OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cantons de la Val-d'Oise

Els cantons de la Val-d'Oise (Illa de França) són 21 i s'agrupen en tres districtes. Fins al 2015 hi havia 39.

## 1985 - 2015

* Districte d'Argenteuil (7 cantons - sotsprefectura: Argenteuil) : cantó d'Argenteuil-Est - cantó d'Argenteuil-Nord - cantó d'Argenteuil-Oest - cantó de Bezons - cantó de Cormeilles-en-Parisis - cantó d'Herblay - cantó de Sannois
* Districte de Pontoise (17 cantons - sotsprefectura: Pontoise) : cantó de Beauchamp - cantó de Beaumont-sur-Oise - cantó de Cergy-Nord - cantó de Cergy-Sud - cantó d'Eaubonne - cantó d'Ermont - cantó de Franconville - cantó de l'Hautil (amb cap a Jouy-le-Moutier) - cantó de l'Isle-Adam - cantó de Magny-en-Vexin - cantó de Marines - cantó de Pontoise - cantó de Saint-Leu-la-Forêt - cantó de Saint-Ouen-l'Aumône - cantó de Taverny - cantó de Vallée-du-Sausseron (amb cap a Auvers-sur-Oise) - cantó de Vigny
* Districte de Sarcelles (15 cantons - sotsprefectura: Sarcelles) : cantó de Domont - cantó d'Écouen - cantó d'Enghien-les-Bains - cantó de Garges-lès-Gonesse-Est - cantó de Garges-lès-Gonesse-Oest - cantó de Gonesse - cantó de Goussainville - cantó de Luzarches - cantó de Montmorency - cantó de Saint-Gratien - cantó de Sarcelles-Nord-Est - cantó de Sarcelles-Sud-Oest - cantó de Soisy-sous-Montmorency - cantó de Viarmes - cantó de Villiers-le-Bel
Aquest departament és un cas particular a França, ja que la prefectura del departament se situa a Cergy, dins del districte de Pontoise, per tant, aquí la prefectura no és el cap d'un districte.

## 2015

Una nova redistribució territorial va ser definida per decret del 17 de fenrer de 2014, per al departament de Sena Saint-Denis, que va entrar en vigor en el moment de la primera renovació general d'assemblearis departamentals després d'aquest decret, qüestió que va passar al març de 2015.
Es va reduir de 39 a 21 cantons.
* Argenteuil-1
* Argenteuil-2
* Argenteuil-3
* Cergy-1
* Cergy-2
* Deuil-la-Barre
* Domont
* Ermont
* Fosses
* Franconville
* Garges-lès-Gonesse
* Goussainville
* Herblay
* L'Isle-Adam
* Montmorency
* Pontoise
* Saint-Ouen-l'Aumône
* Sarcelles
* Taverny
* Vauréal
* Villiers-le-Bel

## Referències

* ↑ Décret n° 2014-168 du 17 février 2014 portant délimitation des cantons dans le département du Val-d'Oise
# Can Canyelles (Sant Fost de Campsentelles)

Can Canyelles és una obra de Sant Fost de Campsentelles (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat, de planta rectangular, amb un afegit rectangular en un dels angles. Protegit per un mur de pedra. Edifici de planta baixa més pis. Pedres angulars a les cantonades. Teulada a doble vessant, amb ràfec a la catalana. Porxo a la dreta, sostingut per pilar de maó, protegint una finestra de l'edifici, que té l'ampit inclinat, per on potser s'hi tirava el raïm. Dues moles de pedra amb forat al centre són reutilitzades com a taules de jardí. A la façana es troba la porta d'arc de mig punt dovellada i tres finestres d'arc conopial, amb arquets i caps esculpits.

## Història

L'edifici fou ampliat antigament, ja que s'observen les pedres angulars que limitaven el mur original, al mig de la façana actual, així com l'elevació de la teulada a partir d'una pasta de sorra i aigua, diferenciada del mur original. A la finestra del darrere hi ha una llinda esculpida. Datació feta per l'estil, ja que les finestres de la façana són molt corrents al segle xvi.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Canyelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Can Canyes

Can Canyes és una obra del municipi de Sant Llorenç d'Hortons (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia a dues vessants de planta rectangular, de planta baixa i pis amb eixamples del segle xix. Les finestres de la planta baixa conserven reixes. L'accés és pel portal adovellat, gran entrada, cuina amb restes d'un antic foc de rotllo amb escons, menjador pairal amb una capelleta de Sant Josep, cambra amb forn de pa i gran pastera, i espaiosos cellers. Una escala parteix de l'entrada i condueix al pis superior del qual cal remarcar la tradicional sala repartidora de les cambres moblades amb mobles i treballs manuals antics i un curiós rellotge de sol que restà a l'interior en eixamplar una ala de la casa, està força ben conservat i amb colors destacats i la llegenda "Polo 10 Anno 1773 Steve" (Esteve era el cognom tradicional de la casa). Compta amb espitlleres arreu, un plat de ceràmica catalana "de la ditada" enganxat a un mur, i un espaiós pati-clos emmurallat al davant de la casa amb una petita vinya, estables i d'altres serveis annexos, tancats tots per un gran baluard.

## Història

La casa es comprà el segle xviii als frares agustins del Convent o Casa de Déu de Miralles (al costat de Gelida), desamortitzat posteriorment per la llei de Mendizabal. A la façana hi ha un rellotge de sol amb la data de 1874 i la repetida llegenda "Jo sense sol i tu sense fe no som res".

## Referències

* 1 2 «Can Canyes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Can Via (Fortià)

Can Via és un edifici del municipi de Fortià (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat que es troba al pati d'una casa que dona al carrer Major. Aquesta casa té la façana arremolinada però una part d'aquest ha saltat i permet veure l'opus spicatum. D'aquesta casa destaquen la porta d'accés en arc de mig punt adovellat i la finestra a sobre de la porta, amb una llinda amb la inscripció "PETRUS IULIA 1692". La coberta és a dues vessants amb teules. Té al seu davant una construcció contemporània utilitzada per a usos agrícoles.

## Història

La casa va ser bastida o reconstruïda per la família Julià a finals del segle xvii. Està situada fora de l'antiga força i va ser construïda al segle xiv a la zona denominada valls de la força. El nom Via prové del cognom dels propietaris actuals.

## Referències

* 1 2 3 «Can Via». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2018].
# Can Viader (Vilademuls)

Can Viader és una obra del municipi de Vilademuls (Pla de l'Estany) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És situada dalt d'un turonet al veïnat de Parets de Dalt. Sobresurt pel seu aspecte de masia catalana i per la seva silueta de casa forta. La família és descendent directa de la casa Pols de Vilademuls que, des del segle XIV, gaudia del privilegi militar i els seus membres formaven part del Reial Estament Militar del Principat de Girona. També és successora de la família Geli. El seu blasó té un camp de gules i una faixa de plata carregada d'un felí passant. A les estances de la casa es conserven imatges, documents i altres objectes de gran valor artístic, històric i heràldic. (www.vilademuls.cat)

## Referències

* ↑ «Can Viader». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Can Vicentó

Can Vicentó és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil que segueix la línia del carrer i ocupa una cantonada entre dos carrers. Està format per una planta baixa, un pis i un terrat, sota el qual hi ha una càmera d'aire que serveix de golfes. El seu interès recau fonamentalment en la façana principal, amb un eix de simetria marcat per la porta principal i un finestral a cada banda, una gran balconada amb tres sortides que recorre l'amplada de l'edifici al primer pis, una cornisa molt treballada, suportada per mènsules i la barana superior, al centre de la qual s'aixeca un cos ornamental de caràcter eclèctic, flanquejat per quatre pinacles. Hi ha detalls vegetals decorant les llindes de les finestres del pis i a la planta baixa els murs estan decorats amb un arrebossat que imita carreus.

## Referències

* ↑ «Can Vicentó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Cantó de Montbéliard-Oest

El cantó de Montbéliard-Oest és un cantó francès del departament del Doubs, situat al districte de Montbéliard. Té 19 municipis i part del de Montbéliard.

## Municipis

* Aibre
* Allondans
* Bart
* Bavans
* Beutal
* Bretigney
* Désandans
* Dung
* Échenans
* Issans
* Laire
* Le Vernoy
* Lougres
* Présentevillers
* Raynans
* Saint-Julien-lès-Montbéliard
* Sainte-Marie
* Sainte-Suzanne
* Semondans

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-1979 | Ernest Lelache | Divers gauche |
| 1979-1985 | Guy Bêche | PS |
| 1985-1998 | Jacques Vernier | RPR |
| 1998- | Pierre Hélias | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Sancoins

El cantó de Sancoins és un cantó francès del departament del Cher, situat al districte de Saint-Amand-Montrond. Té 11 municipis i el cap és Sancoins.

## Municipis

* Augy-sur-Aubois
* Chaumont
* Givardon
* Grossouvre
* Mornay-sur-Allier
* Neuilly-en-Dun
* Neuvy-le-Barrois
* Sagonne
* Saint-Aignan-des-Noyers
* Sancoins
* Vereaux

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1961 | Jean-Baptiste Touret | SFIO, després divers gauche |
| 1961-1983 | Charles Durand | CNI, després UDF-CDS |
| 1983-2004 | Pierre Caldi | Divers droite |
| 2004- | Paul Bernard | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 6.291 | 6.544 | 6.253 | 6.171 | 5.878 | 5.774 | 5.657 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Carl Beines

Carl Beines (Rheydt, 15 de desembre de 1869 - Bad Wörishofen, 8 d'octubre de 1950) va ser un violinista alemany.
Durant deu anys va dirigir l'orquestra Gürzenich de Colònia, a més de pianista, compositor, director de cor i professor de cant. Els seus alumnes més famosos van ser els tenors Richard Tauber i Herbert Ernst Groh, i els barítons Joseph Hermann i Gotthelf Pistor. També va estudiar amb Beines la malaurada soprano Ruth Poritzky. Tauber es va formar amb ell entre 1911 i 1913 a Friburg de Brisgòvia, on Beines va dirigir el Cor Concòrdia. Va ser en un dels seus concerts el 17 de maig de 1912, quan va debutar Tauber. Més tard Beines va viure i ensenyar a Darmstadt, i finalment a Bad Wörishofen, on va morir.

## Referències

* Willi Korb, Richard Tauber, Wien 1966, page 15ff
* Charles Castle, This was Richard Tauber, London 1971
* James Dennis, The Record Collector, Ipswich, Vol. XVIII, page 248 [1969]
# Cantó de Besançon-Planoise

El cantó de Besançon-Planoise és un cantó francès del departament del Doubs, situat al districte de Besançon. Compta amb part del municipi de Besançon.

## Municipis

* Besançon (part)

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1982-1988 | Anne-Marie Courtot | PS |
| 1988-2001 | Jean-Louis Fousseeret | PS |
| 2001-2008 | Danièle Tétu | PS |
| 2008-2012 | Barbara Romagnan | PS |
| 2012- | Lotfi Saïd | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Carmelo Suárez Cabrera

Carmelo Antonio Suárez Cabrera (Las Palmas de Gran Canaria, 1949) és un arquitecte, polític i sindicalista canari, d'ideologia comunista.
Estudià arquitectura a la Universitat de Sevilla, on fou representant dels estudiants durant les lluites estudiantils dels anys 1970. Els seus inicis polítics, des de molt jove, va estar lligats a les Joventuts Comunistes, i immediatament al PCE i Comissions Obreres; llavors organitzacions en la clandestinitat a causa de la dictadura franquista.
Leninista convençut, durant la Transició va abandonar el PCE per dissentir amb la línia política eurocomunista del Partit, incorporant-se a Poble Canari Unit i Unión del Pueblo Canario, formacions nacionalistes d'esquerra.
El 1984 es va fundar en el seu despatx professional de Las Palmas de Gran Canària el Partit Comunista del Poble Canari (PCPC), secció canària del PCPE, del que va resultar escollit secretari polític.
El 1986 va prendre part activa en la campanya pel no en el referèndum sobre l'OTAN. Aquest mateix any contribuiria a la creació de la coalició Izquierda Canaria Unida (ICU), primer referent que va tenir Izquierda Unida a les illes.
En 2002 va ser escollit secretari general del Partit Comunista dels Pobles d'Espanya.
En 2007 va ser un dels creadors de la Fundació Obrera d'Investigació i Cultura, amb seu a Madrid.

## Referències

* ↑ Subversivos y malditos en la Universidad de Sevilla(1965-1977) per Alberto Carrillo-Linares, p. 296-297
* ↑ PCPE Rompe las cadenas. Contra la Europa del capital y la guerra" a Club-La Provincia, 27 de maig de 2009

## Enllaços externs

* Entrevista a Granma Arxivat 2009-06-27 a Wayback Machine.
* Vídeo d'un míting a Madrid
# Carmelo Morales

Carmelo Morales és el nom dels següents personatges:
* Carmelo Morales Erostarbe (Balmaseda, 1930 – Castro Urdiales, 2003), ciclista basc, anomenat el jabalí.
* Carmelo Morales Gómez (Castellar del Vallès, 1978), pilot de motociclisme català.
# Carmelo Viñas y Mey

Carmelo Viñas y Mey (Ciudad Real, 16 de juliol de 1898 - 9 de març de 1990) fou un historiador, sociòleg i historiador del dret espanyol, representant del catolicisme social.

## Biografia

Va estudiar Dret i Ciències Històriques en la Universitat de Barcelona i en 1918 es va doctorar en la Universitat de Madrid en filosofia i lletres. En 1931 fou catedràtic d'història d'Espanya en la Universitat de Santiago de Compostel·la. Des del seu càrrec va combatre el nacionalisme gallec, tot enfrontant-se al galleguista Francisco Fernández del Riego, alhora que col·laborava amb Acció Catòlica i donava suport econòmic a les JONS. Durant la guerra civil espanyola va donar suport al bàndol nacional va formar part de les milícies clandestines de la Falange Española de las JONS i va organitzar el Servicio Español del Profesorado i el Socorro Blanco per donar suport als catedràtics destituïts per les autoritats republicanes.
Com a recompensa en 1942 va rebre la càtedra d'història medieval de la Universitat de Valladolid. Obertament contrari al "separatisme", va col·laborar en la depuració de la Universitat. Posteriorment va obtenir la càtedra d'història econòmica i social a la Universitat Complutense de Madrid i dirigí Cuadernos de la Cátedra de Historia Antigua de España. El 30 de novembre de 1954 va ingressar a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. Posteriorment fou director de l'Institut Balmes de Sociologia del Consell Superior d'Investigacions Científiques i de la Revista Internacional de Sociología.

## Obres

* El estatuto del obrero indígena en la colonización española (1929)
* El problema de la tierra en la España de los siglos XVI-XVII (1941)
* Los Países Bajos en la política y en la economía mundiales de España (1944)
* España y los orígenes de la política social. (Las leyes de Indias)
* El pensamiento filosófico alemán y los orígenes de la Sociología (1957) amb Luis Redonet y López-Dóriga
* Escritos sociales de Pedro de Valencia (editor, 1945)
* Relaciones histórico-geográfico-estadísticas de los pueblos de España hechas por iniciativa de Felipe II en cinc toms referits a la Provincia de Madrid (1949), Reino de Toledo (1951 y 1963) i Ciudad Real (1971), amb Felipe Ramón Paz

## Referències

* ↑ Carmelo Viñas a enciclonet
* ↑ Carmelo Viñas y Mey, Historia de la Literatura de Castilla La Mancha
* ↑ Medalla 2 Arxivat 2018-07-30 a Wayback Machine. de la RACMYP
* ↑ La ayuda March de Investigación de Ciencias Sagradas, Filosóficas e Históricas, a Don Carmelo Viñas, Arriba, 1 de desembre de 1960
# Carmelo Simeone

Carmelo Simeone (22 de setembre de 1934 - 11 d'octubre de 2014) fou un futbolista argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1966.

## Palmarès
### Boca Juniors

* Primera División Argentina: 1962, 1964, 1965

## Referències

* ↑ «Jens Fjellström ny tränare i Malmö FF (Jens Fjellström new coach in Malmö FF)». aftonbladet.se, 26-07-2016. Arxivat de l'original el 2003-08-16. [Consulta: 15 març 2018].
* ↑ rsssf: Argentina Copa America 1959 squad
* ↑ rsssf: Argentina 1966 World Cup squad
* ↑ Boca Juniors profile Arxivat 2019-04-16 a Wayback Machine. (castellà)
# Carrasca Mil·lenària del Mas d'en Gregori

La Carrasca Mil·lenària del Mas d'en Gregori (Quercus ilex subsp. ballota) és un arbre molt vell que es troba al Mas d'en Gregori (Porrera, el Priorat), el qual apareix amb la denominació de Carrasca Mil·lenària en plànols molt antics de la zona.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 3,31 m.
* Perímetre de la base del tronc: 3,68 m.
* Alçada: 14,21 m.
* Amplada de la capçada: 13,08 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 463 m.

## Entorn

L'arbre és a la finca del Mas d'en Gregori, actualment dedicat al turisme rural. Es troba a mitja hora del mas, en un coster amb força pendent molt pedregós (de pissarra) i amb restes d'antigues vinyes i conreus de fruiters. Avui el territori està colonitzat per pinastre, pi blanc, càdec, garric, aladern, carrasca, argelaga negra, caps d'ase, farigola, estepa negra, estepa blanca, galzeran, esparreguera boscana, falzia negra, dauradella, xuclamel santjoaner, fenàs, perpètua, polipodi i orella de monjo. A la zona hi ha molta activitat faunística: rata negra, cabirol, gorjablanc, gaig, àliga marcenca, tallarol de casquet, pit-roig i gralla.

## Aspecte general

Ressalta la seua magnífica morfologia: té una capçada compensada i oberta, ramificada des de ben avall i formant una creu amb forma de mà de molts dits. Tot i així, presenta un important estat de regressió provocat de segur per estrès hídric. Part important de la capçada ha perdut el fullatge i el seu estat és preocupant. Els propietaris del mas tenen un manifest interès en la seua recuperació. Presenta atacs de banyarriquer i altres xilòfags a la fusta i de cinípids a les fulles.

## Accés

Des de Porrera, cal agafar la carretera TP-7403 en direcció a Torroja del Priorat. Al punt quilomètric 3,7 aproximadament, trobarem el panell d'indicació del Mas d'en Gregori a mà dreta. Una pista forestal ens deixa al mas. Un cop allà, hem de demanar permís als propietaris per visitar l'arbre, el qual és a 1,5 quilòmetres seguint la pista que s'enfila per darrere la casa (a la part dreta). GPS 31T 0318416 4563372.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 176-177.

## Enllaços externs

* Carrasca centenària del Mas d'en Gregori (Porrera, Priorat) Arxivat 2015-10-03 a Wayback Machine. (català)
* Flickr (català)
# Cap de Prat d'Aubes

El Cap de Prat d'Aubes és una muntanya de 2.252 metres situada a la part central de la Serra del Verd. S'aixeca entre els Tres Collets a llevant i el coll dels Belitres a ponent.
Els flancs de la muntanya, principalment en la banda nord, estan poblats de frondosos boscos de pi negre, mentre que als seus peus (sud i oest) s'estenen uns amplis i ufanosos prats de pastura: les Saleres, prat d'Aubes, els Belitres.
El cim és partió entre el municipi de Gòsol al Berguedà i la Coma i la Pedra al Solsonès.
La via normal per accedir al Cap de Prat d'Aubes, salvant un desnivell de més de 1.200 metres, surt de la Coma, passa pel Pujol del Racó i la Borda del Pujol, on s'enlaira per la canal Fonda, passa per la Roca Mira i arriba a les Saleres, des d'on es pot pujar al cim bé pel Coll dels Belitres o bé pels Tres Collets.

## Referències

* ↑ «Cap de Prat d'Aubes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Casa Pañella

La casa Pañella és un edifici de Sitges (Garraf) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa Pañella és un edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. La façana mostra un distribució simètrica d'obertures. La planta baixa té una gran porta d'accés d'arc carpanell amb dovelles a saltacavall; originalment la porta tenia una finestra amb reixa a cada banda, però en l'actualitat la finestra esquerra ha estat transformada en porta d'una botiga. Al primer pis un balcó amb barana de ferro colat, sostingut per grans cartel·les, ocupa tota la façana, s'hi obren tres portes d'arc molt rebaixat decorades amb motllures d'inspiració clàssica. El segon pis, separat del primer per una línia d'imposta presenta obertures rectangulars. L'edifici es corona amb terrat amb barana d'obra.

## Història

Segons consta a l'Arxiu Municipal de Sitges els permisos d'obres per a l'edificació de la casa Pañella es demanaren a l'Ajuntament el 31-12-1890 per encàrrec de Maria Robert, vídua de Batlle. El projecte de l'edifici era signat pel mestre d'obres Josep Salvany de Vilanova i la Geltrú.

## Referències

* 1 2 «Casa Pañella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Carles Sudrià i Triay

Carles Sudrià i Triay (Barcelona, 1953) és un historiador econòmic català.

## Trajectòria

Després d'estudiar i doctorar-se el 1981 en Ciències Econòmiques per la Universitat Autònoma de Barcelona, amplià els seus estudis sobre història econòmica al Departament d'Economia de la Universitat de Berkeley, als Estats Units. Ha estat professor a la Universitat Autònoma de Barcelona i, posteriorment, catedràtic d'història i institucions econòmiques a la Universitat de Barcelona. Els seus estudis s'han centrat, fonamentalment, en l'anàlisi històrica del paper que han tingut les fonts d'energia en el desenvolupament econòmic de Catalunya i d'Espanya, i en la història de les corporacions bancàries a Catalunya i Espanya.

## Publicacions

* El Banc de Barcelona, 1874-1920: decadència i fallida, juntament amb Yolanda Blasco Martel (2016)
* El Banco de Barcelona (1844-1874), historia de un banco emisor, juntament amb Yolanda Blasco Martel (2010)
* El Banc de Barcelona, 1844-1874: història d'un banc d'emissió, juntament amb Yolanda Blasco Martel (2009)
* Electra y el Estado, juntament amb Antonio Gómez Mendoza i Javier Pueyo Vinué (2007)
* Introducció a la història econòmica mundial, juntament amb Gaspar Feliu i Montfort (2006)
* Història Econòmica de la Catalunya Contemporània, juntament amb Jordi Maluquer, Jordi Nadal i Francesc Cabana (1988-1994)
* La economía española en el siglo XX : una perspectiva histórica, juntament amb Jordi Nadal Lorenzo i Albert Carreras i Odriozola, com a compiladors (1987)
* El carbón en España, 1770-1961: una historia económica, juntament amb Sebastián Coll Martín (1987)
* Història de la Caixa de Pensions, juntament amb Jordi Nadal (1981)

## Referències

* 1 2 3 «Carles Sudrià i Triay». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Francesc Vilà recibe la beca de la Fundación Conde de Barcelona para estudiar economía en EE.UU. En la convocatoria de 1987-1988 correspondió a Sudriá Triay (1987-88), que amplió estudios sobre historia económica en el Departamento de Economía de la Universidad de Berkeley (EE.UU.)». La Vanguardia (Hemeroteca, 22-06-1989, pàg. 78 [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ «Carles Sudrià». Dialnet [Consulta: 29 gener 2020].