OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Copa de la Lliga danesa de futbol

La copa de la Lliga danesa de futbol (Tele2 LigaCup) fou una competició danesa de futbol patrocinada per l'empresa Tele2. Aquests partits no són considerats oficials per l'Associació Danesa de Futbol.

## Format

El torneig va ser disputat entre els 3 primers classificats de la lliga danesa de futbol, en enfrontaments tots contra tots, en partits de 45 minuts de durada.

## Historial

| Any | Campió | Finalista | 3r classificat | Estadi |
| 2005 | Brøndby IF | F.C. Copenhaguen | FC Midtjylland | Brøndby Stadion |
| 2006 | Brøndby IF | F.C. Copenhaguen | Viborg FF | Farum Park |

## Palmarès

| Títols | Equip |
| 2 | Brøndby IF |

## Enllaços externs

* Tele2 Liga Cup. Super Cuppen afløses af et nye initiativ: Tele2 Liga Cup. Arxivat 2008-04-11 a Wayback Machine. Temporada 2005/06 (danès)
* RSSSF Denmark Cup 2004/05 (anglès)
# Conrad III de Baviera

Conrad III (al voltant de 1020 - 5 de desembre de 1055), també conegut com a Cunó o Kunó, fou duc de Baviera de 1049 a 1053. Era membre de la família dels Ezzons, sent els seus pares Liudolf, comte de Zutphen (i fill gran d'Ezzo, comte palatí de Lorena), i Matilde. La seva enumeració és una mica confosa: si es compten els dos reis que foren ducs de Baviera (Conrad I d'Alemanya i II de Francònia, que fou duc del 914 al 918; i Conrad II del Sacre Imperi Romanogermànic que fou duc del 1026 al 1027) li correspondria ser Conrad III; però si no es compten, ja que posseïen el ducat en qualitat de sobirans però no de ducs, llavors seria Conrad I; per això moltes vegades se l'esmenta simplement com Conrad de Zutphen.
Després de divuit mesos de vacant des de la mort d'Enric VII de Baviera, el ducat de Baviera es va cobrir el 2 de febrer de 1049 quan l'emperador Enric III va nomenar Cunó o Conrad que era considerat un possible successor de l'emperador, el qual no tenia fills. No era l'elecció de la noblesa bavaresa, però Enric tenia la intenció de tenir el ducat el més a prop possible de la corona. En això va fracassar, perquè Cunó es va casar en contra dels desitjos de l'emperador amb Judit de Schweinfurt, filla del duc Otó III de Suàbia; també va tractar d'augmentar el seu poder a Baviera i va entrar en conflicte amb Gebhard III, bisbe de Ratisbona. Finalment, va ser convocat per l'emperador a una cort celebrada el Nadal a Merseburg (1052-1053) i allí fou deposat.
Va ser reemplaçat a principis de l'any vinent pel fill nounat (de forma inesperada) d'Enric III, més tard, l'emperador Enric IV. Cunó o Conrad, que no havia arribat a les mans amb el bisbe, va tornar a Baviera i es va rebel·lar aliat amb el rebel duc Welf de Caríntia i Andreu I d'Hongria. Fou abandonat per Welf i va intentar assassinar l'emperador i apoderar-se del tron, però va fracassar.
Va morir a l'exili el 1055. Va ser enterrat a Santa Mariengraden a Colònia el 1063.

## Referències

* Sigmund Ritter von Riezler: Konrad II., Herzog von Baiern. a: Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), Duncker & Humblot, Leipzig 1882.
* Alois Schmid: Konrad (Kuno) I. Herzog von Bayern 1049–1053 a: Lexikon des Mittelalters (1991)
# Conrad III

Conrad III és el nom dels següents personatges:
* Conrad III d'Alemanya (1093 – 1152), rei d'Alemanya de la casa Hohenstaufen
* Conrad III de Baviera (~ 1020 - 1055), duc de Baviera (1049 -1053)
* Conrad III de Borgonya dit «el pacífic» (~925 - 993), rei d'Arles (937 -993)
* Conrad III de Caríntia (? - 1061), comte a Zulpichgau i duc de Caríntia
# Contra

«Contra» té aquests significats:
* Contra o contras, grups insurgents oposats al govern del Front Sandinista, al poder a Nicaragua des de la derogació, el 1979, del govern d'Anastasio Somoza
* Contra (Konami), saga de videojocs d'acció run and gun produïda per l'empresa nipona Konami, iniciada pel joc de recreativa homònim l'any 1987
* Contra, abreviació de contrarellotge, mena de competició ciclista
* Cosmin Marius Contra (Timişoara, Romania, 1975), futbolista romanès que jugava com a defensa
* Contra (nàutica). Aparell de la botavara.
* Contra (pel·lícula), pel·lícula de comèdia alemanya del 2020 basada en la pel·lícula francesa Le Brio i dirigida per Sönke Wortmann.
# Corydalis cava

Corydalis cava és una espècie de planta papaveràcia És una planta nativa d'Europa central i meridional des de Portugal a Suècia i el Caucas.
A Espanya figura dins la llista de plantes de venda regulada.

## Descripció

És una planta herbàcia i perenne de fins a 30 cm d'alt amb les fulles bipinnades o tripinnades. Les flors són rosades agrupades en raíms terminals. El fruit és en càpsula.

## Propietats

Corydalis cava i altres espècies tuberoses contnen un alcaloide bulbocapnina, que ocasionalment s'ha fet servir en medicina.
* És un sedant nerviós usat en la malaltia de Parkinson.
* Té un alcaloide: l'aporfina que produeix un efecte similar a la de la morfina.

## Referències

* ↑ «Plants For A Future».

## Enllaços externs

* Corydalis medicinal herb Yan Hu So traditional uses and pharmacology Arxivat 2008-06-19 a Wayback Machine.
** «Papaveraceae in Flora of China @ efloras.org».
# Conveni de Narbona

El conveni de Narbona és el nom amb què es coneix històricament la crida que es va fer des de la ciutat de Narbona, per part dels participants al Concili de Constança el 13 de desembre de 1415, als eclesiàstics que eren fidels a Benet XIII d'Avinyó. En aquesta crida se'ls prometia convocar un concili representatiu per deposar a aquest Papa (donada la seva negativa a abdicar) i elegir un nou pontífex. La causa de la iniciativa foren els indicis que el rei Ferran I de Catalunya i Aragó es preparava per separar-se del bàndol de Benet XIII. L'acord va ser ratificat el 4 de febrer de 1416.

## Referències

* ↑ «conveni de Narbona». Gran enciclopèdia catalana. [Consulta: 16 gener 2022].
# Conveni de Calataiud

El Conveni de Calataiud fou un pacte de vassallatge signat entre Abū Zayd i Jaume I el Conqueridor el 20 d'abril de 1229 a Calataiud.

## Antecedents

A la mort del califa almohade Al-Mustanṣir Yūsuf, el gener de 1224, es produeix una lluita pel poder entre els almohades, que es resol reconeixent com a califa a Abū Muḥammad ʿAbd al-Wāhid. Abū Zayd no l'accepta i es converteix en senyor independent de Balànsiya, però davant dels atacs castellans es declara vassall de Ferran III de Castella.
En setembre de 1227 Abū al-`lā Idrīs al-Mā'mūn ben al-Manṣūr és proclamat califa almohade i Abū Zayd el reconeix i trenca el vassallatge amb el rei castellà. En 1228, Muhammad Ibn Hud, encapçalant una revolta antialmohadee que acaba desintegrant l'imperi, conquesta Múrcia on es nomena emir i reconeix al califa abbàssida. En aquesta situació caòtica, agreujada per la fam, aquest mateix any es produeix una revolta en València, que aprofita Zayyan ibn Mardanix, descendent de Muhammad ibn Mardanix, l'anomenat Rei Llop pels cristians, per sublevar-se en Onda. El 24 de gener de 1229 Zayyan entra en València, proclamant obediència al califa abbàssida, i Abū Zayd es refugià primer a Segorb i després es dirigeix a Aragó.

## El Pacte

Mentre Jaume I el Conqueridor es trobava a Calataiud preparant l'expedició a Mallorca, Abū Zayd s'hi dirigí amb el seu fill Abu Hamid i el seu secretari Ibn al-Abbar, on establí un pacte pel que cedí la quarta part del que Abū Zayd pogués recuperar dels seus reialmes i pertanyés als territoris atribuïts a Jaume pel Tractat de Cazorla, amb l'ajut del comte-rei, i la plena possessió i domini de tots els llocs i castells de l'Emirat de Balànsiya que se li retessin voluntàriament.
| « | Sicut quod antecessores vostros et regis Castelle et inter vos et ipsum est ordinatum et continuetur in cartis vestris | » |

## Conseqüència

En virtut del pacte, Blasco I d'Alagón, amb altres nobles aragonesos, va atacar la frontera el 1231, prenent Morella i provocant que Jaume I el Conqueridor prengués Ares per evitar una campanya descontrolada d'Alagón i els nobles aragonesos.

## Bibliografia

* Rovira i Virgili, Antoni. «Volum IV: La Catalunya Nacional». A: Història Nacional de Catalunya. 1a Ed.. Edicions Pàtria, 1929, p.539.
# Cova de les Gralles

És un abric rocós de la localitat de Capafonts. Té uns 52 metres d'amplada, 31 metres de profunditat i uns 30 metres d'alçada. Quan plou, el riu de l'Horta crea una cascada temporal, creant un toll d'aigua al seu peu.

## Referències

* ↑ Carlos Roldán, Juan «La Cova de les Gralles, un anfiteatro natural» (en castella). Diari de Tarragona, 30-08-2016 [Consulta: 8 març 2020].
* ↑ Redmann, Ulrich. Costa Daurada : Katalonien Süd: Barcelona bis Naturpark dels Ports ; 50 ausgewählte Tal- und Höhenwanderungen (en alemany). München [i.e.] Ottobrunn: Bergverl. Rother, 2005, p. 95. ISBN 3-7633-4326-1.
* ↑ «Espectacular imatge de la Cova de les Gralles a Capafonts». Nació Reus. Nació Digital, 03-05-2013. [Consulta: 8 març 2020].

## Enllaços externs

* Cardona, Ferran; Cuenca, Josep. «Cova de les Gralles (Capafonts, Baix Camp)», 15-01-2014.
* «La Cova de les Gralles». Associació cultural Picorandan. [Consulta: 8 març 2020].
# Coua de capell rogenc

El coua de capell rogenc (Coua ruficeps) és una espècie d'ocell de la família dels cucúlids (Cuculidae) que habita boscos, zones arbustives i zones àrides del nord-oest de Madagascar.
Sovint considerat coespecífic de Coua olivaceiceps.
# Ctenomys flamarioni

Ctenomys flamarioni és una espècie de mamífer rosegador de la família dels ctenòmids. És endèmic de la costa sud-oriental del Brasil. El seu hàbitat natural són les dunes costaneres situades en zones d'alta salinitat i vegetació pobra. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. Està amenaçat per la urbanització i la degradació del seu hàbitat.
Aquest tàxon fou anomenat en honor del zoòleg brasiler Luiz Flamarion Barbosa Oliveira.

## Referències

* ↑ Catzeflis, F.; Patton J.; Percequillo, A.; Bonvicino, C.; Weksler, M. Ctenomys flamarioni. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 30 gener 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 136. ISBN 978-0801893049.
# Corrent del Carib

El Corrent del Carib és un corrent marí d'aigua càlida que flueix cap al mar del Carib des de l'est, al llarg de la costa de Sud-amèrica. El corrent és el resultat del Corrent Equatorial del Sud de l'Atlàntic que flueix cap al nord al llarg de la costa del Brasil. Com el corrent gira a través del canal de Yucatán, també és anomenat com el corrent de Yucatán.

## Referències

* ↑ «The Caribbean Current» (en anglès). Ocean Surface Currents. [Consulta: 18 juliol 2021].
* ↑ Athié, G.; Candela, J.; Sheinbaum, J.; Badanf, A.; Ochoa, J. «Estructura de la corriente de Yucatán en los canales de Cozumel y Yucatán» (en anglès). Ciencias marinas, 37, 4A, 2011, pàg. 471–492. ISSN: 0185-3880.
# Corythoichthys schultzi

Corythoichthys schultzi és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 2-30 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar Roig i l'Àfrica oriental fins a Tonga, el nord d'Austràlia i Nova Caledònia.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Allen, G.R. i R.C. Steene, 1988. Fishes of Christmas Island Indian Ocean. Christmas Island Natural History Association, Christmas Island, Indian Ocean, 6798, Austràlia. 197 p.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Gell, F.R. i M.W. Whittington, 2002. Diversity of fishes in seagrass beds in the Quirimba Archipelago, northern Mozambique. Mar. Freshwat. Res. 53:115-121.
* ↑ Garpe, K.C. i M.C. Öhman, 2003. Coral and fish distribution patterns in Mafia Island Marine Park, Tanzania: fish-habitat interactions. Hydrobiologia 498: 191-211.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Daillecourt

Daillecourt és un municipi francès situat al departament de l'Alt Marne i a la regió del Gran Est. L'any 2007 tenia 79 habitants.

## Demografia
### Població

El 2007 la població de fet de Daillecourt era de 79 persones. Hi havia 40 famílies de les quals 16 eren unipersonals (4 homes vivint sols i 12 dones vivint soles), 12 parelles sense fills, 8 parelles amb fills i 4 famílies monoparentals amb fills.
La població ha evolucionat segons el següent gràfic:
Habitants censats

### Habitatges

El 2007 hi havia 61 habitatges, 39 eren l'habitatge principal de la família, 9 eren segones residències i 12 estaven desocupats. Tots els 61 habitatges eren cases. Dels 39 habitatges principals, 31 estaven ocupats pels seus propietaris, 6 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien dues cambres, 6 en tenien tres, 10 en tenien quatre i 21 en tenien cinc o més. 36 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 25 habitatges hi havia un automòbil i a 8 n'hi havia dos o més.

### Piràmide de població

La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:
Piràmide de població de Daillecourt el 2009 :
| Homes | Edats | Dones |
| 0 | 95 o + | 0 |
| 0 | 90 a 94 | 0 |
| 0 | 85 a 89 | 0 |
| 0 | 80 a 84 | 12 |
| 0 | 75 a 79 | 8 |
| 4 | 70 a 74 | 0 |
| 4 | 65 a 69 | 4 |
| 4 | 60 a 64 | 4 |
| 0 | 55 a 59 | 0 |
| 0 | 50 a 54 | 0 |
| 4 | 45 a 49 | 4 |
| 0 | 40 a 44 | 0 |
| 4 | 35 a 39 | 0 |
| 4 | 30 a 34 | 0 |
| 4 | 25 a 29 | 4 |
| 0 | 20 a 24 | 4 |
| 0 | 15 a 19 | 0 |
| 0 | 10 a 14 | 4 |
| 4 | 5 a 9 | 0 |
| 4 | 0 a 4 | 0 |

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 37 persones, 26 eren actives i 11 eren inactives. De les 26 persones actives 24 estaven ocupades (13 homes i 11 dones) i 2 estaven aturades (1 home i 1 dona). De les 11 persones inactives 2 estaven jubilades, 3 estaven estudiant i 6 estaven classificades com a «altres inactius».

### Activitats econòmiques

Dels 4 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 2 d'empreses de construcció i 1 d'una empresa d'informació i comunicació.
Els 2 serveis als particulars que hi havia el 2009 eren electricistes.
L'any 2000 a Daillecourt hi havia 3 explotacions agrícoles.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999» (en francès). INSEE. Arxivat de l'original el 5 desembre 2008.
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ «Population par sexe et âge quinquennal de 1968 à 1999» (en francès). http://www.recensement-2007.insee.fr:+ INSEE. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
* ↑ Nombre d'équipements des services aux particuliers
* Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Daillecourt a l'INSEE.
* Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Daillecourt a l'INSEE
* France par commune Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine. Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.
# Argir

Isaac Argir (en llatí Isaac Argyrus, en grec Ισαάκ Αργυρός) fou un monjo grec que va viure als voltants de l'any 1373, autor d'un gran nombre d'obres, de les quals només se n'ha publicat una, dedicada a Andrònic, el prefecte de la ciutat d'Enos (Aenos) a Tessàlia, i que tracta sobre la manera de l'època en què s'havia de celebrar la Pasqua, titulat πασχάλιος κανών.

## Referències

* ↑ Argyrus, Isaac a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 282-283

## Bibliografia

* A history of ancient mathematical astronomy, Volum 2. Per Otto Neugebauer (anglès)
* Ressenya a Imago Mundi (francès)
# Museu Marmottan Monet

Museu Marmottan Monet, situat al districte 16è de París, entre els jardins de Renelagh i el "bois de Boulogne", a 2 rue Louis Boilly. Inclou una important col·lecció del pintor Claude Monet i d'altres impressionistes com Renoir, Manet i Morisot.

## Història

L'origen de l'edifici del museu és el pavelló de caça de François Christophe Edmon Kellermann (1802-1868), tercer duc de Valmy. El 1883 Paul Marmottan (1856-1932) va heretar l'edifici que havia comprat el seu pare Jules Marmottan (1829-1883) i on hi havia creat un important col·lecció de pintures de primitius alemanys, flamencs i italians. En Paul, historiador d'art i també un gran col·leccionista ho va ampliar amb una serie d'objectes d'art i quadres del Primer Imperi. A la seva mort el 1932, va llegar a l'Acadèmia de Belles Arts tant l'edifici com el conjunt de les col·leccions, que es va convertir en el Museu Marmottan.
El 1957 el museu va rebre la donació de la col·lecció de Victorine Donop de Monchy hereva del seu pare Georges de Bellio, metge de Manet, Monet, Pissarro, Sisley i Renoir i que va ser un dels primers afeccionats a la pintura impressionista.
El 1966, Michel Monet, segòn fill del pintor va llegar a l'acadèmia la col·lecció de quadres del seu pare, la més important col·lecció del món d'obres de Claude Monet. Posteriorment el museu ha incorporat més donacions, com les de Henri Duhem i Mary Sergeant (1987) i les de la Fundació Denis i Annie Rouart (1996) amb obres de Manet, Berthe Morisot, Degas, Renoir i Henri Rouart.

## Col·leccions
### Manuscrits il·luminats

El Museu va rebre l'any 1980 el llegat d'una de les col·leccions més importants del món de manuscrits il·luminats, amb peces des de l'edat mitjana fins al Renaixement, propietat del col·leccionista i crític d'art Georges Wildenstein (1892-1963).

### Col·lecció Paul Marmottan

La part més important d'aquesta col·lecció està consagrada a les arts del Primer Imperi, amb autors com David, Ingres, Gros, Girodet i Canova.

### Claude Monet

Des de 1996 el Museu Marmottan Monet ha esdevingut la col·lecció més important del món d'obres de Monet, amb 94 teles, 29 dibuixos i 8 carnets de dibuixos, on destaca el quadre "Impression, Soleil levant" del 1872 que d'alguna forma representa l'inici del moviment impressionista. També inclou una obra de les Sèries de La Catedral de Rouen.
* Impression, Soleil Levant
* El tren en la neu, 1875
* La Barque 1887
* Nymphéas, 1915

### Berthe Morisot

Gràcies al llegat de Denis i Annie Rouart de l'any 1993, el museu té una mostra important de l'obra de la pintora Berthe Morisot.
* Retrat de Berthe Morisot per Edouard Manet, 1873
* Eugène Manet i la seva filla per Berthe Morisot, 1881

### Els impressionistes i altres

A partir del legat de Mme Donop de Monchy (1957) amb obres de Monet, Morisot, Pissarro, Renoir, Sisley i Daumier, el museu ha anat ampliant amb més donacions el seu fons amb peces de Gauguin, Armand Guillaumin, Caillebotte i Eugène Carrière.

## Referències

* 1 2 3 4 «Musée Marmottan Monet» (en francès). [Consulta: gener 2017].
* ↑ «Museo Marmaottan Monet» (en castellà). [Consulta: gener 2017].
# Saskia Noort

Saskia Noort (Bergen, 13 d'abril de 1967) és una escriptora i periodista neerlandesa, especialitzada en novel·la policíaca.
Ha escrit articles per a les edicions neerlandeses de Marie Claire i Playboy així com ha publicat tres novel·les, The Dinner Club que està editada en anglès de l'any 2007 per Bitter Lemon Press i va ser traduït per Paul Vincent.
El seu tercer llibre, Nieuwe buren, va estar llançat al maig del 2006 als Països Baixos i va ser un gran èxit de vendes. Els drets han estat venuts a Anglaterra. Hi ha hagut un quart llibre Fever de l'any 2011.

## Obres

* Fever (2011)
* Nieuwe buren (2006)
* The Dinner Club (2004)
* Back to the Coast (2003)

## Referències

* ↑ «Over Saskia Noort» (en neerlandès). Arxivat de l'original el 2016-03-27. [Consulta: 14 abril 2016].

## Enllaços externs

* Saskia Noort - Lloc web oficial
# Khomyakovita

La khomyakovita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de l'eudialita. Rep el nom en honor d'Alexander Petrovich Khomyakov (Moscou, 2 d'abril de 1933 - 12 d'octubre de 2012), de l'Institut de Mineralogia, Geoquímica i Química de cristalls d'elements rars, per les seves extenses contribucions a la mineralogia i la geoquímica de les roques alcalines. Va descriure 101 espècies minerals i va ser autor principal de 80 descripcions.

## Característiques

La khomyakovita és un silicat de fórmula química Na₁₂Sr₃Ca₆Fe₃Zr₃W[Si₂₅O₇₃](O,OH,H₂O)₃(OH,Cl)₂. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la khomyakovita pertany a «09.CO: Ciclosilicats amb enllaços de 9 [Si$_9$O$_{27}$]$^{18-}$» juntament amb els següents minerals: al·luaivita, eudialita, ferrokentbrooksita, kentbrooksita, manganokhomyakovita, oneil·lita, raslakita, feklichevita, carbokentbrooksita, zirsilita-(Ce), ikranita, taseqita, rastsvetaevita, golyshevita, labirintita, johnsenita-(Ce), mogovidita, georgbarsanovita, aqualita, dualita, andrianovita, voronkovita i manganoeudialita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera Poudrette, situada a La Vallée-du-Richelieu RCM, a Montérégie (Quebec, Canadà). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Khomyakovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 juny 2019].
# Barraca XXVIII (Aiguamúrcia)

La Barraca XXVIII és una obra d'Aiguamúrcia (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una construcció estranya que no s'endevina quina funcionalitat podia tenir el que si que és clar és que no és apte com a habitació, ni que sigui temporal.
Està obrada al llarg d'un marge que és tant alt com ella de manera que a primer cop d'ull sembla que formi part d'ell, o construïda dins d'ell. A l'interior es troba un pedrís obrat a tot el llarg de la construcció a la banda de la paret exterior. A la part baixa d'aquesta paret hi ha unes obertures a tall de respiradors que a l'interior donen damunt mateix del pedrís. Aquest pedrís ocupa pràcticament la meitat de l'espai interior que només té una amplada de 1,22 m, la seva fondària és de 9,22 m. i l'alçada màxima és de 2,28m. Les seves parets interiors a mesura que es van elevant es van tancant cap a l'interior i la coberta tanca amb una successió de lloses horitzontals.

## Referències

* 1 2 «Barraca XXVIII». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2018].