OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre forta de Santa Cristina

La torre forta de Santa Cristina és una casa fortificada de la Bisbal del Penedès declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

La casa fortificada té una forma quadrada i el seu estat és molt ruïnós. El material emprat en la seva edificació fou la pedra, bé en forma de grans pedres (la part baixa), bé en forma d'encofrat de tàpia (part alta).
La façana consta d'una obertura en un arc amb grans blocs de pedra com a dovelles. Cal destacar també les sis espitlleres que encara es poden veure perfectament i que denoten el seu possible ús com a refugi.
Al darrere de la casa fortificada s'hi troba la cova de Santa Cristina.

## Història

Segons el senyor Solé i Caralt la casa fortificada que hi ha al costat de l'ermita de Santa Cristina correspon a un Castrum (castell) del segle x. Situat en el mil·lenari camí de Vilafranca a Valls, al lloc més alt de la serra, servia de refugi als cristians en una zona que va ser nombroses vegades frontera cristiano-sarraïna durant el segle x.

## Referències

* 1 2 3 4 «Torre forta de Santa Cristina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Torre forta de Santa Cristina». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Pal·làssovka

Pal·làssovka - Палласовка (rus) - és una ciutat de l'óblast de Volgograd, a Rússia. Es troba a la vora del riu Torgun, que desemboca a l'embassament de Volgograd, a 105 km a l'est de Kamixin, a 173 km al sud-est de Saràtov i a 225 km al nord-est de Volgograd.

## Història

A la dècada de 1860 s'originà una colònia d'alemanys del Volga una mica a l'est de l'actual ciutat de nom Neu Galka o Nóvaia Galka, com una colònia filla de la creada el 1764, que es deia Galka (també Ust Kulakinka), que es trobava a uns 40 km al nord-est de Kamixin.
Pal·làssovka fou fundada el 907 amb el nom de Torgun per a la construcció de l'estació ferroviària homònima, a la línia Krasni Kut-Astracan. Aquell mateix any la vila fou reanomenada Pal·làssovka en homenatge a l'acadèmic Peter Simon Pallas (1741-1811), que havia visitat la regió entre el 1773 i el 1774, estudiant la composició del sòl i la salinitat de la regió a l'est del curs inferior del Volga (entre altres llocs, el llac Baskuntxak). El 1921 la reforma del sistema administratiu soviètic la convertí en centre administratiu d'un raion. El 1926 la ciutat tenia ja 4.668 habitants, dels quals 3.673 (79%) eren alemanys del Volga. Fins al 1941 va pertànyer a la República Socialista Soviètica Autònoma dels Alemanys del Volga, que es trobava a la frontera sud-est. El 1941, emperò, els alemanys de la regió foren deportats. Durant la Segona Guerra Mundial la proximitat del front la convertí en un centre important per al transport militar. Després de la guerra es desenvolupà el sector agrícola de la regió. Finalment rebé l'estatus de ciutat el 1967.

## Enllaços externs i referències

* Mapes topogràfics
* Informacions sobre Pal·làssovka (en rus)
# Palàtovka

Palàtovka (en rus: Палатовка) és un poble de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 23 habitants. Pertany al districte municipal d'Atkarsk.

## Referències

* ↑ «Саратовская губерния. Список населенных мест по сведениям 1859 года». Arxivat de l'original el 2018-02-28.
* ↑ «Списки населенных мест Саратовской губернии. Аткарский уезд / Оценочно-стат. отд. Сарат. губ. зем. управы. — Саратов, 1914». Arxivat de l'original el 2017-11-12.
* ↑ «Aleksandrovka». GeoNames. Arxivat de l'original el 2018-03-03.
# Manzanilla (Huelva)

Manzanilla és un poble de la província de Huelva (Andalusia), que pertany a la comarca d'El Condado de Huelva.
Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 |
| 2523 | 2519 | 2507 | 2504 | 2518 | 2468 | 2432 | 2421 | 2384 |
# Manzanillo (Valladolid)

Manzanillo és un municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma espanyola de Castella i Lleó.

## Administración

Llista d'alcaldes des de les eleccions democràtiques de 1979 :
| Període | Nom de l'alcalde/-essa | Partit polític | Data de possessió |
| 1979 - 1983 | Miguel Sanz Veganzones | | 19/04/1979 |
| 1983 - 1987 | Miguel Sanz Veganzones | | 28/05/1983 |
| 1987 - 1991 | Miguel Sanz Veganzones | | 30/06/1987 |
| 1991 - 1995 | Miguel Sanz Veganzones | | 15/06/1991 |
| 1995 - 1999 | Miguel Sanz Veganzones | | 17/06/1995 |
| 1999 - 2003 | Miguel Sanz Veganzones | | 03/07/1999 |
| 2003 - 2007 | Miguel Sanz Veganzones | PP | 14/06/2003 |
| 2007 - 2011 | Miguel Sanz Veganzones | PP | 16/06/2007 |
| 2011 - 2015 | n/d | n/d | 11/06/2011 |
| 2015 - 2019 | n/d | n/d | 13/06/2015 |
| 2019 - 2023 | n/d | n/d | 15/06/2019 |
| Des del 2023 | n/d | n/d | 17/06/2023 |
# Manzanita (cantant)

Manzanita (Madrid, 7 de febrer de 1956 - Alhaurín de la Torre, 6 de desembre de 2004), era el nom artístic del cantant espanyol José Ortega Heredia, que es caracteritzà per la seva veu trencada i la seva habilitat com a guitarrista.
Manzanita nasqué en un ambient flamenc. Era nebot de Manolo Caracol. Als 9 anys tocava la guitarra a tablaos i als 11 acompanyava a Enrique Morente. El 1974, amb només 18 anys, formà part d'una iniciativa del productor José Luis de Carlos: el grup Los Chorbos. Amb la seva rumba urbana reflectia la situació marginal dels suburbis de les grans ciutats.
El 1978, de la mà del mateix productor, arribà el primer disc en solitari Poco ruido y mucho duende, amb un estil molt personal i matisos flamencs. Va aconseguir un enorme èxit amb el tema Verde, adaptació d'un poema de Federico García Lorca. El 1980 arriba el segon elapé Espíritu sin nombre amb el palmero Daniel Barba de las Arenas. El seu tercer àlbum, que data del 1981, Talco y bronce, supera mig milió de còpies a Espanya amb dos singles 'Ramito De Violetas' y 'Por Tu Ausencia'. Segueixen Cuando la noche te envuelve (1982), La quiero a morir (1983) i Mal de amores (1984).
Ja el 1986 publicà Echando sentencias amb instruments àrabs i indis. Després d'un llarg silenci, en què només cantava a l'Església Evangelista, el 1988, llançà En voz baja a las rosas, amb adaptacions de Sor Juana Inés de la Cruz, Góngora i Lorca. El 1993 deixà testimoni de la seva fe al disc Quédate con Cristo. El 1998 tornà amb el disc Por tu ausencia, que incloïa grans èxits i nous temes.
El 2000 enregistrà Dímelo i el 2002 Gitano cubano, amb repertori cubà, acompanyat per Raimundo Amador, Lolita Flores, Lucrecia i David Montes. Finalment, a La cucharita (2004) interpretava temes d'artistes com Jorge Velosa, Bob Marley, Rubén Blades o Roberto Carlos.

## Bibliografia

* Jose Ramón Pardo. Historia del pop español. Rama Lama Music, 2005. ISBN 84-934307-0-6
* Manzanita, el precursor del nuevo flamenco (diario El Mundo 9-12-2004)
# Pentatló modern als Jocs Olímpics d'estiu de 1968

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic) es disputaren dues proves de pentatló modern, una d'individual i una d'equip, en categoria masculina. Les proves es realitzaren entre els dies 13 i 17 d'octubre de 1968.
Aquest esport combina proves de tir (competició de tir de 10 metres de distància), esgrima (competició d'espasa), natació (200 metres lliures), hípica (concurs de salts d'obstacles) i cross.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Pentatló modern individual | Björn Ferm | András Balczó | Pavel Lednev |
| Pentatló modern per equips | HongriaAndrás Balczó István Mona Ferenc Török | Unió SovièticaBoris Onishenko Pavel Lednev Stasis Shaparnis | FrançaRaoul Gueguen Lucien Guiguet Jean-Pierre Giudicelli |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Hongria | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 2 | Suècia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 3 | Unió Soviètica | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 4 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |
# Marco II Pio

Marco II Pio va succeir el 1466 al seu pare Giberto II Pio com a consenyor de Carpi. El 1477 va exercir la senyoria en solitari però el 1480, a la mort de Lionello I Pio, els seus fills van entrar un altre cop al condomini i va estar associat a Alberto III Pio i Lionello II Pio fins al 1490 en què Lionello II en fou exclòs.
Es va casar amb Benedetta del Carretto, filla de Galeotto I marquès de Finale. Va tenir 13 fills: Giberto III Pio, Ercole (sacerdot), Giovanni Ludovico, Eneo, Galeotto (sacerdot), Alda, Agnese, Ippolita, Margherita, Violante (monja), Emilia, Lucrezia i Smeralda.
Va morir a Ferrara el 1493.
# Maria Ballesté i Huguet

Maria Ballesté i Huguet (Sabadell, 12 de desembre de 1947) és una exnedadora catalana, especialitzada en les proves de papallona i crol.
Membre del Club Natació Sabadell, guanyà cinquanta-quatre campionats de Catalunya entre 1962 i 1968. Destacà els títols aconseguits en 100 m lliures, 400 m lliures, 100 m papallona i relleus 4x100 m lliures i estils. En l'àmbit estatal, es proclamà campiona d'Espanya en cinquanta ocasions en les proves d'estil lliure, papallona i relleus. També assolí dinou plusmarques nacionals. Internacional amb la selecció espanyola, participà als Jocs Olímpics de Tòquio 1964, als Campionats d'Europa de 1962 i 1966 i als Jocs Mediterranis de 1967. Entre d'altres reconeixements, fou premiada com a millor esportista espanyola de l'any de Mundo Deportivo el 1963, les medalles d'or de la Federació Catalana de Natació i de la Federació Espanyola de Natació i la medalla d'argent mèrit esportiu del Consell Superior d’Esports.

## Palmarès

* 30 campionats de Catalunya de natació
* 4 en 100 m lliures: 1963, 1964, 1965, 1967
* 2 en 200 m lliures : 1967, 1968
* 6 en 400 m lliures: 1962, 1963, 1965, 1966, 1967, 1968
* 2 en 800 m lliures: 1967, 1968
* 4 en 100 m papallona: 1963, 1964, 1965, 1966
* 7 en 4x100 m lliures: 1962, 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1968
* 6 en 4x100 m estils: 1962, 1963, 1964, 1965, 1966, 1967
* 24 campionats de Catalunya d'hivern de natació
* 4 en 100 m lliures: 1964, 1965, 1966, 1967
* 1 en 200 m lliures: 1963
* 6 en 400 m lliures: 1962, 1963, 1964, 1965, 1967, 1968
* 3 en 100 m papallona: 1963, 1964, 1965
* 5 en 4x100 m estils: 1964, 1965, 1966, 1967, 1968
* 5 en 4x100 m lliures: 1964, 1965, 1966, 1967, 1968
* 50 campionats d'Espanya de natació

## Referències

* ↑ «Maria Ballesté Huguet». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Costajussà i Oliver, 1991.
* ↑ González, Álvaro. «María Ballesté: "En los Juegos me di cuenta de lo grande que era la Tierra y lo que unía el deporte"» (en castellà). As, 29-07-2021. [Consulta: 12 juny 2024].

## Bibliografia

* Costajussà i Oliver, Josep. 1916-1991. 75 anys del Club Natació Sabadell, 1991. ISBN 84-604-0756-X.
# Maria Ballvé Aguiló

Maria Ballvé Aguiló (Reus, 14 de juny de 1879 - 1969) fou una professora i erudita reusenca, directora de l'Escola Normal d'Alacant, precursora del moviment feminista.
Va néixer en una família dedicada a la docència, el seu pare era professor d'ensenyament secundari a Reus i el seu oncle, músic, es dedicava a l'ensenyament musical. Estudià batxillerat a l'institut de Reus i Magisteri a l'Escola Normal de Tarragona i amplià estudis a l'Escola superior de Mestres de Madrid, on s'especialitzà en la docència de matemàtiques i geometria. Als 21 anys ja era llicenciada; va obtenir la plaça de numerària per oposició al 1905 i fins al 1907 va treballar a l'Escola Normal de Badajoz. Tot seguit es va traslladar a Alacant, on va exercir la major part de la seva vida laboral a l'escola Normal de mestres.
Va conèixer els plantejaments de l'escola Moderna i de la Institución Libre de Enseñanza, i la innovació educativa la va portar a reivindicar noves formes per a les escoles de magisteri, que podrien ser un instrument eficaç per propiciar un canvi ideològic, ja que d'allí en sortirien els formadors de la joventut. Durant tot aquest temps va publicar dotzenes d'articles als diaris i a les publicacions professionals, escrivia articles científics, feia conferències i altres activitats, sempre mostrant una gran erudició i cultura. Va destacar també en la reivindicació de les dones per a exercir qualsevol ocupació, indicant que tenien els mateixos drets i les mateixes capacitats que els homes, i que podien tenir un paper actiu a la societat. El 1927 va ser nomenada directora de l'Escola Normal d'Alacant, i va gestionar el trasllat d'aquell centre a una nova seu. Un cop fusionades les dues escoles Normals, femenina i masculina, Ballvé en continuà sent la directora, almenys al principi, perquè ben aviat va ser substituïda per un director.
Durant la guerra civil, aquella Escola Normal va funcionar de manera intermitent, ella, com altres professors, fou depurada i expulsada de la docència. El curs 1939-1940 fou restituïda i nomenada directora de l'Escola (femenina) Normal de Mestres San José de Calasanz, en un ambient completament diferent, que aviat la va decebre. En retirar-se va tornar a Reus el 1950, on va restar fins a la mort. La seva ciutat li ha dedicat un carrer

## Referències

* ↑ Sebastià Alcaraz, Rafael. Las escuelas normales de magisterio en la provincia de Alicante (1898-1975): Contribución a la memoria democrática del magisterio (en castellà). Universidad de Alicante, 2018-12-03, p. 392. ISBN 978-84-16724-85-7.
* 1 2 3 Sebastià Alcaraz, Rafael. Las escuelas normales de Alicante desde el siglo XIX hasta 1975 (tesi). Alacant: Universitat d'Alacant. Departament d'Humanitats Contemporànies (a RUA, Repositori Institucional de la Universitat d'Alacant), març de 2018, p. 426.
* ↑ Puyol, Carme. Miralls de lluna: dones als espais urbans de Reus. Reus: l'Ajuntament, 2008, p. 39. ISBN 9788489688421.
* ↑ Tricaz, Enric. Homes i dones pels carrers de Reus. Valls: Cossetània, 2010, p. 94. ISBN 9788497916929.
# Maria Barbara Bach

Maria Barbara Bach (Gehren, Turíngia, 1684? - juliol de 1720) va ser la primera dona de Johann Sebastian Bach. Era la filla de Johann Michael Bach que era cantor a Arnstadt i era cosina segona de Johann Sebastian.
Va perdre el pare quan tenia deu anys, i la mare el 1704. Òrfena va ser acollida a casa de son oncle Martin Feldhaus, batlle de la ciutat. Si bé no se sap gaire cosa de la seva vida o del seu matrimoni, sembla que ella i Johann Sebastian s'avenien. El 1706, un any abans del casament, Bach hauria convidat «una donzella estrangera» a cantar a la tribuna de l'església d'Arnstadt, i per aquest fet va ser renyat per les autoritats. Certs autors pensen que hauria sigut Maria Barbara, però sembla poc probable com que aleshores ja vivia dos anys a can batlle, ja que ja no era gaire «estrangera ni desconeguda». Es van casar el 17 d'octubre de 1707 a Dornheim, poble proper a Arnstadt. És en aquest període que cal situar la composició de cinc de les primeres cantates de Bach, entre les quals les catalogades com BWV 150 i BWV 4.
Va tenir set fills, quatre dels quals van morir de ben petits. Maria Barbara va morir sobtadament de causa desconeguda als vint-i-sis anys, quan Johann era de viatge. Anna Magdalena Wilcke, amb qui Johann Sebastian es va casar un any i mig després de la mort de Maria, es va fer càrrec dels seus fills. Tres dels fills van ser músics molt rellevants:
* Catharina Dorothea, batejada a Weimar el 29 de desembre de 1708 i morta a Leipzig el 14 de gener de 1774.
* Wilhelm Friedemann, el Bach de Dresden o de Halle (1710 - 1784).
* Johann Christoph i Maria Sophia, bessons, que van néixer i morir el mateix dia, el 23 de febrer de 1713 a Weimar.
* Carl Philipp Emanuel, el Bach de Berlín o d'Hamburg (1714 - 1788)
* Johann Gottfried Bernhard (1715 - † 1739)
* Leopold Augustus, nascut a Köthen el 15 de novembre de 1718 i enterrat a la mateixa ciutat el 28 de setembre de 1719.

## Referències

* ↑ Haase, Lisbeth. "Oh, wie liebten sie ihn und sein Spiel" : ihr Leben an der Seite von Johann Sebastian Bach: Maria Barbara & Anna Magdalena Bach. 2. Aufl. Holzgerlingen: Hänssler, 2001. ISBN 3775135316.
* ↑ Geck, Martin. Bach : Leben und Werk (en alemany). Reinbek bei Hamburg: Rowohlt-Taschenbuch-Verlag, 2001, p64. ISBN 3499611716.
* ↑ Trullén, Lluís. «Bach en la intimitat». Palau de la Música Catalana, 21-01-2018. [Consulta: 21 octubre 2019].
# Paul Robinson

* Aquest article tracta sobre el futbolista Paul William Robinson. Si cerqueu el futbolista Paul Peter Robinson, vegeu «Paul Peter Robinson».
Paul William Robinson (nascut a Beverley, East Riding of Yorkshire, el 15 d'octubre del 1979), més conegut simplement com a Paul Robinson o Robinson, és un exfutbolista anglès que jugava de porter al Leeds United (1998-2004), Tottenham Hotspur (2004-2008), Blackburn Rovers (2008-2015) i Burnley FC (2015-2017). Robinson també va jugar per la selecció d'Anglaterra des del 2003 fins al 2010.

## Referències

* ↑ Scott, Matt; Taylor, Louise «Robinson first out the door at Leeds» (en anglès). The Guardian, 13-05-2004. ISSN: 0261-3077.
* ↑ «Paul Robinson set to leave Tottenham» (en anglès). The Telegraph, 28-02-2008. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Paul Robinson: Burnley's former England goalkeeper announces retirement» (en anglès). BBC Sport, 17-07-2017.
* ↑ «Blackburn Rovers goalkeeper Paul Robinson retires from England duty - Goal.com» (en anglès britànic). Goal.com, 08-08-2010. Arxivat de l'original el 2011-03-15. [Consulta: 14 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Perfil de Robinson a TheFA.com (anglès)
* Paul Robinson al web del Blackburn Rovers (anglès)
* Paul Robinson a FootballDatabase (anglès)
# Pentàpolis Annonària

La Pentàpolis Annonària o Pentàpolis Montana va ser una divisió administrativa de l'Imperi Romà d'Orient a la península Itàlica, així esmentada perquè estava formada pel territori de cinc ciutats (penta = 'cinc'; polis = 'ciutats') dedicades al comerç (annonàries) dins el Ducat de la Pentàpolis.
Aquestes ciutats sembla que van ser Fossombrone, Jesi, Cagli, Gubbio i Urbino. L'entitat va existir des de potser l'any 538 fins a la conquesta longobarda cap al 752.

## Referències

* ↑ Ludovico Gatto. La grande storia del Medioevo. Newton Compton Editori SRL, 2012.
* ↑ Ludovico Gatto. Le invasioni barbariche. Newton Compton Editori SRL, 2012.
* ↑ Pentapoli a Enciclopedia Treccani

## Bibliografia

* PDF (italià) La Pentapoli Bizantina d'Italia tra "Romania" e "Langobardia" per Ettore Baldetti
# Marci Fest

Marci Fest (llatí: Marcius Festus) fou un tresorer de Caracal·la, llibert i favorit de l'emperador. Quan va morir, Caracal·la el va enterrar a la Tròade amb totes les cerimònies observades a l'enterrament de Pàtrocle. Herodià diu que, no obstant això, havia estat enverinat pel mateix emperador amb la idea d'imitar a Aquil·les. Probablement no és el mateix personatge que el camarlenc de Caracal·la de nom també Fest, atès que aquest encarta vivia en temps de Macrí.

## Referències

* ↑ El nomen és deduït d'una inscripció (CIL XIV 3638) trobada a Tibur; v. Stein, Arthur. «Festus 5». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Festus, Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867 (Vol. I, Vol. II i Vol. III).
* ↑ Scott, Andrew G. Emperors and usurpers : an historical commentary on Cassius Dio's Roman history. Oxford University Press, 2018. ISBN 0190879610.
# Mas Cirés (Argentona)

El Mas Cirés és una masia d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia molt complexa amb moltes construccions annexes.
L'edifici principal té planta baixa i dos pisos, amb teulada a dues vessants amb frontó a la façana, i tres cossos perpendiculars a la façana. Té un portal de mig punt de pedra granítica amb 13 dovelles, tres finestres al pis i una finestra al segon pis.
A tramuntana hi ha un edifici annex de dos cossos, de planta baixa i pis, un amb teulada dues vessants amb frontó a la façana i l'altre amb frontó lateral, amb un portal quadrat i amb finestres de pedra.
El subsòl també està protegit mitjançant la fitxa Q2-09 del Catàleg de patrimoni arquitectònic, arqueològic, paisatgístic i ambiental.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas Cirés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Mas Pineda

Mas Pineda és una obra del municipi de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa, pis i golfes amb una torre octogonal que sobresurt en un pis del cos principal, amb balcó volat, adossada a la manera de torre de defensa.
Les façanes juguen amb la simetria de les obertures, les tres finestres de la planta principal són d'arcs apuntats d'obra vista. Els treballs amb maó i ceràmica vidriada d'inspiració medieval ens remeten a una decoració modernista.

## Història

Segons el casdastre, es construí el 1909.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Pineda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Pavlice

Pavlice és un poble i municipi d'Eslovàquia que es troba a la regió de Trnava, a l'oest del país. El 2023 tenia 532 habitants.
La primera menció escrita de la vila es remunta al 1266.

## Referències

* ↑ «Trnavský kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities» (en anglès), 12 abril 2024. [Consulta: 22 juny 2024].
# Fougerolles

«Fougerolles» té aquests significats:
* Fougerolles (Alt Saona), municipi al departament de l'Alt Saona (regió de Borgonya - Franc Comtat, França)
* Fougerolles (Indre), municipi al departament de l'Indre (França)
* Fougerolles-du-Plessis, municipi al departament de Mayenne (regió de de País del Loira, França)
# Maria Helena da Rocha Pereira

Maria Helena Monteiro de la Roca Pereira (Cedofeita, Porto, 3 de setembre de 1925 - 10 d'abril de 2017) fou una especialista portuguesa en estudis clàssics (cultura grega i llatina).
Cursà estudis de filologia clàssica a la Facultat de Lletres de la Universitat de Coimbra, i a la Universitat de Oxford, on va ser deixebla d'E. R. Dodds, Rudolf Pfeiffer i John Beazley, doctorant-se per la Universitat de Coimbra el 1956, amb una tesi sobre les Concepções helénicas de felicidade no além: de Homero a Platão. (Concepcions hel·lèniques de felicitat en el més enllà: d'Homer a Plató). A part de la seva tasca docent a les universitats de Porto i de Coimbra, és autora d'una extensa obra, tant de traducció com de monografies i articles enciclopèdics. És membre efectiva (actualment emèrita), "Classe de Letras", de l'Academia das Ciências de Lisboa des de 1991.

## Obres

* Eurípides. Medeia. Traducció de Maria Helena da Rocha Pereira. Imprensa de Coimbra.1ª edição. 1991.
* Estudos de História da Cultura Clássica I Volume. Fundação Calouste Gulbenkian.2009
* Estudos de História da Cultura Clássica II Volume. Fundação Calouste Gulbenkian.2002
* A Civilização Romana. Pierre Grimal. Editora: Edições 70. Ano: 2009

## Premis

* 1989: Prémio P.E.N. Clube Português de Ensaio, per l'obra Novos ensaios sobre temas clássicos na poesia portuguesa
* 2003: Prémio Jacinto do Prado Coelho del Centro Português da Associação Internacional de Críticos Literários, per l'assaig Portugal e a herança clássica e outros textos.
* 2006: Prémio Trofeu Latino, de la União Latina.
* 2006: Prémio Universidade de Coimbra.
* 2008: Prémio de Cultura Padre Manuel Antunes.
* 2010: Grande Prémio Vida Literária APE/CGD.

## Referències

* ↑ Morreu Maria Helena Rocha Pereira (portuguès)
* ↑ Cf. pàgina de l'Academia das Ciências de Lisboa Arxivat 2017-03-29 a Wayback Machine. (consultada el 28/03/2017).
* ↑ Prémio de Cultura Padre Manuel Antunes.