OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# E711

La ruta europea E711 és una carretera que forma part de la Xarxa de carreteres europees. Comença a Lió (França) i finalitza a Grenoble (França). Té una longitud de 105 km. Té una orientació de nord a sud.

## Referències

* ↑ Economic Commission for Europe. Inland Transport Committee. European agrement on main international traffic arteries (AGR) (PDF) (en anglès). United Nations. Economic and Social Council, 14-03-2008 [Consulta: 22 gener 2022].
Plantilla:Cal coor França
# Mercè Font i Codina

Mercè Font Codina (Vic, 6 de juny de 1867 - íd. 1 de febrer de 1900) fou una poetessa vigatana de la segona meitat del segle xix, que escrigué la seva obra en el context de la Renaixença.
Els seus pares eren Dolors Codina i Cuadras i Josep Font i Manxarell, advocat, que havia estat alcalde de la ciutat. Ella nasqué a la Plaça Major de Vic –ciutat on viuria tota la vida– a la casa anomenada de Can Fleca, propietat de la família materna. Mercè Font rebé a casa una bona formació i tingué accés al coneixement, escolaritzada en un col·legi religiós.
La seva poesia, de temàtica religiosa i costumista o bé patriòtica i de profunda espiritualitat, formulada en un llenguatge místic i alhora popular, s’insereix en el moviment de la Renaixença, que pren volada entorn del Círcol Literari i els poetes de l'Esbart de Vic, aplegats al voltant de la figura de Jacint Verdaguer.
Llegí els seus poemes entre 1885 i 1992 a la font del Desmai, en el camí de Folgueroles, on es reunien aquests poetes, i també al Círcol, i les publicà a la secció literària de La Veu del Montserrat, el setmanari que s'havia constituït en òrgan d'aquest «sector vigatà», la fracció catòlica i més catalanista del moviment de la Renaixença.
El maig de 1898 es casà i tingué una filla. Moria molt jove, al febrer de 1900, víctima d’una epidèmia de grip, quan espereva una segona criatura. La ciutat de Vic li dedicà un carrer en record i homenatge.

## Obra

* El més bell rebrot de l'Esbart de Vic: obra poètica completa de Mercè Font i Codina (1867-1900). Vic: Patronat d'Estudis Osonencs. A cura de Mercè Pujol i Ferran, 2009. ISBN 9788493693602.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Godayol i Puig, Maite «Mercè Font i Codina (1867-1900): una poetessa verdagueriana». Ausa, Vol. 17, Núm. 137, 1996, pàg. 169-183.
* ↑ «Carrer Mercè Font i Codina - Callejero de Vic - Callejero.net» (en castellà). [Consulta: 27 abril 2022].
# Membre de l'Acadèmia Britànica

El títol de Membre de l'Acadèmia Britànica o Soci de l'Acadèmia Britànica (en anglès Fellowship of the British Academy o Fellow of the British Academy, abreujat "FBA") és un títol concedit per l'Acadèmia Britànica a acadèmics destacats per la seva distinció en humanitats i ciències socials. Les categories són:
* Fellows: acadèmics residents al Regne Unit.
* Corresponding Fellows: acadèmics residents a l'estranger.
* Honorary Fellows: un títol acadèmic honorari (en què s'utilitzen les sigles postnominals Hon. FBA).
* Deceased Fellows: antics membres de l'Acadèmia.
L'atorgament del títol permet als fellows de fer servir l'epítet FBA en llurs publicacions. Són o han estat fellows, entre altres: David Adger, Edward Rand, Mary Beard, Nicholas Stern, Michael Lobban, M. R. Jaume, Friedrich Hayek, John Maynard Keynes i Rowan Williams.

## Referències

* ↑ «The British Academy Welcomes New Fellows for 2015». University of Cambridge, 16-07-2015. [Consulta: 10 desembre 2016].
* 1 2 «Fellows». British Academy. [Consulta: 10 desembre 2016].
* ↑ «How Our Fellowship Is Organised». British Academy, 09-04-2015. [Consulta: 10 desembre 2016].
# Mesquita d'al-Aqmar

La mesquita d'al-Àqmar (àrab: الجامع الأقمر, al-jāmiʿ al-Aqmar) és una de les mesquites més interessants de la ciutat del Caire, forma part del conjunt arquitectònic conegut com Caire Històric, declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Porta el número 33 del catàleg de monuments islàmics gestionat pel Supreme Council of the Antiquities. Està situada a l'antiga ciutat fatimita, al sud de la mesquita d'al-Hàkim.

## Història

Aquesta petita mesquita fou fundada pel visir al-Mamun al-Bataïhí (1121-1125), en època del califa fatimita al-Àmir (1101-1130). En aquest lloc se seguia la doctrina xiita de l'ismaïlisme. Data del 1125, però va ser restaurada en 1396/1397 per l'emir Yalbughà as-Salamí, a l'època de Barquq (1382-1399), ja que es trobava en ruïnes. Fou restaurada un segon cop a començament del segle xx i per darrera vegada en els anys 1990, quan es va refer bona part de la seva decoració, en una operació que va treure personalitat a les antigues pedres, un dels pocs exemples de l'arquitectura fatimita que encara es conserva al Caire.

## L'edifici

* Portal de la mesquita
* La mesquita d'al-Àqmar
* La sala d'oracions
La mesquita és particularment interessant a causa de ser el primer edifici del Caire que soluciona el problema de la seva orientació. Totes les mesquites que s'havien aixecat amb anterioritat (Amr, Ibn Tulun, al-Azhar…) estaven completament orientades a la Meca. Aquesta és la primera amb doble orientació: d'una banda la façana està alineada amb el carrer d'al-Muïzz, però el pati i la sala d'oracions ho està amb l'alquibla, com és de rigor en aquestes construccions.
Després d'una façana ricament decorada, amb una porta que presenta un medalló al timpà, hom entra a un petit vestíbul esbiaixat per tal d'orientar-se a l'alquibla, que dona pas a la mateixa mesquita, centrada per un petit pati quadrat amb tres arcs apuntats a cada costat, suportats per columnes i capitells reaprofitats de construccions anteriors. L'entrada es fa pel costat oposat a l'alquibla: el mur del fons orientat a la Meca, on es troba el mihrab.
El pati està envoltat per galeries simples en tres dels costats i amb la sala d'oracions al fons. El minaret primitiu es va perdre i l'actual és de l'època de la restauració de Yalbughà.
* Capitell reaprofitat

## Enllaços externs

(anglès) La mesquita d'al-Aqmar

## Bibliografia

* Nicholas Warner. The Monuments of Historic Cairo. American University in Cairo Press. El Caire i Nova York, 2005. ISBN 977-424-841-4
* Caroline Williams. Islamic Monuments in Cairo. American University in Cairo Press. El Caire i Nova York, 2004. ISBN 977-424-695-0
# Metal·lotèrmia

La metal·lotèrmia és una composició pirotècnica d'un pols metàl·lic i un òxid de metall que produeix una reacció exotèrmica d'oxidació reducció coneguda com a reacció metal·lotèrmica. Si l'alumini és l'agent reductor, s'anomena una reacció aluminotèrmica. La majoria de les varietats no són explosives, però poden crear explosions curtes de temperatures extremadament altes, centrades en una àrea molt petita per un breu període. La metal·lotèrmia és simplement una barreja de metall, sovint anomenat el "combustible" i un oxidant. La seva forma d'acció és molt similar a la d'altres oxidants de combustible com les barreges de pols negra.
La metal·lotèrmia pot ser de diverses composicions. Alguns "combustibles" que poden ser utilitzats són l'alumini, el magnesi, el calci, el titani, el zinc, el silici, el bor i altres. Un combustible d'ús comú en les mescles de metal·lotèrmia és l'alumini, a causa del seu alt punt d'ebullició. Els oxidants poden ser: l'òxid de bor (III), l'òxid de silici (IV), l'òxid de crom (III), l'òxid de manganès (IV), l'òxid de ferro (II, III), l'òxid de coure (II) i l'òxid de plom (II, III, IV), entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Metal·lotèrmia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Metalotermia al diccionari de la Reial Acadèmia d'Enginyeria
* ↑ «Tipus de metal·lotèrmies». Arxivat de l'original el 2016-12-28. [Consulta: 27 desembre 2016].
* ↑ Pirometalúrgica
# Metal–organic framework

Metal–organic framework (referits de manera col·loquial com a MOF) és una classe de materials caracteritzada per ser una "xarxa de coordinació amb lligands orgànics que conté buits potencials". Mentre una minoria de químics defensa que la definició de MOF ha d'abarcar o solament carboxilats o és massa superflu i no s'ha d'emprar, una majoria des del 2003 no segueix aquestes consideracions. Segons explica Batten (31 juliol 2013, p. 1719) no són necessàriament cristal·lins. Són classificats com una subclasse de polímers de coordinació.
Els prous en alguns casos són estables mentre s'eliminen les molècules visitants (sovint solvents) i podrien ser reomplits amb altres compostos. Per aquesta propietat, els MOFs són d'interès per a l'emmagatzemament de gasos com l'hidrogen i diòxid de carboni. També hi ha altres possibles aplicacions dels MOFs com són la purificació de gasos, la separació de gasos, la catàlisi, com a conductors sòlids i com a supercondensadors.
La síntesi i les propietats dels MOFs constitueixen el focus principal de la disciplina anomenada química reticular (del llatí reticulum, "xarxa petita"). Al contrari que els MOFs, els covalent organic framework (COFs) estan fets completament d'elements lleugers (H, B, C, N, i O) amb estructures esteses.

## Referències

* ↑ Batten, 31 juliol 2013, p. 1715.
* ↑ Batten, 31 juliol 2013, p. 1719.
* ↑ Batten, 31 juliol 2013, p. 1720.
* ↑ Gangu, Kranthi Kumar; Maddila, Suresh; Mukkamala, Saratchandra Babu; Jonnalagadda, Sreekantha B. «A review on contemporary Metal–Organic Framework materials». Inorganica Chimica Acta, 446, 01-05-2016, pàg. 61–74. DOI: 10.1016/j.ica.2016.02.062.
* ↑ Cejka, J. (ed.). Metal-organic frameworks : applications from catalysis to gas storage. Wiley-VCH, 2011. ISBN 978-3-527-32870-3.
* ↑ O’Keeff, Michael; Yaghi, Omar M. «Introduction : Reticular chemistry—Present and future prospects». Journal of Solid State Chemistry, 178, 8, 01-08-2005, pàg. v–vi. DOI: 10.1016%2FS0022-4596%2805%2900368-3.
* ↑ Cote, A. P. «Porous, Crystalline, Covalent Organic Frameworks». Science, 310, 5751, 18-11-2005, pàg. 1166–1170. DOI: 10.1126%2Fscience.1120411.

## Bibliografia

* Batten, Stuart R. [et al]. «Terminology of metal–organic frameworks and coordination polymers (IUPAC Recommendations 2013)». Pure and Applied Chemistry, 85, 8, 31-07-2013, pàg. 1715–1724. DOI: 10.1351/PAC-REC-12-11-20.
# Molossops

Molossops és un gènere de ratpenats de la família dels molòssids que es troba a Sud-amèrica i a Centreamèrica.

## Taxonomia

Subgènere Cabreramops
* Ratpenat cuallarg de Cabrera (Molossops aequatorianus)
Subgènere Neoplatymops
* Ratpenat cuallarg del Mato Grosso (Molossops mattogrossensis)
Subgènere Molossops
* Ratpenat cuallarg de Surinam (Molossops neglectus)
* Ratpenat cuallarg de Temminck (Molossops temminckii)

## Referències

* ↑ Molossops a Mammal Species of the World (MSW) (anglès)
* ↑ Distribució (anglès)

## Enllaços externs

* The Taxonomicon (anglès)
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Molossos

Els molossos (en grec antic: Μολοσσοί) eren una de les tribus que habitaven l'Epir.
A l'època de les guerres mèdiques estaven governats per un rei anomenat Admet, que vivia de forma molt senzilla a la seva capital. Aquest rei va acollir Temístocles quan es va presentar davant seu com a suplicant, segons diu Tucídides. Tàrips era el fill o el net d'Admet i era menor d'edat a l'inici de la guerra del Peloponnès. Es va educar a Atenes i va ser el que va introduir entre els molossos la civilització hel·lènica. Els molossos sempre van tenir rei, segurament pel poder limitat que tenia el sobirà, ja que el rei amb els seus súbdits es reunien periòdicament a Passaró, la capital, on juraven obediència a les lleis i discutien els temes comuns. Després de la guerra del Peloponès el poder dels molossos va augmentar fins que Alexandre conegut també com Alexandre Molós, el germà d'Olímpia, la mare d'Alexandre el Gran, va prendre el control de totes les tribus epirotes i es va nomenar rei de l'Epir encetant la nissaga dels reis del país.
Es creia que Molós havia estat l'heroi epònim d'aquest poble. Els reis de l'Epir deien que eren descendents d'Èac, i d'aquest Molós.

## Reis

* Alexandre I de l'Epir
* Aidoneu
* Pirros

## Referències

* ↑ The Encyclopaedia Britannica (en anglès). vol.9. The Encyclopaedia Britannica, 1855, p. 277.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 372. ISBN 9788496061972.
* ↑ Smith, William (ed.). «Epeirus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 23 desembre 2020].
# Molí del Mas de n'Huguet

El Molí del Mas de n'Huguet és una obra de Riudecols (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Molí fariner. Estructura arquitectònica de planta quadrangular, alçada amb murs de pedra escairada i morter i maons. La coberta es troba enderrocada, i l'interior cobert per la vegetació circumdant, però els murs resten en peu, de la mateixa manera que el cacau i vestigis de la bassa.

## Referències

* ↑ «Molí del Mas de n'Huguet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].
# Michael Neher

Michael Neher (Múnic, 31 d'agost de 1798 - Múnic, 4 de desembre de 1876), fill de Joseph Neher, ciutadà i pintor d'aquesta ciutat, però d'una família de Biberach. Michael va rebre una educació clàssica i va ser instruït en els rudiments de la pintura per Mitterer, i el 1813 va ingressar a l'Acadèmia de Múnic.
De 1816 a 1818 va estudiar amb Matthias Klotz, i després va ser contractat per Angelo Quaglio en la seva obra teatral. Després d'haver treballat durant un temps com a pintor d'escenes al Teatre de la Cort, va anar a Trento, Milà i Trieste, i va pintar retrats. El 1819 va ser animat per Hieronymus Hess, a Roma, a dedicar-se a la pintura de gènere. Al seu retorn a Múnic el 1823 esdevingué conservador de l'Art Union. El 1839 va pintar diversos salons al Castell de Hohenschwangau, després dels esbossos de Schwind, Gasner i Schwanthaler. Ell, però, el 1837 es va dedicar completament a la pintura arquitectònica, i va viatjar per millorar-lo al Rin i a Bèlgica. Va ser rebut com a membre honorari de l'Acadèmia de Múnic el 1876, i hi va morir el mateix any.

## Referències

* ↑ «733-734 (Nordisk familjebok / Uggleupplagan. 19. Mykenai - Norrpada)» (en suec), 1913. [Consulta: 29 març 2024].
* Aquest article incorpora text d'una publicació que ara és de domini públic: Bryan, Michael (1889). "Neher, Michael". In Armstrong, Sir Walter; Graves, Robert Edmund (eds.). Bryan's Dictionary of Painters and Engravers (L–Z). Vol. II (3rd ed.). London: George Bell & Sons.
# Mode irreal

El mode irreal, a diferència del mode real, el mode protegit i el mode llarg, no és un mode d'adreçament separat en el qual poden operar els processadors x86 o x86-64. En lloc d'això, el mode irreal, també anomenat mode real gran o mode real pla, és una variant del mode real (PE = 0) en la qual un o més registres de segment han estat carregats amb adreces i límits de 32 bits.
Per activar el mode irreal, el programa ha d'entrar en mode protegit, localitzar un descriptor pla en el GDT o LDT o crear-ne un, carregar alguns dels registres de segment amb el respectiu selector de mode protegit, llavors es retorna del mode protegit al mode real. Quan s'està de nou en el mode real, el processador continuarà usant els descriptors de la "memòria cache" com havien quedat establerts en el mode protegit, si més no fins que siguin recarregats de nou els registres de segment, permetent així l'accés a 4 GB de memòria estesa des del mode real.
Això no obstant, el parany és que la recàrrega del descriptor de segment del cache, que ara conté valors "irreals", pot passar asincrònicament dins d'un gestor d'excepció o interrupció, i després, encara que el gestor intenti recarregar correctament el segment abans del IRET (retornant de l'excepció o interrupció), entrarà en fallada ja que el descriptor ocult serà recarregat sota regles del mode real, resultant en la pèrdua del descriptor pla i una catàstrofe imminent. Per tant, o es prohibeixen les interrupcions mentre s'està accedint a les adreces "irreals", que pot ser només per una petit espai de temps, o s'usa un registre de segment (FS o GS) que estigui absolutament garantit que no serà modificat pel Sistema operatiu, el BIOS, o cap driver.
Al principi, aquest mode era considerat com un bug, però més endavant es va convertir en una tècnica estàndard per als processadors x86 i x86-64.
Algun tipus de DOS extender va emprar aquesta característica per poder direccionar la memòria alta. Va ser usat per molts jocs d'ordinador entre els anys 1990 i 1995, pel fet que permetia als programadors utilitzar més memòria que en el mode real, la qual estava restringida a 1 MB (640 KB usables), tot i mantenint l'accés al sistema operatiu DOS, que no treballa en mode protegit. Després de la introducció del mode irreal de Windows 95 ràpidament va caure en desús, ja que els programes que l'usaven no podien passar al DOS Prompt de Ms-Windows, aquests programes requerien, en Windows 95 i 98, "Reiniciar-se en mode MS-DOS", i no podien córrer en sistemes Windows NT, 2000 i XP. Per aquests sistemes operatius, l'única manera d'executar els programes dissenyats per al mode irreal era un emulador com el DOSBox.

## Vegeu també

* Mode 8086 virtual - Mode protegit - Mode de Gerència del Sistema - Mode llarg
* IA-32
* X86
* Llenguatge assemblador x86
* Memòria convencional
# Orgue de processó aragonès del segle XVII

És un orgue fabricat a Aragó durant la segona meitat del segle xvii, d'aquí que sigui conegut com el “zaragozano”. El teclat està compost per quaranta-dues tecles, de Do1 a La4, i consta de varis registres: espigueta 4' sense registre; 12a 2 2/3 amb xemeneies, 19a - 19a, 22a - 22a, 24a - 17a, 29a - 15a, 29a-22a, i no té tiradors (l'organista posa i treu els registres movent els caps de les corredores, que surten pels costats de la caixa).

## Característiques i història

Els orgues de processó són petits orgues portàtils destinats a sonar pel carrer, a l'aire lliure, i com a tals presenten una disposició força diferent dels instruments de cambra o d'església i, sobretot, una harmonització que fa que sonin extremadament fort. En aquest cas, la pressió sonora que arriba a les orelles de l'organista que el toca és de 110 dB, al límit del dolor i dels defectes auditius. És, per tant, poc recomanable i poc adient tocar-lo en interiors, com la mateixa sala del Museu on està exposat.
El moble és de fusta amb una decoració a base de policromia i d'estucats daurat en forma d'elements geomètics i estilitzacions vegetals, les portes exteriors a més a méspresenten grafies àrabs. El moble està rematat amb un escut heràldic tallat, daurat i policromat, coronat i amb cinc creus, tres de les quals són de Montesa. I la part frontal del teclat està ornat amb uns cortinatges i elements florals estucats i policromats amb una imatge de la Verge en un medalló al centre.
El teclat té quaranta-dues tecles, de Do1 a La4, fetes de boix tenyit de fosc en les naturals i les alterades clares, amb la part frontal dentada.
La mecànica de l'instrument és suspesa, i en el cas dels registres, en aquest orgue hi conviuen dues tècniques, registre partit i registre sencer. Això provoca que es necessiten dos tiradors per a cada joc de tubs un per la meitat esquerre del teclat i l'altre per la meitat dreta.
Per acabar: és un orgue positiu de taula, que a diferència del positiu de peu, es col·loca damunt d'una taula i no a peu pla.
Tenim una virtualització d'aquest orgue fet per en Pere Casulleras amb l'ajut de l'esmuc.

## Referències

* ↑ «Aragonese procession organ». [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «Orgue de processó aragonés». Museu de la Música. [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «Article». [Consulta: 1r abril 2020].
# Resolució 1177 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1177 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 26 de juny de 1998. després de reconèixer la deterioració de la situació entre Eritrea i Etiòpia, el Consell va condemnar la Guerra entre Etiòpia i Eritrea i va exigir un alto el foc immediat en la disputa fronterera.
Hi va haver una profunda preocupació per les conseqüències del conflicte entre Etiòpia i Eritrea, amb el Consell afirmant que les disputes havien de resoldre's de forma pacífica i que l'ús de la força armada era inacceptable. Va assenyalar les promeses del govern d'Etiòpia i dgovern d'Eritrea per posar fi als bombardeigs i del seu objectiu de demarcar i delimitar la seva frontera d'una manera mútuament amistosa.
El Consell de Seguretat va condemnar l'ús de la força i va exigir que ambdues parts cessessin les hostilitats amb efecte immediat. Demana una solució pacífica del conflicte en cooperació amb l'Organització de la Unitat Africana (OUA). També es va demanar a les parts que s'abstinguessin d'accions que augmentessin la situació i adoptessin mesures que fomentin la confiança entre les dues parts, inclosa la garantia dels drets i la seguretat dels ciutadans d'ambdós estats. El secretari general Kofi Annan es va dirigir a establir un fons fiduciari i proporcionar assistència tècnica en el procés de les dues parts que demarquin la seva frontera comuna.
Ambdues parts van donar la benvinguda a la resolució; Eritrea va dir que per primera vegada es van abordar les preocupacions d'ambdós països, mentre que Etiòpia era conscient que la seva adopció semblava reforçar la demanda de Ruanda, els Estats Units i la OUA que Eritrea es retirés al territori que ocupava abans de l'esclat del conflicte.

## Referències

* ↑ «Security Council urges Ethiopia and Eritrea to achieve peaceful settlement of border dispute». United Nations, 26-06-1998.
* ↑ «UN: Security Council urges Ethiopia and Eritrea to achieve peaceful settlement of border dispute». M2 Presswire, 29-06-1998.
* ↑ Legum, Colin. Africa contemporary record: annual survey and documents. Africana Pub. Co, 2004, p. A-12. ISBN 978-0-8419-1223-6.
* ↑ Agencies «Diplomacy comes to fore in Eritrea, Ethiopia conflict». New Straits Times, 29-06-1998.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1101 a la 1200 (1997 - 1998)
* Guerra entre Etiòpia i Eritrea

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org