# Meiyou wancheng de xiju

Meiyou wancheng de xiju (xinès simplificat: 没有完成的喜剧, pinyin: Méiyǒu wánchéng de xǐjù, literalment 'La comèdia inacabada') és una pel·lícula xinesa del 1957 dirigida per Lü Ban. Inèdita per la seua particular temàtica, la notòria comèdia satírica ha estat descrita com potser la pel·lícula més aconseguida de les realitzades en els 17 anys que hi ha entre 1949 i la Revolució cultural. A causa de la seua controvertida temàtica, va ser molt mal rebuda per la crítica i no es va mostrar públicament, provocant que el seu director no tornara a realitzar pel·lícules.

## Trama

Ambientada en els estudis on es gravà, dos comediants realitzen tres sketchs humorístics en un teatre davant d'un grup d'oficials del Partit Comunista, on hi ha un crític censor.

## Producció

La pel·lícula va ser dirigida pel veterà militant comunista Lü Ban, de l'Estudi de cinema de Changchun, durant la Campanya de les Cent Flors. L'any anterior ja havia estrenat altres dos pel·lícules satíriques, Buju xiaojie de ren, considerada la primera pel·lícula satírica de la història de la República Popular, i Xin ju zhang dao lai zhi qian. En estes pel·lícules, ja havia criticat a oficials de baix rang ineficients, i exposat les relacions jeràrquiques dels quadres del partit. Tot i algunes acusacions d'atacar el partit, no hi havien hagut represàlies i fins i tot havia rebut bones crítiques.

## Recepció

La pel·lícula fon estrenada a l'inici del Moviment anti-dretà, una reacció en contra de la Campanya de les Cent Flors, per la qual cosa la pel·lícula va ser fortament criticada. Es va considerar que feia un ús excessiu de la comèdia de clatellades i que portava la llicència satírica massa lluny. La temàtica tractada era massa polèmica en aquells temps, parlant de temes sensibles com la Censura cinematogràfica, i la representació d'un oficial del partit sense sentit de l'humor van ser considerats inapropiats. El censor és representat com algú sense interés en vore o parlar sobre la pel·lícula i cec de poder decidir si l'obra es podia estrenar o no. La crítica al censor oficial va ser interpretada com una crítica del Partit Comunista en si mateix, en tant que del partit emanava la decisió de la necessitat de censura.
Prohibida abans de l'estrena, va encapçalar la llista de pel·lícules problemàtiques, rebent obra i director dures crítiques en la premsa xinesa. La Comèdia Inacabada va provocar la fi de la carrera de Lü Ban, que va viure una espècie d'exili intern; deixant treballs inacabats i no tornant a treballar en cap faena relacionada amb el cinema fins a la seua mort el 1976.
La mala recepció de la pel·lícula va provocar que els directors xinesos practicaren una major autocensura, i la comèdia satírica com a gènere desapareixeria dels cinemes xinesos fins a mitjans de la dècada del 1980. En els anys següents, el model dominant d'humor al cinema xinés va ser el blanc.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Bao, Ying Modern Chinese Literature and Culture, 20, 2, 2008, pàg. 185–228. JSTOR: 41482537.
* 1 2 3 Paul Clark. Chinese Cinema: Culture and Politics Since 1949. CUP Archive, 1987, p. 77. ISBN 978-0-521-32638-4.
* 1 2 3 4 «The Unfinished Comedy: How a brave satire in Maoist China destroyed its creator's career». SupChina, 25-01-2019. Arxivat de l'original el 2020-08-13. [Consulta: 24 novembre 2019].
* ↑ Bao, 2008, p. 61.
* 1 2 Bao, Ying «The Problematics of Comedy: New China Cinema and the Case of Lü Ban». Modern Chinese Literature and Culture, 20, 2, 2008, pàg. 185–228. JSTOR: 41482537.
* ↑ Bao, 2008, p. 63.
* ↑ Xiaoning Lu. «Chinese Film Satire and Its Foreign Connections in the People’s Republic of China (1950–1957): Laughter Without Borders?». A: Not Just a Laughing Matter: Interdisciplinary Approaches to Political Humor in China. Springer, 28 agost 2017, p. 64. ISBN 978-981-10-4960-6.
* ↑ Paul G. Pickowicz. China on Film: A Century of Exploration, Confrontation, and Controversy. Rowman & Littlefield Publishers, 15 desembre 2011, p. 238. ISBN 978-1-4422-1180-3.
* ↑ Gorham Anders Kindem. The International Movie Industry. SIU Press, 2000, p. 28. ISBN 978-0-8093-2299-2.
* ↑ Bao, 2008, p. 65.
* 1 2 Erik Gunderson. Laughing Awry: Plautus and Tragicomedy. Oxford University Press, 2015, p. 253–254. ISBN 978-0-19-872930-3.
* ↑ Julian Ward. «The Remodelling of a National Cinema: Chinese Films of the Seventeen Years (1949–66)». A: Song Hwee Lim. The Chinese Cinema Book. Bloomsbury Publishing, 16 setembre 2017, p. 92–93. ISBN 978-1-84457-580-0.
* ↑ Esther Yau. «China After the Revolution». A: Geoffrey Nowell-Smith. The Oxford History of World Cinema. Oxford University Press, 1997, p. 695. ISBN 978-0-19-874242-5.
* 1 2 Yingjin Zhang. A Companion to Chinese Cinema. John Wiley & Sons, 23 abril 2012, p. 46. ISBN 978-1-4443-3029-8.
* ↑ Xiaoning Lu. «Chinese Film Satire and Its Foreign Connections in the People’s Republic of China (1950–1957): Laughter Without Borders?». A: King-fai Tam. Not Just a Laughing Matter: Interdisciplinary Approaches to Political Humor in China. Springer, 28 agost 2017, p. 72[1]73. ISBN 978-981-10-4960-6.

## Bibliografia

* Bao, Ying «In Search Of Laughter In Maoist China: Chinese Comedy Film 1949-1966». Dissertació, 2008.