fruit del desenvolupament econòmic i burgès. El quiosc és una edificació aïllada, de reduïdes dimensions, que estava dedicat a la venda de diaris i revistes. La seva base, quadrada, té unes dimensions de 2,20 × 2,20 m. i una alçada interior de 3,2m. La seva estructura consta de tres parts: un basament de pedra esculpida amb motius geomètrics i florals; un cos de fusta i vidre, que resol la transició a la coberta mitjançant una franja d'ornamentació concebuda com a capitell, i una coberta, amb volta de canó en forma de creu, d'alumini gofrat, damunt la qual, un element treballat en ferro dona esveltesa al conjunt.

## Història

El quiosc, obra de l'arquitecte Josep Firmat i Serramalera, va instal·lar-se el 20 d'abril de 1917, per la raó social Salles i Amat per substituir-ne un d'anterior exclusivament de fusta, obra d'Ignasi Oms. El seu disseny està inspirat en el del quiosc de l'Anís del Mono, situat a l'estació de Badalona, dissenyat per Josep Puig i Cadafalch.
El quiosc ha estat restaurat tres vegades, els anys 1992, 2011 i 2019/2020. La darrera restauració va consistir en una actuació en la part superior del quiosc i en tots els elements decoratius.Se'n va refer tota l'estructura interior de fusta, que estava molt malmesa per l'atac de tèrmits, s'hi van fer treballs per evitar que hi entri l'aigua de la pluja i s'hi va aplicar un tractament protector de la fusta.

## Referències

* 1 2 «Quiosc de l'Arpa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
* 1 2 NacióManresa. «Es comença a reinstal·lar el quiosc modernista de l'Arpa després de ser restaurat», 18-06-2020. [Consulta: 24 juny 2021].