OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amparo Picó Peris

Maria Amparo Picó Peris (València, 1960) és una política valenciana, regidora per Ciutadans a l'Ajuntament de València.

## Trajectòria política

Començà la seua trajectòria política a Unió Valenciana, sent la número dos en la llista que va encapçalar José María Chiquillo com a candidat a l'Alcaldia de València a les eleccions municipals de 2003. Després de les eleccions va ser assessora d'Unió Valenciana a la Diputació de València.
Al Congrés d'UV de 2005 va ser la candidata a la presidència del partit a la llista on José María Chiquillo era candidat a Secretari General. La seua llista va perdre per 12 vots davant la llista de Joaquín Ballester. Un mes després, Picó i Chiquillo funden Unió de Progrés de la Comunitat Valenciana, escissió d'Unió Valenciana que s'integraria en el PP en 2008.
Va substituir Fernando Piera com a presidenta del Partido Social Demócrata por los Ciudadanos de la Comunidad Valenciana (PSD), i seria la presidenta del Partido Socialdemócrata a nivell espanyol. A les eleccions a les Corts Valencianes de 2011 va encapçalar la llista del Centro Democrático Liberal, partit on el PSD va integrar-se pocs mesos després. També va ser candidata a l'alcaldia de València per esta formació, sense obtenir representació. La seua candidatura va ser investigada pel PELDR, el partit europeu on CDL s'integrava.
A les eleccions municipals de 2015, Amparo Picó va ser la número 3 de la llista de Ciutadans a l'Ajuntament de València. El CDL s'havia integrat poc abans a este partit, que a les eleccions municipals va obtenir 6 regidors.

## Referències

* ↑ «Unió Valenciana pierde 58 concejales respecto a 1999». El País, 26-05-2003.
* 1 2 3 Joaquín Ballester presidirá UV al ganar por 12 votos a la candidatura de Chiquillo notícia a El País del 14 de març de 2005 (castellà)
* ↑ «Chiquillo i Picó funden Unió de Progrés com a alternativa "de centre liberal" diferenciada de les opcions "radicals"». Vilaweb, 22-04-2005.
* ↑ La agenda del ´dos´ de Gürtel prueba que el PSD fue creado por el PPCV notícia de Francesc Arabí a Levante-EMV del 8 d'abril de 2011 (castellà)
* ↑ «La 'Gürtel' anotó el "montaje" del PP valenciano para crear un partido contra el PSOE». Público, 07-04-2011.
* ↑ El PSD por los Ciudadanos se integra en el CDL apostando por la unificacion y consolidacion del centro politico notícia a Elperiòdic.com del 18 de setembre de 2011 (castellà)
* ↑ «Curiosas alianzas: Amparo Picó, ex UV, encabeza la candidatura del CDL... pese a presidir el PSD». Valencia Plaza, 06-04-2011.
* ↑ «El partido liberal europeo investiga la candidatura de Amparo Picó por el CDL». Levante-EMV, 09-04-2011.
* ↑ «Un jefe de la EMT, el 'dos' de Ciudadanos en Valencia ciudad». El Mundo, 25-03-2015.
* ↑ «El CDL se disuelve para integrarse en Ciutadans en su llegada a Valencia» (en castellà). Levante, 24-02-2014. Arxivat de l'original el 2020-07-18. [Consulta: 25 març 2014].
# Amparo Martí Martínez

Amparo Martí (València, 9 de setembre de 1903 - Madrid, 3 de maig de 1973) va ser una actriu valenciana.

## Biografia

Nascuda en el si d'una família d'actors, va pujar per primera vegada a un escenari amb tan sols onze anys per a representar l'obra La alondra y el milano. El seu debut va tenir lloc en el Teatre Princesa de València.
Ja d'adulta, va treballar en les companyies de Pedro Zorrilla i Maria Mayor i Ricardo Calvo fins que és contractada per a treballar al Teatre Infanta Isabel de Madrid, on va poder posar en escena diverses obres de Pedro Muñoz Seca, Carlos Arniches, els Germans Álvarez Quintero, etc.
Més endavant forma la seva pròpia companyia amb el seu marit, Francisco Pierrá, amb la qual actua durant uns vint anys i interpreta, entre altres obres, Atrévete, Susana (1941), de Ladislas Fodor.
Posteriorment passa al Teatre Lara també de Madrid, en el qual interpreta, primer, Al amor hay que mandarle al colegio, juntament amb Mary Carrillo i Rafael Rivelles el 1948. Gràcies a aquesta interpretació va obtenir la Medalla d'Or de Valladolid. L'actriu va romandre tretze temporades en aquest teatre i va intervenir, entre d'altres, a les obres Criminal de guerra (1951), de Joaquín Calvo Sotelo; Callados como muertos (1952), de José María Pemán; Señora ama (1953), de Jacinto Benavente; La muralla (1954), de Joaquín Calvo Sotelo, i La herida luminosa (1955), de Josep Maria de Sagarra. La seva presència als escenaris arriba fins a la dècada de 1960, podent destacar-se d'aquesta etapa les estrenes de ¿Dónde vas, Alfonso XII? (1957), de Juan Ignacio Luca de Tena; Aurelia y sus hombres, d'Alfonso Paso; Su amante esposa (1966), de Jacinto Benavente i, sobretot, El tragaluz (1967), d'Antonio Buero Vallejo.
Quant al seu pas pel cinema, mereixen destacar-se títols com La tonta del bote (1939), Currito de la Cruz (1949), Cuarenta años de novios (1963) o Educando a papá (1963).

## Reconeixement i memòria

En el barri de Na Rovella, la ciutat de València li ha dedicat un carrer.

## Referències

* ↑ «Amparo Martí» (en castellà). La Vanguardia, 09-05-2022. [Consulta: 2 abril 2023].
* ↑ Obituari a La Vanguardia
* ↑ «Estreno de la comedia dramática "Criminal de guerra", de Joaquín Calvo Sotelo». Diari ABC, 17-02-1951. [Consulta: 8 novembre 2011].
* ↑ Moreno Pérez, Ricardo. «Actriu Amparo Martí (calle)» (en castellà). Valencia Actua, 28-10-2017. [Consulta: 2 abril 2023].
# Consell General de la Isèra

El Consell General de la Isèra (arpità Consèly g·ènèral d'Isera, occità Conselh general de l'Isèra) és l'assemblea deliberant executiva del departament francès de l'Isèra, a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps.
La seu es troba a Grenoble i des de 2001 el president és André Vallini (PS).

## Presidents del consell

* 1945 - 1967 Lucien Hussel
* 1967 - 1976 Antoine Buisson
* 1976 - 1985 Louis Mermaz
* 1985 - 1996 Alain Carignon
* 1997 - 1998 Michel Hannoun
* 1998 - 2001 Bernard Saugey
* 2001 - André Vallini

## Composició

El març de 2011 el Consell General de l'Isèra era constituït per 58 elegits pels 58 cantons de l'Isèra.
| Partit | Sigles | Electes |
| Majoria |||
| Partit Socialista | PS | 24 |
| Divers Gauche | DVG | 4 |
| Partit Comunista | PCF | 6 |
| Les Verts | LV | 3 |
| Oposició |||
| Unió pel Moviment Popular | UMP | 13 |
| Sense etiqueta | SE | 4 |
| Divers Droite | DVD | 4 |
| President del Consell General |||
| André Vallini (PS) |||

## Vegeu també

* Consell Regional de Roine-Alps
* Llista dels presidents dels Consells Generals de França

## Enllaços externs

* Web oficial del Consell General de l'Isèra
# Phrynopus peraccai

Phrynopus peraccai és una espècie de granota de l'Equador amenaçada d'extinció per la pèrdua de l'hàbitat.

## Referències

* ↑ Coloma, L.A., Ron, S. & Almeida, D. Phrynopus peraccai. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. 2004
# Baška

Baška és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Košice, a l'est del país.

## Història

La primera referència escrita de la vila data del 1247.
# Mariano Vázquez Gómez

Mariano Vázquez Gómez (Granada, 3 de febrer de 1831 - Madrid, 17 de juny de 1894) va ser un compositor, pianista, professor de música i director d'orquestra espanyol.
Deixeble de l'organista de la Capella Reial, Bartomeu Mira, el 1851 va començar a col·laborar com a pianista i compositor amb el Liceu Artístic de Granada. En 1856 es va traslladar a Madrid, on exerceix com a mestre concertador en el Teatre de la Zarzuela, i, més tard, com a director musical de Teatre Real. Al costat de Jesús de Monasterio, en 1863 s'integra com a pianista en el grup fundacional de la Societat de Quartets de Madrid, influint en la difusió de la música clàssica i romàntica alemanya, poc coneguda a Espanya.
En 1876 és triat director de l'orquestra de la Societat de Concerts de Madrid, recolzat per un grup de mestres capitanejat per Víctor Mirecki. Des d'aquesta plataforma, la seva tasca de difusió de la música simfònica alemanya seria impressionant: executa les nou Simfonies de Beethoven en versió integral, les primeres vuit en 1878; i la Novena, per primera vegada a Espanya, el 1882. Es converteix, així mateix, en un dels introductors de Wagner en el panorama musical espanyol. Per tal de 1882, per l'oposició a la seva programació rebuda de certs mestres de l'orquestra, abandona el seu càrrec en la Societat de Concerts i, amb ell, deixen aquesta orquestra nombrosos membres. Aquest mateix any guanya l'oposició de Conjunt Coral, plaça que ocupa, a partir de llavors, al Conservatori de Madrid.
En 1884, presentat per diversos mestres de la Capella Reial i per fama d'innovador i amant de la música alemanya, és nomenat mestre de la mateixa per la reina Maria Cristina.
Entre les seves composicions, destaquen obres religioses i alguna sarsuela, encara que la seva fama es deu més a les seves obres per a piano, instrument de què era un virtuós. També va escriure una petita autobiografia titulada Alguns apunts biogràfics.
Va ser membre de número de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, comendador de l'Ordre de Carlos III, i cavaller de l'Ordre d'Isabel la Catòlica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Barberá, José Miguel «Mariano Vázquez: el gran músico granadino del siglo XIX». Granada Hoy, 20-11-2016 [Consulta: 30 maig 2021].
* ↑ Campo Campo, Nuria. «[https://core.ac.uk/download/pdf/71868109.pdf Recepción y circulación de la obra lírica de Mariano Vázquez Gómez en Madrid durante el reinado de Isabel II]» ( PDF) p. 17. Oviedo: Universidad de Oviedo, juliol 2014. [Consulta: 30 maig 2021].
# Llista de característiques d'albedo de la Lluna

    En aquest article només es mostra els noms oficials aprovats per la Unió Astronòmica Internacional (UAI).
Aquesta és una llista de característiques d'albedo amb nom de la Lluna
* Imatge de la Lluna
* Mapa topogràfic de la Lluna
* Imatge de Reiner Gamma
Històricament, la Lluna ha estat l'únic cos celeste on les característiques d'albedo s'han pogut observar sense l'ajut dels telescopis, i les característiques han tingut al llarg del temps diferents denominacions i interpretacions en diverses cultures. Les bases de la nomenclatura moderna es remunten al mapa lunar del matemàtic i astrònom italià Giovanni Riccioli (1598-1671) de 1651 que, amb les seves evolucions i ampliacions, va ser assumit per la Unió Astronòmica Internacional (UAI) al segle xx.
Amb el pas del temps, el progrés de les observacions va confirmar una naturalesa geològica precisa de les característiques observades a la Lluna que s'havien associat amb cossos aquàtics (si eren fosques) i terrestres (si eren clares). Fins a la data, la UAI només reconeix una característica de l'albedo lunar, introduïda el 1935 i després no es va associar amb cap estructura real.

## Llista

La llista només conté una característica d'albedo reconeguda per la UAI.
La latitud i la longitud es donen com a coordenades planetogràfiques amb longitud oest (+ Oest; 0-360).
| Característica d'albedo | Coordenades | Diàmetre (km) | Epònim | Ref. |
| Reiner Gamma | 7° 23′ N, 58° 58′ O﻿ / ﻿7.39°N,58.96°O﻿ / 7.39; -58.96 | 73,44 | Vincentio Reinieri (m. 1648) - Astrònom italià | WGPSN |

## Referències

* ↑ Reiner Gamma. usgs.gov. Gazetteer of Planetary Nomenclature – International Astronomical Union (IAU) Working Group for Planetary System Nomenclature (WGPSN).
# Sant Pere de Gelida

Sant Pere de Gelida és una església neoclassicista del municipi de Gelida (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Arquitectura

Església d'una sola nau amb capelles laterals entre contraforts. Té arcs torals amb volta entre arc a la nau i volta de canó a les capelles laterals i és coberta a dues aigües amb teulada de teula àrab. L'accés és per escalinata central. La capella annexa del Santíssim té planta rectangular amb petita cúpula i llanterna, amb cobertes de teula àrab. El campanar és octogonal amb coberta de pavelló de rajols vidriada. L'estil de l'edifici és el neoclassicisme, amb alguns elements historicistes.
El sostre i la cúpula de la capella del Santíssim estan organitzats seguint les pautes de la tradició gaudiniana i formen arcs parabòlics i una estrella de vuit punxes al mig de la qual s'obre una claraboia amb vidres de colors. Les parets estan ornamentades amb mosaic de colors amb representacions florals (lliris) i simbòliques (els símbols dels quatre evangelistes).
Destaca el retaule compost per una fornícula d'arc de mig punt central, amb la imatge de Sant Pere (de fusta policromada) vestit amb túnica i mantell i portant orla i els seus atributs, emmarcada per relleus de bronze de marcs quadrangulars, amb les representacions de les escenes de la vida del Sant (els miracles, l'estada a la presó, la fugida de la ciutat, etc.
També conserva pintures murals, policromes, figuratives, on es representen dues escenes de la vida de Sant Pere, a qui està dedicada l'església. Una escena representa Pere pescant i Crist que el crida, en un primer pla, sobre un fons de paisatge marítim. L'altra, disposada en un interior arquitectònic, on Pere rep les funcions de Sant Pere, envoltat dels altres apòstols i deixebles. Ambdues escenes estan emmarcades amb una orla ornamentada de fullatge estilitzats.

## Història

El 14 de juny de l'any 1857 va col·locar-se la primera pedra de l'església parroquial de Sant Pere. El 16 de novembre del 1860 va enfonsar-se una de les arcades de la nau central (els arquitectes Josep Simó i Fontcuberta i Elies Rogent van visitar Gelida per tal d'obrir l'expedient de responsabilitat per la caiguda de l'arc). El 1862 es reprenen les obres sota la direcció de Josep Simó i Fontcuberta, i el 1871 (25 de juny) s'acabaren i es va traslladar el sagrari. El 24 d'abril del 1916 es va col·locar la primera pedra de la capella del Santíssim. El projecte de l'església és de l'arquitecte Francesc Vallès. La direcció de les obres va ser encomanada a Josep Nolla i a Ramon Urpí. A partir del 1862 la direcció la va portar Josep Simó. La capella del Santíssim és de l'arquitecte Isidre Puig i Boada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Pere de Gelida». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2014].
* ↑ «Goigs a Sant Pere de Gelida». [Consulta: 2016].
# Pietro Citati

Pietro Citati (Florència, 20 de febrer de 1930) és un escriptor i crític literari italià".
Nascut a Florència, va trascorrer la infantesa i l'adolescència a Torí, on va frequentar l'Institut Social i després el liceu clàssic Massiml d'Azeglio. Durant la guerra, en el 1942, es va traslladar amb la família a Ligúria. Es va llicenciar el 1951 en Lletres modernes a la Scuola Normale Superiore de Pisa. Va començar la seva carrera de crític literari col·laborant a revistes com Il Punto (on va conèixer al jove Pier Paolo Pasolini), L'approdo i Paragone.
Del 1954 al 1959 va ensenyar italià en els col·legis professionals de Frascati i de la periferia de Roma. En la dècada del 1960 va escriure pel diarl Il Giorno. Del 1973 al 1988 és crític literari del Corriere de la Sera, del 1988 al 2011 de La Repubblica, del 2011 al juny del 2017 torna a ser-ho al Corriere della Sera i des del 28 de juliol de 2017 ho és a La Repubblica.
Escriptor polièdric, ha escrit en l'àmbit de la no ficció i biografies literàries d'escriptors com Alessandro Manzoni, Franz Kafka, Johann Wolfgang von Goethe, Lev Tolstoi, Katherine Mansfield i Giacomo Leopardi. També sobre els mites dels pobles antics i del hel·lenisme (Homer sobretot) i a les doctrines religioses i filosòfiques com el Hermetisme.
En el 2002, l'escriptor espanyol Javier Marías, Regne de Redonda, el va nomenar Duc de Remonstranza. En el 1984 va guanyar el Premi Strega amb la biografia deTolstoj, edició de Longanesi.

## Referències

* ↑ Scalfari, Eugenio «Quando Citati si identifica con Dio». l'Espresso, 07-11-2014.
# Pietro Cirneo

Pietro Cirneo (Pughjale, Felce, Alta Còrsega, 1447 - 1506) fou un sacerdot i escriptor cors, un dels primers de l'illa. Ordenat sacerdot, fou rector de San-Adria-di-Campoloru, on hi va estar fins a la seva mort. És autor d'una obra de referència, De rebus corsicis, que explica la història de Còrsega dels orígens fins al segle xv, i en fa un elogi tant de l'illa com dels habitants, lliures i virtuosos.
Va passar molts anys a Venècia. A la seva obra també tracta sobre la guerra de Ferrara entre la Ferrara i República de Venècia els 1480. La majoria dels habitants actuals de Felce n'estan emparentats.

## Vegeu també

* Literatura corsa
# Pietro Faccini

Pietro Faccini (1562 - 1602 o 1614) fou un pintor italià, actiu a Bolonya.
El seu estil, influenciat per l'Escola Bolonyesa, va connectar amb el manierisme i amb l'incipient barroc. Va iniciar tard la seva activitat pictòrica, sota la supervisió dels Carracci. Famosa és la seva obra El Martiri de San Llorenç (1590), de l'Església de Sant Giovanni in Munti, a Bolonya.
Cap 1593 o 1594 va començar a distanciar-se d'Annibale Carracci, rebent influències diverses, com s'aprecia en els retaules de les esglésies de Sant Domenico i de Santa Maria dei Servi o al Pessebre de la Pinacoteca Nacional de Bolonya, on s'aprecia millor la influència de Ludovico Carracci, en tant en el Retaule Pellicani i la Verge del Rosari de Quarto Inferiore a Granarolo dell'Emilia són patents les influències de Correggio i de Federico Barocci a l'autoretrat conservat actualment en els Uffizi.

## Bibliografia

Turner, Jane, The Dictionary of Art, 10, pàg. 745-746. New York, Grove, 1996. ISBN 1884446000
# Sanç d'Aragó (castellà d'Amposta)

Sanç d'Aragó (Principat de Catalunya, segle xiii – segle xiv) fou frare hospitaler i castellà d'Amposta del 1328 al 1341. Era fill bastard de Pere el Gran i d'Inés Zapata. Frederic II de Sicília l'envià l'estiu de 1304 cap a l'Imperi Romà d'Orient comandant una flota de deu galeres amb la missió d'ajudar la Companyia Catalana d'Orient en la seva contra Andrònic II Paleòleg i sondejar les intencions de Roger de Flor i els seus homes. Mort Roger de Flor, Sanç passà a Gal·lípoli i es posà d'acord el 1305 amb Berenguer d'Entença i de Montcada per participar en la Venjança Catalana però al darrer moment se'n desdigué. L'expedició tingué un retorn difícil i un cop a casa, Sanç oferí els seus serveis a Jaume el Just, sent un dels tres enviats a Xipre per a tractar el matrimoni del rei amb Maria de Xipre.

## Referències

* ↑ Josep Serrano Daura, Senyoriu i municipi a la Catalunya nova: Batllia de Miravet, comandes d'Horta, d'Ascó i de Vilalva, i Baronies de Flix i d'Entença, p.43

## Enllaços externs

* «Sanç d'Aragó (castellà d'Amposta)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sant Rafael de Bolvir

Sant Rafael de Bolvir és una església de Bolvir (Baixa Cerdanya) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'oratori de Sant Rafael es tracta d'una petita capella de camí que conserva únicament les quatre parets. La coberta no s'ha conservat, segurament devia ser a doble vessant. La factura és de pedra local (esquistos) lligada amb calç. És de planta quadrangular aproximadament de dos metres de costat. A la façana s'observa una porta rectangular sobre la qual hi ha una petita finestra d'arc de mig punt. La paret de façana està afegida posteriorment a la construcció de la capella que devia ser oberta en origen. L'interior conserva en alguns punts l'arrebossat així com una finestra de mig punt. La finestra fa funció de fornícula per situar la imatge del sant. A la base té tres lloses de pissarra i és d'arc de mig punt.

## Referències

* ↑ «Sant Rafael de Bolvir». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Pisístrat (desambiguació)

Pisístrat (Peisistratos, Peisistratus o Pisistratus) és el nom dels següents personatges:
* Pisístrat d'Atenes, tirà d'Atenes.
* Pisístrat d'Orcomen, rei d'Orcomen al segle V aC.
* Pisístrat de Beòcia, home d'estat tebà.
* Pisístrat de Cízic, polític i militar de Cízic
* Pisístrat (fill de Nèstor)
# Pierre d'Alcantara Charles

Pierre d'Alcantara Charles Marie, Príncep d'Arenberg, duc d'Arenberg (París, 2 d'octubre de 1790 - Brussel·les, 27 de setembre de 1877).
Pierre d'Alcantara Charles, va néixer el 2 d'octubre de 1790. Va ser un noble al servei de França. Es va distingir durant les campanyes franceses a Espanya i va seguir l'Emperador Napoleó a la Campanya russa, com a oficial. Va ser nomenat Par de França el 25 de novembre de 1827, i va ser naturalitzat com a ciutadà francès per ordre del rei Carles X de França el 28 de febrer de 1828.
Va estar casat dues vegades. El primer matrimoni va tenir lloc a París el 27 de gener de 1829, amb Alix Marie Charlotte de Talleyrand,(4 de novembre de 1808 - 21 de setembre de 1842), amb qui va tenir quatre fills. El segon matrimoni va ser el 19 de juny, de 1860, amb Caroline Léopoldine Jeanne, princesa de KaunilzRietberg Questenberg.

## Referències

* ↑ Arenberg,"cr 24 febr. de 1824 Duc d'Arenberg a França" (anglès)
* 1 2 Poplimont, Ch. La Belgique héraldique: recueil historique, chronologique, généalogique et biographique complet de toutes les maisons nobles, reconnues de la Belgique ... (en francès). Typ. de G. Adriaens, 1863, p. 205– [Consulta: 13 març 2011].
# Amparo Martí Palanca

Amparo Martí Palanca (Montcada, 1999) és una jugadora de pilota valenciana. Juga com a rest en les modalitats de raspall i galotxa.
Campiona europea sub17, va participar en la primera partida de raspall femení al trinquet de Pelayo, imposant-se junt a Mar i Joana davant Ana, Sara i Noèlia per 25-15.
El 2018 va guanyar l'individual de raspall sub-23 en imposar-se per 25-20 a la vigent campiona, Ana Puertes.

## Referències

* ↑ Vaqueta. Bankia [València], 8, 2019, pàg. 7.
* ↑ Soldado, Alberto «Las chicas normalizan el Joc de Pilota». Crónica del Deporte Valenciano (Levante-EMV), 2016, pàg. 18.
* ↑ «Ana de Beniparrell, Amparo y Ana de Borbotó, campeonas europeas sub-17». Superdeporte. [Consulta: 23 febrer 2019].
* ↑ «Un joc de dones i cavallers». Las Provincias, 23-04-2016.
* ↑ «Victòria revalida el títol sub-18 i Amparo dona la sorpresa en l'individual sub-23». À Punt, 09-11-2018. [Consulta: 23 febrer 2019].
# Consell General de la Val-d'Oise

El Consell General de la Val-d'Oise és l'assemblea deliberant executiva del departament francès de la Val-d'Oise a la regió d'Illa de França. La seva seu es troba a l'Hôtel du Département, a Cergy-Pontoise. Des de 2011, el president és Arnaud Bazin (Divers droite)

## Antics presidents del Consell

* François Scellier (UDF, després UMP), 1997 - 2008
* Didier Arnal (PS), 2008 - 2011

## Composició

El març de 2011 el Consell General de Essone era constituït per 39 elegits pels 39 cantons de la Val-d'Oise.
| Partit | Sigles | Electes |
| Groupe Val d'Oise Utile et Solidaire (18 escons) |||
| Partit Socialista | PS | 16 |
| Divers gauche | DVG | 3 |
| Partit Comunista Francès | PCF | 1 |
| Sense etiqueta | SE | 1 |
| Groupe Union pour le Val-d'Oise (21 escons) |||
| Unió pel Moviment Popular | UMP | 16 |
| Divers droite | DVD | 3 |
| Amunt la República | DLR | 1 |
| Partit Radical | PR | 1 |
| President del Consell General |||
| Arnaud Bazin (UMP) |||

## Vegeu també

* Consell Regional d'Illa de França
* Llista dels presidents dels Consells Generals de França

## Enllaços externs

* (francès) Consell General de la Val-d'Oise
# Bašovce

Bašovce és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trnava, a l'oest del país. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1113.

## Referències

* ↑ «Trnavský kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 20 gener 2022].
* ↑ «Charakteristika obce». Arxivat de l'original el 2022-01-20. [Consulta: 20 gener 2022].
# Pertusio

Pertusio és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 30 quilòmetres al nord de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 758 habitants.
Pertusio limita amb els següents municipis: Valperga, Prascorsano, Rivara i San Ponso.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 26 abril 2020].
# Pericó

«Pericó» té aquests significats:
* Botànica: Pericó (planta), planta herbàcia de la família de les Clusiàcies.
* Mitologia: Pericó (mitologia), geni mitològic del metall.
* Música: Pericó (ball), tipus de ball.