OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Regne de Rhinns

El Regne de Rhinns o Na Renna (gaèlic escocés: Na Rannaibh) fou un senyoriu nòrdic gaèlic que apareix en els registres històrics al segle xi. Es considerava una província independent que formaria més tard, junt amb Farines (hui Machars), el Comtat de Wigtown. En la Martirologia d'Óengus s'ofereix una idea sobre el domini viking d'aquest regne al s. XI, i se cita Dún Reichet (Dunragit) i Futerna (Whithorn) com a part seua.
La colonització vikinga de la zona de Galloway s'originà en la migració des de les Illes del Nord. Els nous colons s'anomenaren Gall-goídil (nòrdics gaèlics) (nòrdic antic: Gaddgeðlar) pels seus veïns escots i britans i dominaren la península de Rhinns cap a la fi del s. X o primeria de l'XI. Aleshores ja eren un grup mixt gaèlicoescandinau i tot i que els protagonistes de la migració no penetraren en gran nombre com en altres assentaments, l'impacte de la seua presència i influència política a l'àrea fou enorme. Les relacions dels monarques de Rhinns amb dinasties d'Argyll, les illes i Noruega continuaren fins al segle XIII. Els jaciments arqueològics mostren semblances amb altres llogarets vikings com Waterford i Dublín, per la qual cosa la influència de la dinastia Uí Ímair en el govern de Rhinns és més que una teoria.

## Etimologia

Rhinns significa 'península' i es refereix en concret al sud-oest d'Islay, part de l'illa propera a Irlanda.

## Monarques vikings de Rhinns

En els texts, se citen expressament tres reis (nòrdic antic: konungr) que governaren el Regne de Rhinns, i un, Suibne mac Cináeda, sobretot el territori de Galloway:
| Data | Nom | Govern | Notes |
| m. 1034 | Olaf Sigtryggsson (també conegut com Amlaíb mac Sitriuc) | No era l'únic regne d'Olaf; segons la Vida de Gruffydd ap Cynan, governà a «Dublín, Mann, Galloway, Rhinns, Anglesey i Gwynedd». | Fill de Sigtrygg Silkiskegg. La seua filla Ragnhild fou mare de Gruffydd ap Cynan.(6) |
| m. 1034 | Suibne mac Cináeda (també conegut com Sven Kennethson) | rí Gallgaidhel (7)(8) | Succeí Olaf Sigtryggsson, però mor aquest mateix any.(9) L'esment de Suibne com a «rei» suggereix que el govern de Galloway fou independent. |
| m. 1065 | Echmarcach mac Ragnaill | rex inna Renn(10)(11) | Abans, rei de Dublín i Mann; a la seua mort, se l'esmenta com a «Rei dels Rhinns».(12) |
| m. 1094 | Mac Congail | rí na Rend(13) | Només se'l coneix per una nota sobre la seua mort.(14)(15) |

## Vegeu també

* Història d'Escòcia

## Bibliografia

* Byrne, Francis J., "Na Renna", Peritia, vol. 1 (1982), p. 267
* Russell, Paul (ed.), Vita Griffini Filii Conani: The Medieval Latin Life of Gruffudd Ap Cynan (Cardiff, 2005)
* Stokes, Whitley, Félire Óengusso Célí Doni: The Martyrology of Oengus the Culdee (Londres, 1905; reprinted, Dublin, 1984)
* Forte, Angelo, Oram, Richard, & Pedersen, Frederik, Viking Empires. Cambridge University Press, 2005. ISBN 0-521-82992-5
* Hudson, Benjamin T., Viking Pirates and Christian Princes: Dynasty, Religion, and Empire in the North Atlantic. Óxford, 2005. ISBN 0-19-516237-4
* Todd, James Henthorn (ed. i tr.), Cogadh Gaedhel re Gallaibh: The War of the Gaedhil with the Gaill. Longmans, 1867
# Kocurany

Kocurany és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trenčín. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1113.

## Referències

* ↑ «Trenčiansky kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 21 desembre 2021].
* ↑ webex.sk. «Obec Kocurany | Oficiálne stránky obce | História» (en eslovac). [Consulta: 24 desembre 2021].
# Mario Pacheco de Usa

Mario Pacheco de Usa (Madrid, 1923 - 1971) va ser un director de fotografia espanyol. Era fill del fotògraf i cineasta Juan Pacheco "Vandel" i d'Amparo de Usa, també dedicada a la fotografia cinematogràfica. Va col·laborar en la incipient indústria cinematogràfica espanyola juntament amb els seus germans Godofredo Pacheco i Rafael Pacheco. Va debutar com a operador de càmera el 1948 amb Mañana como hoy de Mariano Pombo i com a director de fotografia el 1952 amb Hace cien años d'Antonio de Obregón. Es va fer un nom en la professió en figurar com a operador de càmera a Jeromín de Luis Lucia Mingarro el 1952 i a Calle mayor de Juan Antonio Bardem el 1956. Va morir prematurament als 48 anys. El seu fill, Mario Pacheco (1950-2010), ha estat fotògraf i director discogràfic.

## Filmografia parcial
### Com a director de fotografia

* 1971 Las melancólicas
* 1971 La araucana
* 1970 El mejor del mundo
* 1970 Las endemoniadas
* 1970 Golpe de mano
* 1969 Mónica Stop
* 1969 Forajidos implacables
* 1969 No importa morir
* 1968 En vísperas de la Olimpíada México 68
* 1968 Cristóbal Colón (sèrie de televisió)
* 1968 Hasta la última gota de sangre
* 1968 Réquiem para el gringo
* 1968 Uno después de otro
* 1967 Operación Dalila
* 1967 Mayores con reparos
* 1966 Las viudas
* 1966 Fin de semana con la muerte
* 1966 Por mil dólares al día
* 1965 Cartas de un peregrino (Documental)
* 1965 Cotolay
* 1965 Zurbarán, el pintor de los monjes (documental)
* 1965 El secreto de Bill North
* 1964 Tengo 17 años
* 1964 La chica del trébol
* 1963 Las hijas de Helena
* 1963 Han robado una estrella
* 1963 El globo azul
* 1963 El valle de las espadas
* 1962 Su alteza la niña
* 1961 Armas contra la ley
* 1961 La cumparsita
* 1961 Festival
* 1960 El vagabundo y la estrella
* 1960 Pelusa
* 1960 Culpables
* 1960 Altas variedades
* 1959 Y después del cuplé
* 1959 Las legiones de Cleopatra
* 1959 Venta de Vargas
* 1959 Échame la culpa
* 1958 Hospital general
* 1958 La rebelión de los gladiadores
* 1958 La venganza
* 1957 Ángeles sin cielo
* 1957 El genio alegre
* 1952 Em-Nar, la ciudad de fuego
* 1952 Hace cien años

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1971 | Millor fotografia | La araucana | Guanyador |

## Referències

* ↑ Calle Mayor, imdb
* ↑ Persona - Pacheco, Mario (1923-1971), al web del Ministeri de Cultura
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1971». CEC. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 9 gener 2016].

## Enllaços externs

* Mario Pacheco al web de la Biblioteca Nacional d'Espanya
* Mario Pacheco a viaf.org
* Mario Pacheco a la Biblioteca del Congrés dels Estats Units
# Elizaphan Ntakirutimana

Elizaphan Ntakirutimana (Kibuye (Ruanda), 1924 – Arusha, Tanzània, 22 de gener de 2007) va ser un pastor de l'Església Adventista del Setè Dia a Ruanda i va ser el primer sacerdot en ser condemnat pel seu paper en el genocidi de Ruanda.
El febrer de 2003 el Tribunal Penal Internacional per a Ruanda va trobar Ntakirutimana i eal seu fill, el doctor Gérard, un metge que havia acabat el treball de postgrau als Estats Units abans de tornar a Ruanda, culpablea de genocidi comès a Ruanda el 1994. El Tribunal va considerat provat, més enllà d'un dubte raonable, que Ntakirutimana, que pertanyia a l'ètnia hutu, havia transportat atacants armats al complex Mugonero, on van matar a centenars de refugiats tutsis. Ntakirutimana va ser sentenciat a 10 anys de presó. Va ser condemnat a la base de narracions presencials. Algunes de les conviccions van ser anul·lades en cas d'apel·lació, però la sentència no va ser modificada. Va ser alliberat el 6 de desembre de 2006 després de complir 10 anys sota arrest o a presó i va morir al mes següent.
Una carta dirigida a Ntakirutimana pels pastors tutsis adventistes del setè dia, que va mostrar l'autor Philip Gourevitch, va proporcionar el títol del llibre de 1998 de Gourevitch We Wish to Inform You That Tomorrow We Will Be Killed with Our Families. El llibre acusa a Ntakirutimana de complicitat en la mort dels refugiats.
Elizaphan Ntakirutimana va morir el 22 de gener de 2007, als 82 anys.

## Vegeu també

* Charles A Adeogun-Phillips
* Wenceslas Munyeshyaka
* Emmanuel Rukundo
* Athanase Seromba

## Referències

* ↑ Guilty of Murder Retrieved August 10, 2018
* ↑ «ICTR Press Release». Arxivat de l'original el 2014-08-14. [Consulta: 4 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Dennis Hokama, "Former Rwandan Seventh-day Adventist Minister to be Extradited for War Crimes Trial". Adventist Today 8:2 (March–April 2000)
# Supercopa d'Espanya de futbol 2006

La Supercopa d'Espanya 2006 va ser la 21a edició de la Supercopa d'Espanya de futbol, una competició futbolística que enfronta el campió de la lliga espanyola amb el de la copa. En aquesta ocasió es va disputar a doble partit (anada i tornada) entre el campió de la Primera divisió espanyola 2005/06 i el campió de la Copa del Rei de futbol 2005-06. Els partits es jugaren el 17 d'agost al camp del RCD Espanyol com a campió de la Copa del Rei i el 20 d'agost al camp del FC Barcelona com a campió de Lliga. El Barça va guanyar per un marcador acumulat de 4-0.
Aquesta també va ser la primera vegada a la història del torneig en què es van enfrontar dos equips de la mateixa comunitat i ciutat. En aquest cas, dos equips catalans.

## Partit d'anada

| RCD Espanyol | 0 – 1 | FC Barcelona |
| | | Ludovic Giuly 43' |

## Partit de tornada

| FC Barcelona | 3 – 0 | RCD Espanyol |
| Xavi 2' Deco 12', 62' | | |
* Campió FC Barcelona 7è títol
# Pontinus tentacularis

Pontinus tentacularis és una espècie de peix pertanyent a la família dels escorpènids.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu entre 170-600 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de la Reunió i Maurici fins a les Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1999. Fishes of the Mascarene Islands (Réunion, Mauritius, Rodriguez): an annotated checklist, with descriptions of new species. Koeltz Scientific Books, Koenigstein, Theses Zoologicae, Vol. 31: 759 p.
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404- 463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p.
* ↑ Letourneur, Y., P. Chabanet, P. Durville, M. Taquet, E. Teissier, M. Parmentier, J.-C. Quéro i K. Pothin, 2004. An updated checklist of the marine fish fauna of Reunion Island, south-western Indian Ocean. Cybium 28(3):199-216.
* ↑ Shao, K.-T., J.-P. Chen, P.-H. Kao i C.-Y. Wu, 1993. Fish fauna and their geographical distribution along the western coast of Taiwan. Acata Zoologica Taiwanica 4(2): 113-140.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Gunmen

Gunmen és una pel·lícula estatunidenca policíaca dirigida per Deran Sarafian, estrenada el 1994. Ha estat doblada al català.

## Argument

Peter Loomis (Patrick Stewart) ha amagat 400 milions de dòlars en un vaixell en algun lloc d'Amèrica del Sud. Loomis envia Armor O'Malley (Denis Leary) per trobar el vaixell però descobreix que Dani (Christopher Lambert) ha estrenada de la presó i que també va a la seva recerca. El detectiu Cole Parker (Mario Van Peebles) fa equip amb Dani per trobar el vaixell abans que els sequaços de Loomis. Loomis descobreix que O'Malley vol la fortuna per ell i decideix trair els seus homes.
Després d'un gran nombre de persecucions i traïcions, Parker i Dani troben finalment el vaixell el Gunmen i comparteixen els diners.

## Repartiment

* Mario Van Peebles - Cole Parker
* Christophe Lambert - Dani
* Denis Leary - Armor O'Malley
* Kadeem Hardison
* Patrick Stewart - Peter Loomis

## Crítica

* "Insulsa, amb moltes explosions i poca emoció"

## Referències

* ↑ «Gunmen». esadir.cat.
* ↑ «Gunmen». The New York Times.
* ↑ Morales, Fernando «Gunmen». El País.
# Vicenç Guarner i Vivancos

Vicenç Guarner i Vivancos (Maó, Menorca, 1893 - Mèxic, 1981) fou un militar menorquí, germà de Josep Guarner. Estudià a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo i rebé formació d'Estat Major a Madrid. Va obtenir els graus de tinent el 1911 i capità el 1917. Entre el 1918 i el 1925 participà en la guerra del Marroc. Fou professor de l'Acadèmia Militar d'Infanteria de Toledo i destinaren al Sàhara com a cap segon en el territori de Cabo Juby el 1927-1930. Fou professor de tàctica a l'Escola Superior de Guerra de Madrid.
Proclamada la Segona República Espanyola, s'establí a Catalunya i, el 1933, feu cursos per a oficials a l'exèrcit francès i participà en el Salisbury Plain (primeres maniobres mundials de tancs). El 1936 fou nomenat cap superior dels serveis d'ordre públic de la Generalitat de Catalunya, i reorganitzà les forces de seguretat, d'assalt i de policia. Durant l'alçament militar del 1936 que provocà la guerra civil espanyola restà fidel a la República; el 19 de juliol de 1936 es destacà a Barcelona per la repressió del moviment dels militars sublevats. També formà part del Comitè de Milícies Antifeixistes de Catalunya.
Fou nomenat sotssecretari de la Conselleria de Defensa l'agost del 1936 i s'ocupà d'organitzar columnes per al front, d'establir indústries de guerra, escoles d'oficials i fortificacions. El 1937 el nomenaren cap del front d'Aragó i participà en la realització de nombroses accions victorioses a Belchite i Codo. Després fou cap d'estat major de l'Exèrcit de l'Est, comandat pel general Pozas, i lluità als fronts de Còrdova i Extremadura. El 1938 el nomenaren director de l'Escola Popular d'Estat Major i agregat militar a la Legació d'Espanya a Tànger, on organitzà sabotatges i espionatge sobre el Marroc espanyol.
Exiliat el 1939 al Marroc francès, fou detingut per la Gestapo i se salvà de la deportació a Espanya gràcies al general francès Vergès, antic professor seu. Aleshores s'exilià a Mèxic, on es nacionalitzà mexicà i s'incorporà a l'exèrcit mexicà com a coronel. Hi fou agregat militar de l'ambaixada de la Segona República Espanyola el 1945-1949. També col·laborà a la revista Quaderns de l'Exili.

## Obres

* El analfabeto que conquistó un reino (1954)
* El divino equivocado descubridor de un mundo (1954)
* El asesinato del general Humberto Delgado (1966)
* L'aixecament militar i la guerra civil a Catalunya (1980)

## Referències

* ↑ «Biografia Vicenç Guarner i Vivanco · memoriaesquerra.cat». [Consulta: 31 juliol 2022].

## Enllaços externs

* Inventari del Fons FP, Subsèrie Vicenç Guarner, del CRAI Biblioteca del Pavelló de la República de la Universitat de Barcelona
# Markus Söder

Markus Söder (Nuremberg, 5 de gener de 1967) és un polític alemany, membre de la Unió Social Cristiana de Baviera (CSU) i actual ministre-president de l'estat federat de Baviera.
Va entrar a formar part de la CSU i de la seva organització de juvenil Junge Union a l'edat de 16 anys. Diplomat en dret per la Universitat d'Erlangen a finals dels anys 1980, treballà com a periodista als anys 1990. L'any 1994, fou elegit diputat al parlament estatal (Landtag) de Baviera.
Entre 1995 i 2003, va presidir el grup de joves de la CSU, abans d'esdevenir el secretari general del partit als 36 anys. Va entrar al govern de Baviera l'any 2007, quan Günther Beckstein el va nomenar ministre d'Afers federals i europeus. L'any 2008 es convertí en ministre de Medi Ambient i tres anys després ministre d'Hisenda. Des de l'any 2018 fins ara, és ministre-president de Baviera.
Casat i pare de quatre fills, és de confessió luterana.

## Referències

* ↑ «ZEIT ONLINE | Lesen Sie zeit.de mit Werbung oder im PUR-Abo. Sie haben die Wahl.». Arxivat de l'original el 2021-01-16. [Consulta: 16 gener 2021].
# Centre d'Esports Súria

El Centre d'Esports Súria és el club de futbol del poble de la comarca del Bages, demarcació de Barcelona, a Catalunya. Es tracta del segon club més antic de la comarca per darrere del CE Manresa i de l'entitat esportiva més antiga (amb molta diferència) de la població.

## Història

El club va ser fundat el 1911. Els seus colors són el blanc i el negre. La samarreta del club és blanc-i-negra (com la de la Juventus de Torí). El Centre d'Esports Súria juga els seus partits al camp municipal Riera del Tordell. Actualment milita al grup IV de la 2a Catalana, competició de la Federació Catalana de Futbol.
L'elecció dels colors blanc-i-negres sorgeixen d'una curiosa història relacionada amb la fundació del club. A principis del segle XX la joventut del poble es dedicava sobretot a ballar per esbargir-se. Hi havia dos grups que competien en això dels balls, els uns eren els "blancs" i els altres eren els "negres". Però a mesura que el futbol es va anar fent popular, els joves van deixar el ball per la pilota. Tant és així que van decidir dedicar el seu temps a jugar i van oblidar-se del ball. Però per poder formar un equip que competís amb els altres pobles van decidir unir les dues colles. A l'hora de triar amb quins colors jugarien van optar per la salomònica decisió de fer-ho amb els colors de tots dos: el blanc i el negre.
El club va ser campió de Catalunya de 3a categoria les temporada 1925-26 i 1927-28. A la dècada dels anys 40 va formar-se al club surienc qui seria un dels millors jugadors de la història del Barça: Estanislau Basora. Va arribar al club blanc-i-negre molt jove i va ser traspassat al Manresa, d'on després passaria al Barça. El club va viure les seves etapes més brillants els anys 1984-88 i 1990-93, on jugà a la categoria de primera regional. L'any 2010 estrenà la gespa artificial al camp municipal de futbol de la Riera de Tordell. En 2011 va celebrar el seu centenari.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Entitats esportives». Ajuntament de Súria. Arxivat de l'original el 2016-10-30. [Consulta: 7 setembre 2016].
* 1 2 3 4 «Centre d'Esports Súria». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ El Centre d'Esports Súria honora la seva història en una jornada emocionant a nacional.cat, 11 de juliol de 2011

## Enllaços externs

* Web del Club
# Porc senglar de Mindoro

El porc senglar de Mindoro (Sus oliveri) és una petita espècie de porc senglar de l'Àsia tropical. Només se'l pot trobar a l'illa de Mindoro, al centre de les Filipines. Segons Colin Groves, es tracta d'una espècie distinta de S. philippensis, diferenciada per trets del crani i de la pell.

## Referències

Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Hans Weber (motociclista)

Hans Weber (Ehrenfriedersdorf, 15 de maig de 1941 - Harrachov, 24 de maig de 1969) fou un pilot d'enduro alemany que, com a membre de l'equip de la RDA, guanyà el Trofeu als ISDT cinc vegades consecutives (1963-1967).
Hans Weber va debutar en competició a 19 anys, el 1960, tot prenent part en una cursa pels voltants del Dittersdorfer Höhe, una muntanya de Saxònia. El 1961 va ser tercer al Campionat de la RDA de 250 cc, un campionat que arribà a guanyar en quatre ocasions: 1963, 1965, 1966 i 1967 (el 1964 fou subcampió i el 1968, tercer). El 1968, l'any en què s'instaurà el Campionat d'Europa d'enduro, Weber en fou subcampió a la cilindrada dels 250 cc per darrere del seu company d'equip, Werner Salevsky. El 24 de maig de 1969, durant la primera prova del Campionat d'Europa, va patir un accident i es va morir poc després a l'hospital. L'equip de la RDA es va retirar de la competició en senyal de dol.
Al pati del castell de Wildeck, a Zschopau, hi ha un monument en honor seu i d'altres dos membres de l'equip de MZ també morts: Werner Salevsky (1940-1991) i Peter Uhlig (1940-1971).

## Referències

* ↑ «Hans Weber» (en anglès). motorsportmemorial.org. [Consulta: 2 desembre 2018].

## Bibliografia

* Ottinger, Steffen. Rund um Zschopau. Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt (en alemany). Marienberg: Druck- und Verlagsgesellschaft Marienberg, 2004, p. 39 i s.. ISBN 3-931770-49-4.
* Ottinger, Steffen. Rund um Zschopau. Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag GmbH & Co. KG, 2011, p. 20, 53. ISBN 978-3-00-036705-2.
* Ottinger, Steffen. Internationale Sechstagefahrt 2012. Die Geschichte seit 1913 (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag GmbH & Co. KG, 2012, p. 45 i s.. ISBN 978-3000395666.
# Regan

* No s'ha de confondre amb Reagan.
«Regan» té aquests significats:
* Regan o Rengan, estat tributari protegit a l'agència de Rewa Kantha, presidència de Bombai divisió de Sankheda Mehwas (Índia)
* Regan (Dakota del Nord)
* Tom Regan (1938, Pittsburgh, Pennsilvània), filòsof nord-americà
* Charles Tate Regan (1878 Sherborne, Dorset - 1943), ictiòleg britànic.
# Vicenç Ibàñez i Olivella

Vicenç Ibàñez i Olivella (Sitges, 23 d'octubre del 1928 – 27 d'abril del 1996) fou polític i alcalde de Sitges.
Es guanyà la vida com a agent de duanes, encara que de jove feu de pescador. Jugà a futbol (als equips de la Creu Roja de Sitges i a la U.E.Sitges), i el 1966 entrà a la Federació Catalana de Futbol, on col·laborà fins a l'any 1982.
El 10 d'octubre del 1975 substituí Martínez Sardà com a alcalde de Sitges, càrrec que exercí dos anys. La seva gestió és recordada per diverses actuacions, com el mur de contenció que feu aixecar per aturar les aigües residuals provinents de vessaments il·legals a la riera de Vilafranca, i que amenaçaven de contaminar les platges sitgetanes. Per la seva gestió, la Diputació de Samaranch adquirí l'Hotel Miramar, que amb els anys esdevindria un equipament cultural de la vila.
El seu breu mandat coincidí amb la inauguració del col·legi públic Miquel Utrillo (1976), la creació del Patronat Municipal d'Esports (1977), la construcció dels jardins elevats del passeig de la Ribera entre els carrers de Sant Pau i can Bori (que permeté guanyar visió del mar a costa de talar els plàtans centenaris que guarnien el passeig). També restaurà la façana de la Casa de la Vila (1977) i restituí les plaques del monument al doctor Robert i de les escales de la Punta. El consistori que presidia nomenà Josep Carbonell i Gener i Salvador Soler i Forment "Fills Predilectes" de Sitges els anys 1975 i 1977 respectivament. S'amplià la Biblioteca Santiago Rusiñol amb una sala de lectura al primer pis i una sala d'actes (1977), es reobrí al públic la "Col·lecció de Curiositat Marineres Emerencià Roig i Raventós" i es bastí un monument a Santiago Rusiñol fet per Nicolau Ortiz segons projecte de l'escultor Pere Jou, obra que s'inaugurà el 9 d'octubre del 1977. Aquell mateix mes d'octubre presentà la dimissió.
En l'àmbit personal (o menys institucional), sufragà el llibre Cent anys de premsa sitgetana (1877-1977), que coedità amb la biblioteca popular Santiago Rusiñol el 1977. El 1978, els periodistes de la població l'atorgaren el tercer premi Trinitat Catasús en reconeixement de la seva gestió al front de la Casa Gran.

## Bibliografia

* Roland Sierra i Farreras Diccionari Biogràfic de Sitgetans Sitges: Ajuntament de Sitges, 1998
# Marquès de Vilana

El títol de marquès de Vilana fou concedit al Regne de Nàpols el 1750 a Antoni de Peguera i de Vilana-Peguera, dit també Antoni de Millars, fill d'Ermengol de Peguera, que fou senyor de Monells, Millars i Toloriu. Era també nebot del primer marquès austriacista de Vilana, el coronel Josep de Vilana-Peguera i de Millars, a qui li fou concedit el títol de mans de l'Arxiduc Carles l'any 1708.
El succeí el seu fill Francesc de Paula de Millars, òlim de Peguera i de Camps, que morí sense fills el 1810. La successió passà als seus nebots els Las Infantas, senyors de Villa García de los Ríos, cognomenats de Millars.

## Notes i referències

* ↑ «marquesat de Vilana | enciclopèdia.cat». [Consulta: 10 novembre 2018].
* ↑ En llenguatge jurídic i notarial medieval i modern, antigament.