OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Feliu de Celrà

Sant Feliu de Celrà és una església de Celrà (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una gran església que centra la vila. De planta de creu llatina amb capelles laterals. Volta amb llunetes, cúpula sobre trompes al creuer. Tota arrebossada (barroca) a l'interior. A l'exterior presenta dos tipus de maçoneria. Per una banda el basament del campanar d'aparell treballat, però no gaire polit, amb finestra de doble esqueixada (romànica). Aquesta època es reflecteix també a l'interior a un traster d'una capella lateral: aparell sense treballar, de pedruscall. Per altra banda la façana i campanar barrocs d'aparell ben treballat i polit.
La façana barroca està emmarcada per un costat en una corba i per l'altre pel campanar. Porta neoclàssica. La façana és closa al 1803 i els capitells de les columnes són d'ordre corinti (s'assemblen a les fe Girona). Les escales de l'altar són del 1890, la sagristia del 1750-1800.
Es conserven estàtues d'un antic retaule (renaixentista?), una pedra per a la litúrgia, una pica baptismal, una d'aigua beneïda, mobles de la sagristia i una pica.

## Història

Esmentada el 1061 en un conveni entre els comtes Ramon Berenguer I i Almodis de la Marca i el vescomte Ponç I de Cabrera. Al 1064, en el testament d'en Ponç, preceptor de l'església de Girona. L'any 1088 el bisbe de Girona Berenguer Guifré donà l'església a la canònica gironina.

## Referències

* ↑ «[Sant Feliu de Celrà https://www.celra.cat/wp/descobrir-celra/patrimoni-historic-i-natural/lesglesia-de-celra/]». Patrimoni històric i natural. Ajuntament de Celrà. [Consulta: 19 abril 2020].
* 1 2 3 4 5 «Sant Feliu de Celrà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Saint-Révérien

Saint-Révérien és un municipi francès, situat al departament del Nièvre i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 233 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Saint-Révérien era de 233 persones. Hi havia 113 famílies, de les quals 43 eren unipersonals (23 homes vivint sols i 20 dones vivint soles), 35 parelles sense fills, 27 parelles amb fills i 8 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 199 habitatges, 116 eren l'habitatge principal de la família, 67 eren segones residències i 16 estaven desocupats. 198 eren cases i 1 era un apartament. Dels 116 habitatges principals, 98 estaven ocupats pels seus propietaris, 13 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 6 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien una cambra, 13 en tenien dues, 23 en tenien tres, 31 en tenien quatre i 46 en tenien cinc o més. 75 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 71 habitatges hi havia un automòbil i a 31 n'hi havia dos o més.

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 139 persones, 78 eren actives i 61 eren inactives. De les 78 persones actives 74 estaven ocupades (47 homes i 27 dones) i 4 estaven aturades (1 home i 3 dones). De les 61 persones inactives 29 estaven jubilades, 17 estaven estudiant i 15 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Saint-Révérien hi havia 100 unitats fiscals que integraven 196 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 15.211 €.

### Activitats econòmiques

Dels 6 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 2 d'empreses de construcció, 1 d'una empresa d'informació i comunicació i 2 d'empreses de serveis.
Dels 2 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era un guixaire pintor i 1 lampisteria.
L'any 2000 a Saint-Révérien hi havia 10 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 1.110 hectàrees.

## Equipaments sanitaris i escolars

El 2009 hi havia una escola elemental integrada dins d'un grup escolar amb les comunes properes formant una escola dispersa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Saint-Révérien a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Saint-Révérien a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Pebrac

Pébrac és un municipi francès situat al departament de l'Alt Loira i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 126 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Pébrac era de 126 persones. Hi havia 56 famílies de les quals 20 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 16 dones vivint soles), 12 parelles sense fills, 20 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 134 habitatges, 54 eren l'habitatge principal de la família, 55 eren segones residències i 25 estaven desocupats. 133 eren cases i 1 era un apartament. Dels 54 habitatges principals, 48 estaven ocupats pels seus propietaris, 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 3 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 9 en tenien tres, 10 en tenien quatre i 33 en tenien cinc o més. 32 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 17 habitatges hi havia un automòbil i a 21 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Pébrac el 2009. :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 4 |
| 4 | 80 a 84 | 0 |
| 0 | 75 a 79 | 12 |
| 0 | 70 a 74 | 4 |
| 0 | 65 a 69 | 4 |
| 8 | 60 a 64 | 4 |
| 4 | 55 a 59 | 4 |
| 8 | 50 a 54 | 0 |
| 8 | 45 a 49 | 0 |
| 8 | 40 a 44 | 12 |
| 8 | 35 a 39 | 4 |
| 0 | 30 a 34 | 8 |
| 0 | 25 a 29 | 0 |
| 0 | 20 a 24 | 0 |
| 20 | 15 a 19 | 0 |
| 8 | 10 a 14 | 0 |
| 0 | 5 a 9 | 0 |
| 0 | 0 a 4 | 4 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 75 persones, 44 eren actives i 31 eren inactives. De les 44 persones actives 43 estaven ocupades (25 homes i 18 dones) i 1 aturada (1 home). De les 31 persones inactives 9 estaven jubilades, 11 estaven estudiant i 11 estaven classificades com a «altres inactius».

### Ingressos

El 2009 a Pébrac hi havia 50 unitats fiscals que integraven 111 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 10.423 €.

### Activitats econòmiques

L'any 2000 a Pébrac hi havia 21 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 595 hectàrees.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Revenus fiscaux des ménages en 2008
* ↑ Exploitations agricoles
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Pébrac a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Pébrac a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Salvador Galceran i Vigué

Salvador Galceran i Vigué (Fornells de la Muntanya, Ripollès, 1916 - Puigcerdà, 9 de novembre de 1991) fou un historiador, arxiver i prevere català.
Fou ordenat com a prevere el 1942, i exercí el seu ministeri a Tremp i també a Bruguera. El 1952 fou nomenat arxiver municipal de Puigcerdà. Publicà diversos estudis sobre la comarca de la Cerdanya, com L'antic sindicat de Cerdanya (1973), Dietari de la fidelíssima vila de Puigcerdà (1977), La indústria i el comerç a Cerdanya. Estudi socio-econòmic i polític segons les ordinacions mustassaph (1978) i La revolució de 1868 a la Cerdanya (1981). Tots aquests treballs contenen nombroses notícies d'arxiu.

## Referències

* 1 2 Clara i Resplandis, Josep «Salvador Galceran i Vigué». Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 9 juliol 2020].
* ↑ «Necrológica: Rvdo. Mosen Salvador Galcerán Vigué». La Vanguardia (Hemeroteca), 12-11-1991, pàg. 34 [Consulta: 12 juliol 2020].
# Peksater

Peksater va ser una reina nubia d'Egipte durant la dinastia XXV.
Peksater en jeroglífic :
Era filla del rei Kaixta i de la reina Pebatjma. Apareix amb el seu marit Piye en un relleu al temple d'Amon a Barkal. Piye va vestit de gran sacerdot i oficia davant de la barca d'Amon. Laming i Macadam van siggerir que Peksater podria haver estat una filla adoptiva de Pebatjma.
Peksater va ser enterrada a Abidos. Es van trobar parts d'una llinda, tres brancals i una estela, on se l'anomena Filla del Rei, Dona del Rei i Esposa del Gran Rei.

## Referències

* 1 2 Lohwasser, 2001, p. 175.
* ↑ Dodson i Hilton, 2004, p. 234-240.
* 1 2 Morkot, 2000, p. 176.
* ↑ Dunham i Laming Macadam, 1949, p. 139-149.
* ↑ Malek, Moss i Porter, 1937, p. 70.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Dunham, Dows; Laming Macadam, M. F. «Names and Relationships of the Royal Family of Napata». The Journal of Egyptian Archaeology, 35, 1949, pàg. 139-149.
* Lohwasser, Angelika. Die königlichen Frauen im antiken Reich von Kusch: 25. Dynastie bis zur Zeit des Nastasen (en alemany). Wiesbaden, 2001. ISBN 978-3447044073.
* Malek, Jaromir; Moss, Rosalind L. B.; Porter, Bertha. Topographical Bibliography of Ancient Egyptian Hieroglyphic Texts, Statues, Reliefs and Paintings (en anglès). vol. 5. Griffith Institute, 1937. ISBN 978-0900416101.
* Morkot, R. The Black Pharaohs, Egypt's Nubian Rulers (en anglès). Londres: The Rubicon Press, 2000. ISBN 0-948695-24-2.
# Patricia Cardoso

Patrica Cardoso és una directora de cinema colombo-estatunidenca. Filla d'una parella d'arquitectes, es va llicenciar en arqueologia i antropologia.
Com a arqueòloga va fer classes a la Universitat Javeriana i va ser directora adjunta de l'Institut de Cultura de Colòmbia. També va aconseguir la datació més antiga de la cultura tairona pel mètode del Carboni 14, i ha publicat articles en diverses revistes arqueològiques.
El 1987 va abandonar Colòmbia per instal·lar-se als Estats Units d'Amèrica i mitjançant una beca Fulbright va poder estudiar a l'Escola de Cinema d'UCLA i graduar-s'hi el 1994.].
Ha treballat al Festival de Cinema de Sundance on va arribar a ser directora de programes llatinoamericans.
La seva primera pel·lícula va ser Real Women Have Curves (2002).

## Filmografia

* 2002 Real Women Have Curves
* El reino de los cielos,, Oscar universitari el 1996
* Cartas al niño Dios.

## Referències

* ↑ «El milagro fílmico de Patricia Cardoso. Archivo Digital de Noticias de Colombia y el Mundo desde 1.990 - eltiempo.com». [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ «Patricia Cardoso. Proimágenes Colombia». [Consulta: 25 juny 2016].
* ↑ «Conozca a los 2 colombianos que tienen Premios Oscar» (en castellà), 02-02-2016. [Consulta: 25 juny 2016].
# Patricia Caro Maya

Patricia Caro Maya (nascuda el 1982) és una psicòloga, activista feminista i política espanyola, militant de Podem que exerceix com a diputada al Parlament Europeu des del 2023, quan va reemplaçar Sira Rego al càrrec, en esdevenir aquesta Ministra del Govern espanyol.
Va estudiar psicologia. És activista feminista i està compromesa amb els drets de les dones gitanes. Va treballar per a l'Organització per a la Seguretat i la Cooperació a Europa i va formar part d'un dels grups assessors de les Nacions Unides. Està afiliada al moviment polític Podem; el 2019, va ser candidata al Parlament Europeu sota la bandera de la coalició d'esquerres Unides Podem. Va prendre possessió com a diputada al Parlament Europeu durant la 9a legislatura el novembre de 2023, unint-se al Grup d'Esquerra.

## Referències

* ↑ «Home | Patricia CARO MAYA | MEPs | European Parliament» (en anglès). www.europarl.europa.eu. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ ««El patriarcado neoliberal nos está pisando el cuello»» (en castellà), 13-11-2016. [Consulta: 3 abril 2024].
* ↑ Sánchez, Laura Olías, Patricia Ruiz, Gabriela. «Las llaman "radicales", "putas" y "exageradas" por defender los derechos de la mujer en el mundo» (en castellà), 07-03-2016. [Consulta: 3 abril 2024].
* ↑ «Accueil | Patricia CARO MAYA | Députés | Parlement européen» (en francès). [Consulta: 3 abril 2024].
# Sant Esteve de Salelles (església vella)

La capella de Sant Esteve de Salelles (Chapelle de Saint Etienne de Saleilles en francès) és el nom de l'antiga església i de la parròquia que aquesta encapçalava, del poble rossellonès de Salelles, a la Catalunya del Nord.
Apareix esmentada l'any 927, però l'edifici actual és del 1024. És un temple romànic, que havia estat l'església del poble però que fou desafectat el 1913, quan entrà en servei la nova església parroquial, amb el mateix nom de Sant Esteve de Salelles.

## L'edifici

Construït amb palets de riera, és de disseny molt simple, amb una nau única coberta amb volta de canó tancada a l'oest per un absis amb volta de quart d'esfera. Al nord de l'edifici es conserva encara un tros de muralla amb espitlleres. Una part del mobiliari d'aquesta antiga església (el retaule de sant Esteve, del 1600, una marededéu del segle xvii i la pica baptismal romànica) foren traslladats a la nova església a començaments del segle xx. El 1962 el consell municipal votà per enderrocar-la per fer una nova sala cívica, però la manca de recursos econòmics impossibilità la destrossa. El 1986 s'hi van fer grans treballs de restauració i va ser declarada monument històric de França el 21.10.1993.
* Façana sud
* Restes de fortificacions a la banda nord de la capella
* Detall del retaule de Sant Esteve (1600): La Lapidació

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Salelles». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 250. Sant Esteve de Salelles». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7.
* Ponsich, Pere. «Salelles». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Enllaços externs

* Descripció molt completa i fotografies de l'Església (francès)
* Declaració de la Capella com a monument històric (francès)
# Salas d'Aude

Salas d'Aude (en francès Salles-d'Aude) és un municipi de França de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude
# Paula (nom)

Paula és nom femení que té l'origen en el cognomen llatí Paulus, del qual és la forma femenina. Fou portat per nombroses dames romanes, i s'estengué entre els cristians gràcies a Paula de Roma. El significat de Paulus és 'petit', 'petitó'. A més, també és la forma femenina del nom Pau, atès que la forma catalana de Paulus és Pau.

## Santoral

Paula de Roma nasqué a Roma l'any 347; de molt jove va enviudar i amb el seu fill Eustaqui decideix seguir a Sant Jeroni fins a Palestina, a Terra Santa. Es converteix en el seu deixeble i serà Sant Jeroni qui expliqui la seva biografia. Junts funden nombrosos monestirs i hospicis per a pelegrins a Betlem. El seu sant se celebra el 26 de gener.
Altres Paules santes:
* Santa Paula, verge i màrtir, se celebra el 3 i 18 juny
* Santa Paula de Cartago se celebra el 10 agost
* Santa Paula màrtir se celebra el 20 juliol
* Santa Paula Frassinetti verge, el 12 juny
* Santa Paula Gambara Costa, el 24 gener
* Santa Paula Isabel Cerioli, el 30 juliol
* Santa Paula Montal, el 25 de febrer.

## Personatges famosos

* Paula Rego, pintora.
* Paula Vázquez Picallo, presentadora, actriu i model espanyola.
* Paula, llibre publicat per Isabel Allende l'any 1994 sobre records dedicat a la seva filla.
* Paula Echevarría Colodrón, És una actriu espanyola de cine, teatre y televisió. Va néixer el 7 d'agost de 1977.

## En altres llengües

Equivalència en altres llengües :
| Idioma | Traducció | Idioma | Traducció |
| Gallec | Paula | Anglès | Paula |
| Català | Paula | Alemany | Paula |
| Francès | Paulette | Rus | Pauvla |
| Italià | Paola | Txec | Pavla |
| Portuguès | Paula | Polonès | Paula |
| Basc | Paule | Eslovac | Paula |

## Referències

* ↑ Gaffiot, Félix. «Paulus». Dictionnaire Latin-Français. [Consulta: 15 setembre 2020].
# Sant Hilari de Vidrà

Sant Hilari de Vidrà és una església amb elements romànics i barrocs de Vidrà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una sola nau, amb capelles laterals obertes entre els contraforts. A la façana sud s'observen les restes de la primitiva església romànica. La façana principal, al cantó W, s'obre cap el cementiri, i és rematada al capdamunt per un fris de línies curvilínies. A la façana nord, s'aixeca el campanar, que començat als 2/3 d'alçada, és de secció quadrada, mentre que, el terç restant, és octogonal, amb obertures que donen cabuda a les campanes. És remata per una balustrada i una teulada en forma de piràmides.

## Història

L'església va ésser bastida al 1780, sobre la primitiva església romànica, al cantó sud encara hi ha restes d'aquesta època. A l'interior es conservava un important retaule, destruït l'any 1936.

## Referències

* 1 2 «Sant Hilari de Vidrà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Sant Honorat (pastisseria)

El pastís de sant Honorat porta el nom del patró dels forners: Sant Honorat.
El fons de pasta pasta de full o brisa o sablé es guarneix amb pasta choux abans la cocció. A continuació, es recobreix de crema pastissera i el seu voltant de petits profiterols farcits sempre amb aquesta mateixa crema i coberts de caramel per sobre. El pastís s'acaba omplint-ne el centre d'una crema chiboust (crema pastissera amb merenga i gelatina). Aquesta crema s'hi disposa amb una boca per a màniga pastissera del mateix nom, Sant Honorat.
# Sant Vicenç de les Corts

Sant Vicenç de les Corts és una església del municipi de l'Escala inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada a l'oest del nucli antic de la població de l'Escala, a uns 200metres a llevant del veïnat de les Corts, a tocar la riba dreta del Rec del Molí o Ter Vell, molt prop del molí d'en Dou.
Es tracta de les restes conservades de l'antiga església de Sant Vicenç, envoltades d'abundant vegetació. En concret, es manté dempeus la meitat nord de l'absis i, gràcies als treballs d'excavació, el traçat del mur lateral nord de la nau i una petita part de la necròpolis que l'acompanyava. Tota la part sud de l'edifici, tant de la nau com de la capçalera, es troben sota el terraplè que forma el marge artificial del Rec del Molí. El mur de la nau es manté en un tram d'un metre de llargada per uns dos metres d'alçada, prop de l'angle de la capçalera. La resta de l'estructura conserva poques filades de pedres. Està bastit amb pedres petites quadrangulars, ben escairades, disposades formant filades regulars. L'àbsis, de planta semicircular, manté l'alçat original. Al centre es pot veure un dels muntants, i l'arrencada de l'arc, d'una finestra. L'arc posseeix una marcada banqueta. Per la part nord s'adossa exteriorment a un mur posterior. L'aparell és de petites pedres bastament escairades, de forma rectangular, que formen filades seguides. Estan travades amb argamassa i s'hi veuen pel mig nombrosos trossos de terrissa romana. A la part alta, fragments de tègules col·locades horitzontalment, formen una filada que ressegueix tota la part conservada de l'absis. Les excavacions dutes a terme a l'interior de la nau han posat al descobert un paviment en opus testaceum, sota el qual hi aparegueren dues sepultures. De fet, la necròpolis va aparèixer a la part septentrional del temple.

## Història

Sant Vicenç era una església d'una nau i absis semicircular, del període romànic (segles X-XI) i sembla que havia tingut transsepte.
A la part septentrional de l'església hi ha la necròpolis. En les excavacions aparegueren nombrosos enterraments. La major part són de lloses clavades amb coberta de pedra arenosa o de pissarra. També n'hi ha de pedres i argamassa. Dins l'habitació situada al nord de l'absis hi ha dos sepulcres de caixa, de pedra arenosa, rectangulars, amb cobertes de doble vessant. Les cobertes tenen tres prominents ressalts a cada banda, un a cada extrem i un al centre. Són idèntics als que aparegueren a l'entorn de la basílica de la Neàpolis.
Els treballs arqueològics també documentaren reformes, amb un enrajolat del s. XVI. Aquestes troballes demostren que pervisqué, potser només com a necròpoli, fins a èpoques molt avançades.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Vicenç de les Corts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].

## Enllaços externs

* «Sant Vicenç de les Corts». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Philippe Nahon

Philippe Nahon (24 de desembre de 1938, París - 19 d'abril de 2020, íbid.) fou un actor francès conegut per la seva participació en pel·lícules de terror i thriller, i per la seva actuació com el personatge del Carnisser en una trilogia informal de films realitzats pel director franco-argentí Gaspar Noé, composta pel curt Carn i els films Sol contra tots i Irreversible.
Morí als vuitanta-un anys el 18 d'abril de 2020 a causa d'una malaltia que patia complicada per la COVID-19.

## Filmografia

* 2007: Terror Project 6 (TV)
* 2005: Ma vie en l'air
* 2005: Virgil
* 2005: Vendredi ou un autre jour
* 2004: Ressac
* 2004: Calvaire
* 2004: Doo Wop
* 2004: La Quille
* 2004: Le Salopard
* 2003: Haute tension
* 2002: Irreversible
* 2002: Une affaire privée
* 2001: Le Pacte des loups
* 2000: Los ríos de color púrpura
* 2000: Sans famille (TV)
* 2000: La Crim' (sèrie de televisió)
* 1999: Les Convoyeurs attendant
* 1998: Le Poulpe
* 1998: Seul contre tous
* 1995: La Haine
* 1991: Carne
* 1962: Le Doulos

## Referències

* 1 2 AFP, Le Figaro avec. «Décès du comédien Philippe Nahon» (en francès), 19-04-2020. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «Près de Thouars. Décédé à 81 ans, l’acteur Philippe Nahon avait tourné à Oiron en 2016» (en francès), 21-04-2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Muere por coronavirus Philippe Nahon, actor de 'Irreversible' o 'Solo contra todos', a los 81 años», 20-04-2020. [Consulta: 22 abril 2020].
# Philippe Ouédraogo

Philippe Ouédraogo (nascut el 15 de juliol del 1942, Diapaga, província de Tapoa) és un polític Burkinabès i el líder del Partit Africà per a la Independència (Burkina Faso) (PAI). Ouédraogo va ser Ministre d'Equip i Telecomunicacions en el primer govern de Thomas Sankara 1983-1984. Llavors va representar el llavors front de masses del PAI, la LIPAD. Ouédraogo va continuar jugant un important rol fins i tot després del trencament entre la LIPAD i Sankara, i va ser nomenat cap d'enginyers de mineria.
Corrent com a candidat presidencial del Partit per la Democràcia i el Socialisme (el partit electoral del PAI d'Ouédraogo) a les eleccions del 13 de novembre del 2005, Ouédraogo va quedar 4t d'entre els 13 candidats, rebent el 2,28% dels vots.