OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emden (Altenhausen)

Emden és un nucli del municipi d'Altenhausen a la vall del Beber a l'estat de Saxònia-Anhalt. El 2008 tenia 370 habitants. Fins al 2010 era una municipi independent. El consistori va decidir una fusió voluntària i la nova entitat més llarga que va prendre el nom d'Altenhausen. És un poble rural, del qual la terra molt fèrtil va ser a l'origen d'unes grans masies molt riques.
El primer esment escrit Emmode data del 1022, però s'han trobat traces d'ocupació humana (túmuls, tombes, artefactes) molt més antigues. A l'edat mitjana era una propietat de l'Abadia de Hildesheim i del monestir de l'Orde del Cister d'Althaldensleben. Vers la fi del segle xv la nissaga dels Schulenburg va adquirir el feu i hi van tenir un latifundi al qual van viure fins a l'expropiació el setembre 1945. Sota el règim comunista durant el període de la República Democràtica Alemanya va ser transformat en residència d'ancians. Després de la reunificació d'Alemanya la mansió s'ha privatitzat.
Cada any, a l'agost al marge del Beber s'organitza el festival de música «Krach am Bach» (= fresa al riu) que té un públic supraregional.

## Llocs d'interès

* L'església de Sant Jordi
* Unes masies velles
* La mansió dels Schulenburg

## Persones

* Maties Joan von der Schulenburg (1661-1747): senyor hereu d'Emden i mariscal de la República de Venècia i altres persones de la nissaga dels Schulenburg
* L'església de Sant Jordi amb el seu típic annex d'entramat de fusta
* Monument als morts de la Primera Guerra Mundial
* La masia Schöndubscher Hoff, vist des del cementiri
* El Beber a l'entrada del poble

## Referències

* ↑ VIAF 22935060 Schulenburg, Matthias Johann von der
* ↑ Schulenburg, Friedrich Albrecht von der. Leben und Denkwürdigkeiten Johann Mathias Reichsgrafen von der Schulenburg, Erbherrn auf Emden und Delitz, Feldmarschalls in Diensten der Republik Venedig (en alemany, trad.: vida i coses memorables sobre joan maties, comte imperial del schulenburg, senyor hereu d'emden i delitz, mariscal al servei de la república de venècia). Leipzig: Weidmann'sche Buchhandlung, 1834, p. 552.
* ↑ von Zedlitz-Neukirch, Leopold. «Schulenburg». A: Neues preussisches Adels-Lexicon: oder genealogische und diplomatische Nachrichten von den in der preussischen Monarchie ansässigen oder zu derselben in Beziehung stehenden fürstlichen, gräflichen, freiherrlichen und adeligen Häusern (Nou lèxic de la noblesa prussiana: o notícies genealògiques i diplomàtiques de les nissagues residents a Prússia o parents amb les cases nobles principals, comtals, baronals i nobles prussianes) (en alemany). vol. 4 P-Z. Leipzig: Gebrüder Reichenbach, 1837, p. 196-199.
# Embèu

Ambel és un municipi francès, situat al departament de la Isèra i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 26 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet d'Ambel era de 26 persones. Hi havia 16 famílies, de les quals 8 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 4 dones vivint soles), 4 parelles sense fills i 4 parelles amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 33 habitatges, 15 eren l'habitatge principal de la família i 18 eren segones residències. 30 eren cases i 3 eren apartaments. Dels 15 habitatges principals, 11 estaven ocupats pels seus propietaris, 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 1 estava cedit a títol gratuït; 5 tenien tres cambres, 4 en tenien quatre i 6 en tenien cinc o més. 13 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 11 habitatges hi havia un automòbil i a 3 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Ambel el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 0 |
| 4 | 75 a 79 | 0 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 0 |
| 0 | 60 a 64 | 0 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 0 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 0 |
| 0 | 35 a 39 | 0 |
| 0 | 30 a 34 | 4 |
| 4 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 4 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 16 persones, 12 eren actives i 4 eren inactives. De les 12 persones actives 10 estaven ocupades (6 homes i 4 dones) i 2 estaven aturades (2 homes). De les 4 persones inactives 2 estaven jubilades i 2 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa de comerç i reparació d'automòbils.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009

## Enllaços externs

* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Ernobius mollis

Ernobius mollis és una espècie de coleòpter de la família dels ptínids (corcs de la fusta) originari del nord d'Europa. A Catalunya és considerat com una espècie introduïda i relativament rara. Es nodreix de l'escorça dels pins i molt superficialment de l'albeca, i no pot sobreviure quan no hi ha un mínim d'escorça. Econòmicament, és poc nociu, ja que no fa gaire malbé a la fusta treballada.

## Bibliografia

* Gardiner, Phyllis «The morphology and biology of Ernobius Mollis L.» (en anglès). Transactions of the Royal Entomological Society of London, 1953 vol. 104,1, pàg. 1-24.

## Referències

* ↑ Andreu, Jara; Pino, Joan. El projecte ExoCat - Informe 2013 (pdf). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 2013, p. 98.
* ↑ «Weicher Nage- oder Pochkäfer (Ernobius mollis)» (en alemany). Arxivat de l'original el 2015-02-11. [Consulta: 12 febrer 2015].
# Ernienickelita

L'ernienickelita és un mineral de la classe dels òxids queertany al grup de la calcofanita. Anomenat l'any 1994 per Joel D. Grice, Blair Gartrell, Robert A. Gault i Jerry van Velthuizen en honor d'Ernest (Ernie) Henry Nickel, mineralogista, per les seves contribucions en recerca de gènesi mineral i dipòsits minerals del Canadà i Austràlia, i per la seva dedicació a la sistemàtica mineral. És isoestructural amb l'aurorita, la calcofanita i la jianshuiïta.

## Característiques

L'ernienickelita és un òxid de fórmula química NiMn₃O₇·3H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'ernienickelita pertany a «04.FL: Hidròxids (sense V o U), amb H2O+-(OH); làmines d'octaedres que comparetixen angles» juntament amb els següents minerals: trebeurdenita, woodallita, jamborita, iowaïta, fougerita, hidrocalumita, kuzelita, aurorita, calcofanita, meixneritaa, jianshuiïta, woodruffita, asbolana, buserita, rancieïta, takanelita, birnessita, cianciul·liïta, jensenita, leisingita, akdalaïta, cafetita, mourita i deloryita.

## Formació i jaciments

Es forma en intrusions ultramàfiques altament laterititzades (Austràlia Occidental) i en la zona de meteorització de roques ultramàfiques (Dipòsit Kamennyy Kobchik, Rússia). S'ha descrit associada a calcedònia, magnesita, serpentina, nimita, nontronita, goetita i minerals de l'argila rics en níquel (Austràlia); també a asbolana, litioforita, hol·landita i cerianita (Rússia).

## Referències

* ↑ «Ernienickelite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Ernienikelite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 2019-05-08. [Consulta: 3 juny 2018].
# Estadi Gasómetro

L'Estadi Gasómetro, actualment anomenat Viejo Gasómetro, fou un estadi de futbol de la ciutat de Buenos Aires, al barri de Boedo, a l'Argentina.
Va ser inaugurat el 7 de maig de 1916 i va tenir una capacitat màxima de 75.000 espectadors. Fou la seu del club CA San Lorenzo de Almagro fins al 1979, any en què fou clausurat. El gran deute del club forçà la venda de l'estadi al govern i posteriorment a l'empresa Carrefour. Dos anys més tard fou demolit. Després de molts anys de rellogat en altres camps, el 1993 tornà al barri al nou Estadi Pedro Bidegain, també conegut com Nuevo Gasómetro.

## Referències

* 1 2 El Gasómetro (San Lorenzo) on Viejos Estadios blogsite
* 1 2 San Lorenzo y el Gasómetro, un exilio de 40 años by Cristian Dellocchio on Página/12, 2 Dec 2019
* ↑ Argentina 1916 by Osvaldo Gorgazzi on the RSSSF
* ↑ Jonathan Wilson «San Lorenzo look to divine alignment to help break Copa Libertadores duck». the guardian. Guardian News and Media, 24-04-2014 [Consulta: 19 març 2021].
# Estadi Geoffroy-Guichard

L'estadi Geoffroy-Guichard, conegut amb el sobrenom le Chaudron, és un estadi de futbol situat a la ciutat de Saint-Étienne, a França. És la seu actual de l'Association Sportive de Saint-Etienne Loire de la primera divisió francesa. La seva inauguració va ser el 13 de setembre de 1931, i la seva actual capacitat és per a 42.000 persones.
L'estadi deu el seu nom a Geoffroy Guichard, propietari dels terrenys on va ser construït l'estadi, i director de la societat Casino a l'origen del club. Les quatre tribunes que componen l'estadi es diuen Charles Paret, Jean Snella, Pierre Faurand i Henri Point.
Va ser una de les seus de la Copa del Món de Futbol 1998 i en ell es van disputar quatre partits de la primera fase i un de vuitens de final.

## Referències

* ↑ «Le jour où le chaudron est né» (en francès). Le Quotidien du Foot, 26-02-2019. Arxivat de l'original el 2021-01-21. [Consulta: 2 març 2021].
* ↑ «ASSE : le site officiel - AS Saint-Etienne club de Football de Ligue 1». Arxivat de l'original el 5 novembre 2014.
# Estadi Geitz

L'Estadi Geitz és un estadi de futbol a la ciutat de Wiltz, al sud-est de Luxemburg. Actualment és l'estadi del Football Club Wiltz 71. Té capacitat per a 2.000 persones.

## Referències

* L'estadi a World Stadiums - Luxembourg Arxivat 2012-09-18 at Archive.is
# Estació de trens de Michelau

L'Estació de trens de Michelau (en luxemburguès: Gare Méchela; en francès: Gare de Michelau, en alemany: Bahnhof Michelau) és una estació de tren que es troba a Michelau, al nord-est de Luxemburg. La companyia estatal propietària és Chemins de Fer Luxembourgeois.
L'estació està situada en el ramal ferroviari de la línia 10 CFL, que connecta la ciutat de Luxemburg amb el centre i nord del país. És una cruïlla, amb la línia principal que segueix més cap al nord, cap a Gouvy i Wiltz i un ramal de connexió a Diekirch.

## Servei

Michelau rep els serveis ferroviaris pels trens de Regional Express (RE) amb relació a la línia 10 CFL entre Luxemburg i Troisvierges, o Gouvy durant les hores punta. Intercity (IC) també realitza serveis entre Luxemburg i Liers (Bèlgica)

## Referències

* ↑ «Horaris» (PDF). cfl.lu/. Arxivat de l'original el 2014-12-20. [Consulta: 13 novembre 2015].

## Vegeu també

* Llista d'estacions de trens de Luxemburg

## Enllaços externs

* Michelau Arxivat 2014-12-21 a Wayback Machine.
* Gare Michelau
| Direcció precedent | Parada precedent | Trens | Trens | Trens | Parada següent | Direcció següent |
| Luxemburg | Ettelbruck | | IC Chemins de Fer Luxembourgeois línia 10 CFL | | Goebelsmuhle | Liers |
| Luxemburg | Ettelbruck | | RE Chemins de Fer Luxembourgeois línia 10 CFL | | Goebelsmuhle o Kautenbach | Troisvierges o Gouvy |
# Estadi Olímpic Grande Torino

L'Estadi Olímpic Grande Torino, prèviament Estadi Olímpic de Torí, és un estadi de futbol situat a la ciutat de Torí. El propietari del camp és el Municipi de Torí, i el Torino Football Club hi juga els seus partits com a local. El nom fa referència al gran equip del Torino dels anys 1940s.
La seva capacitat aproximada és de 35.000 espectadors.
Va ser inaugurat per primera vegada el 1933 amb motiu de la Copa del Món de Futbol de 1934 amb el nom original de Stadio Municipale Benito Mussolini. Més tard fou conegut com Stadio Municipale i Stadio Comunale de Torí. Fins a la dècada de 1990 hi jugaven la Juventus FC i el Torino FC, però l'any 1990 fou abandonat en favor de l'Stadio delle Alpi. Setze anys més tard fou remodelat per a ser utilitzat per a la realització dels Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí. Fou rebatejat com Stadio Olimpico.

## Referències

* ↑ «Stadio Olimpico Grande Torino» (en italià). www.ticketone.it. [Consulta: 22 octubre 2019].
* ↑ «Torino FC». Soccerway. [Consulta: 22 octubre 2019].
* 1 2 «Archived copy». Arxivat de l'original el 1 setembre 2015. [Consulta: 25 gener 2016].
* ↑ «Torino stadium renamed». Football Italia, 24-04-2016.

## Enllaços externs

* (italià) Lloc Web Oficial Arxivat 2009-03-04 a Wayback Machine.
# Estadi Olímpic Hammadi Agrebi

L'Estadi Olímpic Hammadi Agrebi és un estadi esportiu de la ciutat de Radès, a Tunísia. És utilitzat per al futbol i l'atletisme.
Va ser inaugurat el juliol de 2001, per a ser seu dels Jocs Mediterranis de 2001. També va ser seu de la Copa d'Àfrica de Nacions 2004. Anteriorment s'anomenà Estadi 7 de Novembre (2001–2011) i Estadi Olympique de Radès (2011–2020). Té una capacitat per a 60.000 espectadors i és la seu dels clubs Club Africain i Espérance Sportive de Tunis.
Va ser seu del Campionat Africà d'atletisme de 2002.

## Referències

* ↑ «African Nations Cup 2004» (en anglès). The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 03-10-2013. [Consulta: 27 febrer 2018].
* ↑ «Officiel: Le stade de Rades porte le nom de Hammadi Agrebi». Mosaïque FM, 01-09-2020.
* ↑ «Stade de Rades - Tunis - the Stadium Guide».
* ↑ «AFRICAN CHAMPIONSHIPS». gbrathletics.com. [Consulta: 1r febrer 2022].
# Es geschah im November

Es geschah im November, que es podria traduir com « Va passar el novembre », és una obra pictòrica de tipus graffiti de Kani Alavi, un artista berlinès d'origen iranià, realitzat sobre un tros del mur de Berlín l'any 1991, poc després de l'esfondrament del règim de l'Alemània de l'Est. Alavi va pintar un altre mural al mur, Sense títol, juntament amb Muriel Raoux.
Des de la finestra de la seva habitació, el pintor Kani Alavi va ser testimoni de la caiguda del mur de Berlín. Quan estava miraint la gent de l'Est entrar a l'Oest, li va passar el següent: « Esperava veure cares d'alegria i excitació, però en observar-les més a prop, també vaig veure cares tristes, insegures i espantades". Uns mesos més tard, quan se li va demanar a Kani comissionar un mural per a l'East Side Gallery, va ser precisament aquesta visió el que el va insipirar. El títol de l'obra fa referència precisament a aquest esdeveniment històric.
Va ser restaurada l'any 2009 en el marc d'un projecte de renovació de l'East Side Gallery.

## Referències

* ↑ «Kani Alavi and Muriel Raoux – Untitled | eastsidegalleryausstellung.de» (en anglès britànic). [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ Sandra Dassler, Ralf Schönball, « Mauerbilder Künstler wollen East Side Gallery nicht neu bemalen », Der Tagesspiegel, 30 d'abril de 2009.
# Esteve Caseponce

Esteve Caseponce (Ceret, Vallespir 1850 - 1932), o millor Casaponça, fou un escriptor i folklorista nord-català. Va prendre els hàbits de sacerdot i fou alhora professor de liceu a Perpinyà i rector de parròquia a Arles (Vallespir). El 1895 havia publicat una pàgina en català al setmanari La Croix des Pyrénées Orientales, que es titulava Una llesca de pa de casa.
El 1906 va prendre part en el Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana on evocà les "Diferencies més notables que hi ha entre'l català parlat a Barcelona y'l català parlat en el Russilló y especialment en el Vallespir". Durant la Primera Guerra Mundial fou el principal dirigent d'un comitè barceloní d'ajuda als aliats i de reclutament de Voluntaris Catalans en la Primera Guerra Mundial.
El 1908 es jubilà i partí a Barcelona, on va viure fins al 1923.

## Rondalles del Vallespir

Conscient que els costums de la seva comarca es trobaven en via de desaparèixer, Mossèn Esteve Caseponce va recollir mostres de la literatura oral del Vallespir, posant per escrit per primera vegada els contes populars de la comarca. Aquests es varen publicar el 1907 inicialment sota el títol Contes vallespirencs del temps de les encantades, que posteriorment es varen reeditar en un volum intitulat Rondalles del Vallespir.
Entre les rondalles incloses en la recopilació d'Esteve Caseponce destaquen "Na Lionor", "El Castell i la Serp", "Els dos bessons", "La font de la salimandra", "L'oferta per als difunts" i "L'estovalla de les encantades"

## Dita

Mossèn Esteve Caseponce, amb la seva prosa sorgida del món rural va ser un dels principals contribuents a la dignificació literària del català al Rosselló. Tasca ben difícil, car la francesització del Rosselló era, i encara és, molt més inexorable i forta que la presència cultural d'Espanya al Principat.
La nostra llengua es refugiava a la ruralia.

## Obres

* Contes del temps de les encantades, 1907
* Ensaig, poema presentat als Jocs Florals de Barcelona de 1930
* Faules, adaptació lliure de les que va escriure Jean de La Fontaine, 1927
* Rondalles del Vallespir, Publicacions de l'Abadia de Montserrat. Reed. 1993
* Rondalles, Editorial Balmes, 1953 Quarta Edició

## Referències

* ↑ «Quelques observations sur l'état actuel de la langue catalane en Roussillon (1935)». Arxivat de l'original el 2009-02-09. [Consulta: 3 febrer 2009].
* ↑ Elvezio Canonica-de Rochemonteix Literatura y bilingüismo

## Enllaços externs

* Discurs al Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana, Barcelona, Octubre de 1906
* «Esteve Caseponce». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Estació de Casa de l'Aigua

Mapa Metro Línia 11 :
Casa de l'Aigua és una estació soterrada de la L11 del Metro de Barcelona situada a la vora del carrer Aiguablava al districte de Nou Barris de Barcelona i es va inaugurar el 2003 amb l'obertura de la línia. Deu el seu nom al proper edifici Casa de l'Aigua, una antiga estació depuradora d'aigües que ha estat recuperada com a equipament municipal.
Com a peculiaritat, com la L11 es tracta d'un metro lleuger l'estació només disposa d'una andana i una via, a més està situada al final de les cotxeres de Trinitat Nova i des d'aquesta es poden veure les vies d'estacionament de trens.
Metro de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Trinitat Nova | Trinitat Nova | | Torre Baró - Vallbona | Can Cuiàs |

## Accessos

* Carrer Aiguablava

## Vegeu també

* Línia 11 del metro de Barcelona
* Metro de Barcelona
* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Casa de l'Aigua
# Estret de Long

L'estret de Long (en rus: пролив Лонга; Proliv Longa) és un estret marí de l'Àrtic rus, que separa l'illa de Wrangel de la Sibèria continental. És molt ample, amb una distància mínima de 141 km entre el cap Blossom, a la punta sud-oest de l'illa de Wrangel, i el cap Billings, prop de Gytkhelen, Txukotka.
Tècnicament, més que un estret en el sentit propi del nom, l'estret de De Long és un accident geogràfic que separa el mar de Sibèria Oriental del mar dels Txuktxis.
Rep el nom del capità Thomas W. Long.

## Referències

* ↑ «Currents in Long Strait, Arctic Ocean». Arxivat de l'original el 2011-05-24. [Consulta: 11 febrer 2024].
* ↑ «Wrangel Island | Map, Expedition, & Weather | Britannica» (en anglès), 06-02-2024. [Consulta: 11 febrer 2024].
* ↑ Mills, William James. Exploring Polar Frontiers: A Historical Encyclopedia [2 Volumes] (en anglès). Bloomsbury Academic, 2003-12-11. ISBN 978-1-57607-422-0.
# Estret de Madura

L'estret de Madura és una banda d'aigua que separa les illes indonèsies de Java i Madura. Es troben en aquest estret les illes de Kambing, Giliraja, Genteng i Ketapang.
El pont de Suramadu, que és el més llarg d'Indonèsia, supera aquest estret unint Surabaya (a Java) i Bangkalan a Madura.

## Referències

* ↑ Taufiq, Rohman «Indonesia Launches First Inter-Island Bridge». Tempo, 10-06-2009 [Consulta: 21 juliol 2010]. Arxivat 2012-02-22 a Wayback Machine.
# Exitèria

Exitèria o Epexòdia (en grec antic ἐξιτήρια o ἐπεξόδια) era el nom que es donava als sacrificis que oferien els estrategs de l'antiga Grècia abans d'iniciar les seves expedicions.
L'objecte principal d'aquestos sacrificis era sempre descobrir els signes que podien ser favorables o desfavorables per l'èxit o fracàs de la seva missió, segons diu Xenofont. Del desenvolupament dels sacrificis es coneixen molt pocs detalls.
Segons Hesiqui de Milet també era el nom del dia en què els magistrats anyals deixaven els seus càrrecs.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Exiteria». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 8-XII-2020].
# Estació de Fontpedrosa - Banys de Sant Tomàs

Línia de Cerdanya ("Tren Groc") :
Fontpedrosa - Banys de Sant Tomàs (oficialment en francès Fontpédrouse - Saint-Thomas-les-Bains) és una estació de ferrocarril de la línia de tren groc situada a la comuna de Fontpedrosa, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
Està situada a uns 925 metres de distància a llevant del poble de Fontpedrosa, a prop de l'oratori de Sant Pau.
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| : Transport express régional |||||
| Vilafranca de Conflent - Vernet - Fullà | Toès - Carançà | Tren groc | Sautó | La Tor de Querol - Enveig |

## Referències

* ↑ L'estació de Fontpedrosa en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* Descripció i fotografies
# Tirà terrestre frontnegre

El tirà terrestre frontnegre (Muscisaxicola frontalis) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones obertes i vessants pedregosos dels Andes de Xile i oest de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Tirà terrestre frontnegre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Pere Amill

Pere Amill (segle XV - segle XVI) fou un orguener tarragoní.
Pertany a una família d'orgueners de Tarragona formada per ell mateix i el seu germà Gabriel Amill.
Pere va ser beneficiat de la Catedral de Tarragona i va construir un orgue, per aquesta mateixa catedral, entre els anys 1482 i 1484. També va col·laborar al seu germà Gabriel en la construcció de l'orgue de l'església de Valls el 1502.

## Referències

* 1 2 3 JAMBOU, Louis «Amill, Pedro [Pere]». Diccionario de la música española e hispanoamericana. Madrid, SGAE, 1999-2022, vol. 1, p. 416.
# Les Tarteres

Les Tarteres és un indret del terme de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà, en el territori de l'antic poble, desaparegut, de Mont-rebei.
Les Tarteres estan situades a l'extrem sud-oest del terme municipal, al nord-est del Congost de Mont-rebei. És a l'extrem de nord-oest del Montsec d'Alsamora.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Shōji

A l'arquitectura tradicional japonesa, un shōji (障子) és una paret o una porta constituïda de paper washi translúcid muntat sobre una trama de fusta. Els shōji són generalment emprats com a portes corredisses i estalvien un espai que seria necessari per a una porta amb frontissa. El shōji és emprat tant a les cases tradicionals com a les de tipus occidental, i particularment de washitsu, i són considerades ara al Japó com a necessaris per a «semblar japonès».

## Vegeu també

* Fusuma
* Byōbu