OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Osvaldas Balakauskas

Osvaldas Balakauskas (districte municipal d'Ukmergė, 19 de desembre de 1937) és un compositor de música clàssica.

## Carrera

Balakauskas es va graduar a l'Institut Pedagògic de Vílnius en 1961 i va assistir a les classes de composició de Borís Liatoixinski al Conservatori de Kíev el 1969. De 1992 a 1994 va ser ambaixador de Lituània. El 1996 va ser guardonat amb el Premi Nacional de Lituània, la més gran distinció artística i cultural en aquest país. Actualment és el cap del departament de composició a l'Acadèmia Lituana de Música i Teatre. Les seves produccions consisteixen en simfonies, concerts i música de cambra.

## Música

Balakauskas en els seus primers anys de conservatori estava influït per Stockhausen, Boulez, Xenakis i en particular per Webern a Messiaen. Com sigui, als 60, va desenvolupar el seu propi sistema harmònic, el que el va portar a un fort sentit de la tonalitat, denominat la 'Tonalitat Balakauskas'. Aquesta tonalitat és radicalment diferent de l'atonalitat i el serialisme de la Second Viennese School. El seu sistema harmònic emprava subconjunts de dotze notes i l'ús alternat de la tercera major i menor el que donava una sensació de jazz, segons el compositor, va ser mera coincidència. Les seves obres més importants són Sonata of the Mountains inspirat als quadres de Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1975), Simfonia No. 2 (1979), Opera Strumentale (1987) i Simfonia No. 4 (1998) i No. 5 (2001), les dues obres últimes esmentades han estat recentment gravades per Naxos Records.

## Obres

Escenari
* Komunarų gatvė (Street of Communards), òpera de cambra (1977)
* Zodiakas (Zodiac), pel·lícula-ballet (1984)
* Makbetas (Macbeth), ballet (1988)
* La Lointaine, òpera de cambra (2002)
Orquestral
* Simfonia No. 1 (1973)
* Simfonia No. 2 (1979)
* Simfonia No. 3 " Simfonia Ostrobothnian", per a orquestra de corda (1989)
* Simfonia No. 4 (1998), gravat per Naxos (8.557605, 2005)
* Simfonia No. 5 (2001), gravat] per Naxos (8.557605, 2005)
* Òpera Strumentale (1987)
Concertant
* Concertino per a piano i orquestra de corda (1966)
* Ludus Modorum per a violoncel i orquestra de cambra (1972)
* Kalnų sonata (Sonata of the Mountains) per a piano i orquestra (1975)
* Passio Strumentale per a quartet de corda i orquestra (1980)
* Concerto per a oboè, clavicordi i orquestra de corda (1981)
* Simfonia Concertant per a violí, piano i orquestra (1982
* Concerto RK per a violí i orquestra de cambra (1997)
* Concerto Brio per a violí i orquestra (1999)
* Capriccio per a piano i orquestra (2004)
* Concerto per a clarinet i orquestra de corda (2008)
* Seasons per a dos pianos i orquestra de corda (2009)
Música de cambra
* Medis ir paukštė (The Tree and the Bird) per a viola i piano (1976)
* Do nata per a violoncel o viola (1982)
* Corrente per a flauta, viola i piano (2005)
* Duo concertante per a viola i piano (2007)
* Trio concertante per a flauta, viola i piano (2008)
Coral
* Requiem in memoriam Stasys Lozoraitis (1995), gravat per Naxos (8.557604, 2004)

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Balakauskas
* Llistat d'obres
# Sepiolita

La sepiolita és un mineral de la classe dels silicats (fil·losilicats), alhora que pertany i dona nom al grup sepiolita de minerals. Va ser anomenada així l'any 1847 per Ernst Friedrich Glocker del grec sepia i lithos, pedra, degut al seu color i la porositat. Com a material per escultura se la coneix com a escuma de mar.

## Característiques

La sepiolita cristal·litza en sistema ortoròmbic i posseeix una duresa de 2 a l'escala de Mohs. Presenta fractura concoidal, exfoliació absent, brillantor opaca i ratlla blanca. La disposició dels elements que formen part de la seva composició química a la xarxa cristal·lina és la responsable de l'enorme porositat de la sepiolita: com una esponja rígida, travessada en el seu interior per una enorme quantitat de tubs i galeries buits que fan disminuir al mínim la densitat del mineral i permetent la seva flotació en l'aigua. És un mineral isostructural amb la falcondoïta i la ferrisepiolita, i que pot ser confosa amb la palygorskita.

## Formació i jaciments

La formació d'aquest mineral es pot produir en dues situacions diferents, encara que ambdues estan relacionades amb la filtració de l'aigua entre els sediments del sòl. La primera d'elles té lloc a la superfície. L'aigua rica en magnesi es filtra a terra i va dipositant la seva càrrega mineral. En dessecar-se a causa de diferents canvis en la climatologia de la regió forma el que es coneix com a paleosòls o sòls antics formats en bona part per sepiolita. La segona situació és una mica diferent, ja que el material ric en magnesi no és l'aigua que s'infiltra sinó l'argila que forma l'estrat geològic. Aquest procés de formació es produeix a major profunditat que l'anterior, però també depèn de les condicions d'aridesa de la zona. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a prop del terme municipal de Queralbs i a la pedrera Felinc (Setcases), totes dues localitats al Ripollès.

## Varietats

* L'alumini-sepiolita, una sepiolita rica en alumini.
* La gunnbjarnita, una varietat rica en ferro amb fórmula (Mg,Ca,Fe)₃(Fe,Al)₂Si₆O$_{18}$·3H₂O.

## Grup sepiolita

El grup sepiolita està integrat per quatre espècies minerals.
| Espècie | Fórmula |
| Falcondoïta | (Ni,Mg)₄Si₆O$_{15}$(OH)₂·6H₂O |
| Ferrisepiolita | (Fe$^{3+}$,Fe$^{2+}$,Mg)₄((Si,Fe$^{3+}$)₆O$_{15}$)(O,OH)₂·6H₂O |
| Loughlinita | Na₂Mg₃Si₆O$_{16}$·8H₂O |
| Sepiolita | Mg₄(Si₆O$_{15}$)(OH)₂·6H₂O |

## Referències

* ↑ «Sepiolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 gener 2015].
* 1 2 «Sepiolite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 gener 2015].
* ↑ «Sepiolite from Catalonia, Spain». Mindat. [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Aluminium-sepiolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 gener 2015].
* ↑ «Gunnbjarnite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 gener 2015].
# Ernest Goüin

Ernest Goüin,o Gouin, (Tours, 22 de juliol del 1815 - París, 24 de març del 1885) va ser un enginyer civil i un industrial francès). El seu cognom apareix inscrit a la Torre Eiffel
L'any 1846 va fundar l'empresa Ernest Goüin & Cie. (des de 1871 Société de Construction des Batignolles); aquesta empresa inicialment va construir locomotores, després es diversificà a construccions de ponts i vies de tren.

## Biografia

Provenia d'una família de banquers i comerciants.
Va estudiar a l'École Polytechnique, el 1836 passà a l'École nationale des ponts et chaussées Després estudià els ferrocarrils d'a Anglaterra i dirigí la Compagnie du chemin de fer de Paris à Orléans.
Va ser director de la Banque de France

## Referències

* ↑ Ernest Goüin.
* ↑ Park, Rang-Ri «La société de construction des Batignolles: des origines à la Première Guerre mondiale (1846–1914) : premiers résultats» (en francès). Histoire, économie et société, 19, 3, 2000, pàg. 361–386. DOI: 10.3406/hes.2000.2124 [Consulta: 17 juliol 2011].
* ↑ GOUIN Ernest (en francès). Association pour la Connaissance des Travaux Publics (ASCO TP).

## Enllaços externs

* Royaumont au XIXe siècle (2) :Jules et Ernest Goüin (1859 et 1901) (en francès). Centrale Histoire, p. 74, Les Goüin et la Société des Batignolles.
# Nose

Nose (能勢町, Nose-chō) és una vila i municipi de la prefectura d'Osaka, a la regió de Kansai, Japó. Nose forma part del districte de Toyono i és el municipi més septentrional de la prefectura. La vila és coneguda per l'existència del "Noma Keyaki", un arbre de keyaki mil·lenari.

## Geografia

El terme municipal de Nose es troba envoltat en totes les direccions per muntanyes, com el mont Miyama de 791 metres i el mont Kenpi, de 784 metres. Pel municipi també flueixen molts rius com el Yamabe, el Hitokuranohoji, el Noma i el Tajiri, els quals passen per la plana del riu Inagawa. El riu Katsura també passa per la vila. Administrativament, Nose conforma junt amb Toyono el districte del mateix nom i limita al sud amb el municipi de Toyono, a la mateixa prefectura, a l'oest amb la prefectura de Hyogo i a l'est amb la prefectura de Kyoto.

## Història

Hi ha testimonis de que la zona on avui es troba Nose està habitada des del període Jomon. L'antic nom de la vila era Kusaka i és esmentada al Nihon Shoki. El 1837 hi va haver una important revolta dels camperols de Nose durant l'important fam de l'era Tenpō, pocs mesos després dels aldarulls d'Ōshio Heihachirō.

## Transport

Tot i que pel terme passa la línia Nose, a la vila no hi ha cap estació de tren.

### Carreteres

* Nacional 173
* Nacional 477
* Prefectural 4
* Prefectural 54

## Referències

* ↑ http://www.town.nose.osaka.jp/
* ↑ Osaka Toyono County: Noma Keyaki (in Japanese; google translation)
* ↑ «Nose Town Tourism & Local Products». [Consulta: 2 maig 2020].
* ↑ «Sightseeing Spots | Nose Town Tourism & Local Products». [Consulta: 2 maig 2020].
* ↑ J. Newmark, Yamadaya Daisuke’s 1837 Nose Movement, Early Modern Japan: An Interdisciplinary Journal v. 22 (2014), p. 8-28
# Andrés Sardá

Andrés Sardá és una marca de llenceria femenina de gamma alta creada pel barceloní Andrés Sardá Sacristán. Actualment la seva filla Nuria Sardá és la Directora Creativa de la marca. La marca disposa d'una botiga pròpia ubicada a Madrid, al carrer de Don Ramón de la Cruz, i més de 400 punts de venda multimarca, amb una major presència a Alemanya, Bèlgica, Espanya i França.
Els dissenys d'Andrés Sardá són coneguts internacionalment per haver aportat al sector de la llencera femenina innovacions tecnològiques com la incorporació del Teflón, Nylón i Lycra.
Des de l'any 2000 els dissenys d'Andrés Sardá són presents a la Passarel·la Cibeles, i anteriorment l'any 1996 a la Passarel·la Gaudí.

## Història

L'empresa va ser fundada el 1962 per Andrés Sardá i la marca el 1980. La creació de l'empresa va ser en un moment en què les peces de roba íntima eren fàbricades amb criteris de funcionalitat quasi ortopèdica, sense tenir en compte l'estètica. Sardá va apostar per la comoditat i l'atractivitat. Aviat, l'any 1965, van començar les exportacions a França amb clients com les Galeries Lafayette i Printemps.
El 1970 s'amplia la gamma de productes afegint les peces de bany a les col·leccions. El 1995 la seva filla, Nuria Sardá, s'incorpora a l'equip de disseny dirigit per Andrés Sardá. I actualment és ella l'encarregada de la direcció creativa.
El grup Van de Velde va comprar Eurocorset S.A., propietari de la marca Andrés Sardá, al dissenyador català el 2008, amb l'acord que la família Sardá seguiria involucrada i que es mantindria la seu de les operacions a Barcelona.

## Referències

* ↑ «El propietari d'Andrés Sardá entra a Espanya amb la seva nova xarxa de botigues» (en castellà). modaes, 14-06-2010.
* ↑ «Van de Velde compra Andrés Sardá» (en castellà). FashionUnited. Arxivat de l'original el 30 de juny 2012. [Consulta: 7 octubre 2010].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial d'Andrés Sardá
# L'ase i els seus amos

L'ase i els seus amos és una faula recollida per diversos autors, entre ells Isop i Jean de La Fontaine. Altres versions cèlebres són les de Gabriele Faerno i Samuel Croxall

## Argument

Un ase propietat d'un jardiner es queixava amargament de la seva vida perquè havia de matinar massa per portar l'herba al mercat. Els déus li concediren un canvi d'amo i passà a mans d'un pelleter. Llavors es queixava que la seva vida era encara pitjor perquè les pells pesen més que les herbes i a sobre feien pudor. Fou donat a un carboner, però no solament la càrrega era igual de pesant sinó que a més a més rebia cops. Aleshores es penedí d'haver demanat deixar el seu primer amo.

## Anàlisi

La faula denuncia que hom mai no està content amb la situació que li ha tocat viure però que queixar-se és un error perquè sempre es pot anar a pitjor i que tots els estats tenen els seus desavantatges. A la versió clàssica és Zeus qui atorga els favors a l'ase i a les versions moderna apareixen uns déus innominats o bé la Providència, una personificació de la divinitat o del destí.
Originàriament la faula estava pensada per aplicar-se als esclaus (d'aquí la queixa sobre els amos). Un tema similar però ja sense aquesta connotació es troba a la faula Les granotes que demanen un rei, on es generalitza a qualsevol situació.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Fables de la Fontaine. Arxivat de l'original el 14 d’abril 2015. [Consulta: 31 gener 2015].
* ↑ William Fitzgerald, Slavery and the Roman Literary Imagination, Cambridge University 2000
# Cuírio

El riu Cuírio és un curs d'aigua de Mèxic. Es troba a l'interior de l'estat de Guerrero, a la zona sud del país, a 210 km al sud-oest de Ciutat de Mèxic. És tributari del riu Balsas, anomenat Mezcala al seu pas per l'estat de Guerrero. El clima de la conca hidrogràfica és de tipus sabana. La temperatura mitjana és de 28 °C. El mes més càlid és maig amb 35 °C i el més fresc setembre amb 24 °C de mitjanes mensuals. La pluviometria mitjana és de 1.319 mil·límetres per any. El primer mes en abundància de pluges és setembre, amb 300 mil·límetres de pluja, i el més eixut, març amb 4 mil·límetres.
Cuírio :
Diagrama climàtic :
Conversió imperial
GFMAMJJASOND
0,3
90
72
0,6
99
72
0,2
104
73
0,3
109
79
2,8
113
77
9,4
88
77
9,6
81
70
11
79
70
12
79
70
4,8
82
68
1,2
88
68
0,3
88
68
mitjana de temperatures màx. i mín. en °F
precipitacions totals en polzades :

## Referències

* ↑ [Plantilla:Geonameslink Cuírio] sa [Plantilla:Geonamesabout Geonames.org (cc-by)]; post updated 2014-09-08; database download sa 2016-10-22
* ↑ «Rio Balsas: ubicación, mapa, y todo lo que necesita saber» (en castellà). Rios del Planeta, 16-01-2020. [Consulta: 10 juny 2020]. «Després es dirigeix cap al sud-oest i després cap a l'oest a través de l'afluència de Balsas cap a l'estat de Guerrero, en el qual n'és el riu principal i és localment conegut com Mezcala.»
* ↑ Peel, M C; Finlayson, B L «Updated world map of the Köppen-Geiger climate classification». Hydrology and Earth System Sciences, 11, pàg. 1633-1644. DOI: 10.5194/hess-11-1633-2007.
* 1 2 «NASA Earth Observations Data Set Index». NASA. Arxivat de l'original el 10 de maig 2020.
* ↑ «NASA Earth Observations: Rainfall (1 month - TRMM)». NASA/Tropical Rainfall Monitoring Mission. Arxivat de l'original el 11 de maig 2020.
# Líceas de Nàucratis

Líceas (en grec antic: Λυκέας, Lyceas) fou un escriptor de l'antiga Grècia natural de la ciutat de Nàucratis (Egipte), que va escriure una obra sobre el seu país, obra que és esmentada per Ateneu (Deipnosophistae 13. 560e.; 14. 616d.) i per Plini el Vell, que l'inclou a la seva llista d'autoritats com una de les seves fonts.

## Referències

* ↑ Lyceas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 844
# Orestes Omar Corbatta

Orestes Omar Corbatta (11 de març de 1936 - 6 de novembre de 1991) fou un futbolista argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1958.

## Referències

* ↑ El que se fue solo (The departed alone); La Gaceta, 5 desembre 2008 (castellà)
* ↑ «Argentina – Record International Players». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation (RSSSF).
* ↑ «Oreste Corbatta» (en castellà). Racing Club, 17-12-1991 [Consulta: 8 setembre 2017].
# Segimon I

Segimon I és el nom dels següents personatges:
* Segimon I d'Àustria o Segimon d'Habsburg dit «el Ric» (Innsbruck, 1427 - 1496), Duc i arxiduc d'Àustria Anterior
* Segimon I de Baviera o Segimon de Wittelsbach (1439 -1501), membre de la dinastia Wittelsbach que va governar com duc de Baviera-Munich (1460 -1467), i duc de Baviera-Dachau (1467 -1501)
* Segimon I de Borgonya o Segimon de Borgonya (Regne de Borgonya, segle V - Coulmiers, 524), rei dels burgundis del (516 -524), venerat com a sant per diverses confessions cristianes.
* Segimon I de Polònia o Segimon el Vell
* Segimon I del Sacre Imperi Romanogermànic (Nuremberg, 1368 - Znojmo, Moràvia, 1437), emperador del Sacre Imperi (1433- 1437), rei d'Hongria (1387- 1437), dels Romans i de Germània (1411-1433), d'Itàlia (1431-37) i de Bohèmia (1419-37) i elector de Brandenburg (1378-1488)
# Choerodon schoenleinii

Choerodon schoenleinii és una espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 100 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de les Illes Ryukyu fins a Austràlia i Indonèsia. També a Maurici.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Anacoco

Anacoco és una població dels Estats Units a l'estat de Louisiana. Segons el cens del 2000 tenia 886 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Anacoco tenia 866 habitants, 346 habitatges, i 255 famílies. La densitat de població era de 108,2 habitants/km².
Dels 346 habitatges en un 34,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 26,3% no eren unitats familiars. En el 25,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 13% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,5 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,97.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,9% tenia menys de 18 anys, un 6% entre 18 i 24, un 26,9% entre 25 i 44, un 25,8% de 45 a 60 i un 14,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 37.303 $ i la renda mediana per família de 41.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.500 $ mentre que les dones 23.125 $. La renda per capita de la població era de 15.300 $. Entorn del 9,2% de les famílies i el 12,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Anacoco». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Anacoco». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Giuseppe Amendola

Giuseppe Amendola (Palerm, 1750 - Palerm, 1808) és un compositor italià i professor de música popular i de música lírica del segle xviii.

## Biografia

Giuseppe Amendola és conegut pel seu "giocoso dramàtic" Il Begliar-Bey di Caramania (també citat amb el títol El Belerbey de Calamania), compost amb un llibret de Girolamo Tonioli el 1776. L'estrena d'aquesta òpera va tenir lloc durant el Carnaval de 1776 al "Teatro del Real Sitio al Palazzo del Pardo", una ciutat que actualment forma part de la major aglomeració madrilenya.
El 1777 es va representar a Madrid una versió adaptada d'aquesta obra a l'estil de la sarsuela, sota el títol El Belerbey di Caramania, en una versió abreujada a dos actes en lloc dels tres continguts a la partitura original. Sota un nou títol La schiava fedele, drama en musica, aquesta obra també es va presentar a Bolonya el 1778, també en versió reduïda a dos actes.
L'òpera d'Amendola es va representar finalment a Dresden, al teatre "Kleines Churfürstliches", des del 18 de novembre de 1780, quan es va estrenar, fins al 30 d'octubre de 1782, aquesta vegada amb el títol Il Beglierbei di Caramania.
Alguns compositors, inclòs el francès Nicolas Isouard, han seguit els ensenyaments d'Amendola, cosa que confirma la seva activitat com a professor de composició.

## Notes

* ↑ Ces termes se rapportent au Beylerbey de l’Émirat de Caramanie).
* ↑ Voir Kleinertz, p. 120.

## Bibliografia

* (de) Rainer Kleinertz, Principis del teatre de música espanyol al segle xviii (II): Ópera - Comedia - Zarzuela, Edició Reichenberg, Kassel, 2003.
# Foc mort

Foc mort (títol original: Dead Fire) és un telefilm canadenc dirigit per Robert Lee, difós l'any 1997. Ha estat doblada al català.

## Argument

Després que la Terra va ser devastada, els escassos supervivents troben refugi a bord d'una nau espacial. Mentre que la població està en hibernació, una científica intenta recrear un ecosistema viable. Per la seva banda, els militars prenen el control de la nau per la força.

## Repartiment

* Colin Cunningham: Cal Brody
* Monika Schnarre: Kendall Black
* Matt Frewer: Max Durbin
* C. Thomas Howell: Tucker
* Rachel Hayward: Alexa Stant
* Lucie Zednícková: Celeste
* Gerard Whelan: Mathers
* Robert Russell: Holden
* Jim Thorburn: Danner
* Milà Gargula: Earl
* Richard Toth: Gizmo
* Petr Drozda: Salem Jones
* Martin Hub: Otto Klein
* Karel Vávrovec: Pitt Digger
* Dusan Hyska: Rainey

## Al voltant de la pel·lícula

* El cineasta i el compositor havien treballat junts a Hostatges en perill (1996), Act of War (1998), o The Operative (2000).

## Referències

* ↑ «Foc mort». esadir.cat.
* ↑ «Dead Fire». Allociné.
# Can Parellada (Agullana)

* Aquest article tracta sobre Can Gomis d'Agullana. Vegeu-ne altres significats a « Can Gomis (desambiguació)».
Can Parellada, anteriorment anomenat can Gomis, és un edifici del municipi d'Agullana inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat als afores del poble que s'aixeca enmig d'uns jardins que l'aïllen completament del nucli urbà. L'accés directe a la planta noble s'efectua a través de rampes i d'un pont. La planta baixa, inicialment destinada a serveis, avui està integrada a la residència. A la banda de tramuntana s'obre la gran porta d'entrada, allindanada i amb un gran arc que la sobremunta i columnes helicoidals als costats. Immediatament a sobre hi ha una imatge de la Verge dins una mena de fornícula. Els arcs, determinats punts de la paret, els pedestals del pont i altres zones de l'edifici, estan profusament decorats amb temes florals. Al cantó de migjorn una gran tribuna irregular, amb balcons circulars als costats i suportada per columnes, accentua encara més la preponderància de les línies corbes a tot l'edifici.
La fusteria i els mobles van ser dissenyats en estil modernista; també ho eren les vidrieres, actualment desaparegudes. La forta tendència al floralisme i a la línia corba expressen una notable influència gaudiniana.

## Història

Es tracta d'un dels edificis modernistes més destacats d'Agullana. Aquest estil arquitectònic arribà a la població empordanesa a inicis del segle xx, i la seva penetració es traduí tant en la construcció d'edificis d'ús particular (can Vidal, ca l'Estela o can Parellada) com en obres de tipus social (Grup escolar, l'asil Gomis i el cafè la Concòrdia). Amb aquesta proliferació de construccions modernistes, juntament amb la gran fortuna personal dels Gomis, no resulta estrany que el primer projecte de Can Parellada fos encarregat a Antoni Gaudí.
Malgrat tot l'arquitecte barceloní va trencar aviat el seu compromís, segons sembla, a causa de les diferències sorgides entre ell i els Gomis sobre el pressupost per la realització dels acabats escultòrics de les façanes. Així fou com l'obra passà a mans de Josep Pijoan, arquitecte que es va inspirar en alguns elements característics de l'arquitectura de Gaudí.

## Referències

* ↑ «Can Gomis (ara Can Parellada)». Arquitectura Modernista.
* 1 2 «Can Parellada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 novembre 2013].