OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sociedade Nazonalista Pondal

La Sociedade Nazonalista Pondal (SNP) va ser una associació independentista gallega establerta a Buenos Aires (Argentina). En 1927 la Irmandade Nazonalista Galega de Buenos Aires es va convertir en l'associació cultural Sociedade d'Art Pondal, que de seguida va adoptar el nou nom de Sociedade Nazonalista Pondal. El seu òrgan d'expressió, A Fouce, es va publicar fins a juliol de 1936. La Sociedade Nazonalista Pondal va ser l'única de les primeres associacions importants que va advocar per la independència de Galícia, i fins i tot va tractar de promoure un partit independentista a Galícia, sense gaire èxit. En 1938 s'autodissolgué per a afavorir la unitat del galleguisme mentre Galícia romangués sota un règim ditatorial, i la majoria dels seus membres es van integrar en el grup del Partit Galleguista de Buenos Aires. L'SNP va contar en els seus anys d'existència amb al voltant de 100 socis.

## Bibliografia

* Uxío-Breogán Diéguez Cequiel (2015) Nacionalismo galego aquén e alén mar. Desarticulación, resistencia e rearticulación (1936-1975), Edicións Laiovento.
* Uxío-Breogán Diéguez Cequiel (2003) Álvaro de las Casas. Biografía e documentos, Galaxia.
# Estació de Peu del Funicular

Mapa sinòptic de la Línia Barcelona-Vallès de FGC :
Peu del Funicular és una estació de la xarxa de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC) que pertany a les línies suburbanes S1 i S2 de la línia Barcelona-Vallès i que s'ubica a l'entrada del túnel que travessa la serra de Collserola, al districte de Sarrià - Sant Gervasi de Barcelona. Per sobre l'estació del tren també hi ha l'estació inferior del funicular de Vallvidrera, enllaçada amb un ascensor amb el vestíbul i amb l'andana direcció Sant Cugat Centre del tren.
Les andanes de l'estació eren i són tan curtes, que fa que hi hagi una estretíssima andana al costat de l'escala que es fa servir només per baixar els passatgers del quart vagó de cada tren, i que s'habilità degut a la poca llargada de l'estació. Fins i tot fent servir aquesta estreta andana, el primer vagó de cada tren (últim pels trens en direcció Barcelona) queda fora de l'estació i no hi obre les portes.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 412.885 passatgers.

## Serveis ferroviaris

| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Línia Barcelona-Vallès de FGC |||||
| Barcelona - Pl. Catalunya | Sarrià | Baixador de Vallvidrera | Terrassa Nacions Unides |
| Barcelona - Pl. Catalunya | Sarrià | Baixador de Vallvidrera | Sabadell Parc del Nord |
| Funicular de Vallvidrera de FGC |||||
| terminal | terminal | Carretera de les Aigües | Vallvidrera Superior |

## Accessos

* Avinguda de Vallvidrera

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Funiculars i telefèrics de Catalunya

## Referències

* 1 2 «Peu del Funicular, el rebedor de l'antic poble de Vallvidrera». [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].
# Ballarines espanyoles

Ballarines espanyoles (Danseuses espagnoles) és un quadre de Marie Laurencin dipositat al Museu de l'Orangerie de París.

## Història

Marie Laurencin es va exiliar de París entre 1914 i 1919, temps durant el qual va romandre principalment a Espanya abans de traslladar-se a Suïssa i Alemanya. Després del seu retorn a París l'any 1920, va desenvolupar un nou estil reflectit en aquestes Ballarines espanyoles, les quals segurament foren pintades poc temps després del seu retorn, ja que se'n coneix una fotografia publicada el 1921.

## Descripció

És una composició en què dominen tons fluids de gris, blau i rosa. La superposició de plans tan sols suggereix la profunditat, mentre que els patrons geomètrics heretats del cubisme són substituïts per tons clars i composicions ondulades. Els rostres són esquemàtics i queden ja pràcticament resumits en la boca i els punts foscos dels ulls. Les figures, en posicions sovint poc realistes, s'encavallen formant múltiples harmoniosos arabescs.
L'aliança amb el món animal (que l'obra de Marie Laurencin sovint evoca) es reflecteix enlluernadorament en aquest cas amb la presència del gos negre (al mig de les tres ballarines) i del cavall, un ull del qual apareix, insòlit, darrere de la ballarina vestida de blau. Ací, els animals són companys lliures, confidents d'unes ballarines en un estrany paradís. La ballarina agenollada, vestida amb un tutú rosa, seria la mateixa Marie Laurencin, la qual aporta l'únic to càlid a la pintura. Les seues mans s'entrellacen amb les de la jove de la dreta, mentre que la jove de l'esquerra (exclosa de la complicitat de les altres dues ballarines) executa un pas de ball i es cobreix el cap amb un barret.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Pierre Georgel, José Francisco Yvars, Jean-Pierre Labiau, 2002. De Renoir a Picasso: obres mestres del Musée de l'Orangerie, París. Barcelona: Fundació "la Caixa". ISBN 8476647808. Pàgs. 200-201.
* 1 2 3 4 5 Museu de l'Orangerie Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. (francès) i (anglès)

## Enllaços externs

* YouTube
* Images d'Art Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. (anglès) i (francès)
* Flickr (anglès)
# Manuel Jaén Palacios

Manuel Jaén Palacios (Villagordo, Jaén, 29 de gener de 1947) és un polític del Partit Popular balear resident a Menorca. És funcionari, està casat i té sis fills. És llicenciat en Física i Ciències de l'Educació.

## Trajectòria política

* Consell Insular de Menorca
** Legislatura 1983-1987: Conseller
** Legislatura 1987-1991: Conseller
** Legislatura 1991-1991: Conseller
** Legislatura 18 de setembre de 1991-1995: Vicepresident i portaveu, després de la moció de censura del PP.
** Legislatura 1995-1999: Conseller
** Legislatura 1999-2003: Conseller fins al 17 de setembre de 1999, quan renuncia i el substitueix Antoni Juaneda Cabrisas, que també renuncia i és substituït per Manuel José Monerris
* Parlament de les Illes Balears
** Segona Legislatura (1987-1991): Portaveu
** Tercera Legislatura (1991-1995): Portaveu
** Quarta Legislatura (1995-1999): Diputat
* Senat
** Cinquena Legislatura (1993-1996): del 6 de juliol de 1995 al 9 de gener de 1996
** Sisena Legislatura (1996-2000): del 27 de març de 1996 a l'1 d'agost de 1999

## Referències

* ↑ Fitxa a senado.es Arxivat 2006-11-28 a Wayback Machine. (castellà)
# Laura Collett

Laura May Collett (Leamington Spa, 31 d'agost de 1989) és una genet britànica que competeix en la modalitat de concurs complet d'equitació.
El 2013, mentre competia en una competició de cross-country a Tweseldown, Hampshire, va caure del seu cavall Tis A Beauty que alhora va caure sobre d'ella. Víctima d'una punció de pulmó, una laceració del fetge, una fractura d'espatlla i dues costelles trencades, patint cinc aturades cardíaques abans de quedar sis dies en coma artificial. Algunes parts de la seva espatlla fracturada també van malmetre el seu nervi òptic dret després de transitar pel corrent sanguini i va perdre part de la seva visió lateral.
Va participar en dos Jocs Olímpics d'Estiu, obtenint tres medalles, or a Tòquio 2020 en la prova per equips (juntament amb Tom McEwen i Oliver Townend) i dos a París 2024 or per equips (amb Rosalind Canter i Tom McEwen) i bronze individual.
També ha guanyat una medalla d'or en el Campionat Europeu de Concurs Complet de 2023.

## Palmarès internacional

Concurs complet :
| Jocs Olímpics ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2020 | Tòquio Japó | 1 | Per equips |
| 2024 | París França | 1 | Per equips |
| 2024 | París França | 3 | Individual |
| Campionat Europeu ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2023 | Le Pin-au-Haras França | 1 | Per equips |

## Referències

* ↑ «Laura Collett». París 2024». olympics.com. [Consulta: 6 agost 2024].
* ↑ «Laura Collett: Event rider says air jacket saved her life in fall» (en anglès). BBC Sport, 26-07-2013.
* 1 2 Kelly, Ellie «Death threats and near-lethal accidents - Meet Laura Collett, the equestrian rider lucky to be alive» (en anglès). The Telegraph, 26-10-2020. ISSN: 0307-1235.
* ↑ «Laura Collett». olympedia.org. [Consulta: 6 agost 2204].
* ↑ «Laura Collett - Olympic Facts and Results». olympiandatabase.com. [Consulta: 6 agost 2024].
* ↑ «Laura Collett - Athlete Performance». FEI Database. [Consulta: 6 agost 2024].
# Frank Austin Gooch

Frank Austin Gooch (Watertown, Massachusetts, 2 de maig de 1852 – New Haven (Connecticut, 12 d'agost de 1929) fou un químic i enginyer estatunidenc. Per part de la seva mare era descendent de Thomas Hastings, un dels primers colons que va arribar des de East Anglia (Anglaterra) a la colònia de la badia de Massachusetts l'any 1634.
Gooch va inventar el gresol de Gooch que es pot fer servir entre d'altres per determinar la solubilitat dels materials bituminosos com ara quitrans de carretera i els asfalts de petroli. L'any 1877 es va doctorar a la Universitat Harvard i de 1885 fins a 1918 va ser professor de química a la Universitat Yale.
Va idear o perfeccionar un gran nombre de processos i mètodes analítics, com ara:
* el filtre o gresol de Gooch.
* la separació quantitativa de liti dels altres metalls alcalins, i l'estimació del contingut en àcid bòric per destil·lació amb metanol i fixació per òxid de calci.
* Vlmètodes per a la determinació de molibdè, vanadi, seleni i tel·luri.
* ll'ús dels ions paratungstat i pirofosfat en anàlisi.
* lna sèrie de mètodes per a la determinació de diversos elements basats en la determinació volumètrica de iode.
* un mètode per a la determinació electrolítica ràpida de metalls.
Era membre de la Connecticut Academy of Arts and Sciences.

## Referències

* ↑ Buckminster, L. N. H. The Hastings Memorial, A Genealogical Account of the Descendants of Thomas Hastings of Watertown, Mass. from 1634 to 1864. Boston (MA): Samuel G. Drake Publisher, 1866.

## Bibliografia

* Biog. Mem. Nat. Acad. Sci. 1931, 15, 105-135.
* «Frank Austin Gooch» (en anglès). Industrial & Engineering Chemistry, 15, 10, 01-10-1923, pàg. 1088–1089. DOI: 10.1021/ie50166a055. ISSN: 0019-7866.
* Proc. Am. Acad. Arts Sci. 1935-36, 70, 541.
* Van Name, Ralph Gibbs. Biographical memoir of Frank Austin Gooch 1852-1929. National Academic of Science of the United States, 1931, p. 105 – 135 (Biographical memoirs 15).
* Am. J. Sci. (Ser. 5) 1929, 18, 539-540.
* National Cyclopaedia of American Biography, San Francisco (CA): James T. White & Co.: 1921-1984; vol. 12, p329-330.
# 1 d'Aquari

1 d'Aquari (1 Aquarii) és una estrella múltiple de la Constel·lació d'Aquari. 1 Aqr A és una gegant de la classe K. Té dues companyes òptiques: B i C, que no tenen cap relació física amb 1 Aqr A. És coneguda per ser una font de radiació infraroja.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Michigan catalogue of two-dimensional spectral types for the HD Stars, Vol. 5. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 1999.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Jesus Maldonado «The metallicity signature of evolved stars with planets» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 01-06-2013, pàg. 84–84. DOI: 10.1051/0004-6361/201321082.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 01-03-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 Henrik Jönsson «Abundances of disk and bulge giants from high-resolution optical spectra. I. O, Mg, Ca, and Ti in the solar neighborhood and Kepler field samples» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 08-02-2017. DOI: 10.1051/0004-6361/201629128.
* ↑ David W. Latham «Rotational and radial velocities for a sample of 761 Hipparcos giants and the role of binarity» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 07-12-2007, pàg. 209–231. DOI: 10.1088/0004-6256/135/1/209.
* ↑ «APOGEE Data and Spectral Analysis from SDSS Data Release 16: Seven Years of Observations Including First Results from APOGEE-South». Astronomical Journal, 3, 01-09-2020. DOI: 10.3847/1538-3881/ABA592.
* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
# Sociedade Esportiva e Recreativa São José

La Sociedade Esportiva e Recreativa São José és un club de futbol brasiler de la ciutat de Macapá a l'estat d'Amapá.

## Història

El club va ser fundat el 26 d'agost de 1946. Guanyà el campionat amapaense els anys 1970, 1971, 1993, 2005, 2006 i 2009. Participà en la Tercera Divisió brasilera el 2005.

## Palmarès

* Campionat amapaense:
** 1970, 1971, 1993, 2005, 2006, 2009

## Estadi

La Sociedade Esportiva e Recreativa São José disputa els seus partits a l'Estadi Zerão. L'estadi té una capacitat per a 10.000 espectadors.

## Referències

* 1 2 Rodolfo Rodrigues. Escudos dos Times do Mundo Inteiro. Panda Books, 2009, p. 40.
* ↑ Placar Guia 2011, 1350-C, 01-01-2011, pàg. 98.
* ↑ «Amapá State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «CNEF - Cadastro Nacional de Estádios de Futebol» (PDF) (en portuguès). Confederação Brasileira de Futebol. Arxivat de l'original el de maig 10, 2013. [Consulta: Gener 22, 2011].
# Estació de Pinar del Rey

Mapa Metro Línia 8 :
Pinar del Rey és una estació de la línia 8 de la Metro de Madrid.
L'estació ser inaugurat el 2007. Per construir l'estació va haver de trencar la línia en el període comprès entre juny i setembre de 2006, ja que l'estació va ser construïda entre les estacions existents a Colombia i Mar de Cristal.
Metro de Madrid :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Nuevos Ministerios | Colombia | | Mar de Cristal | Aeropuerto T4 |
# Ballymoney

Ballymoney (en irlandès Baile Monaidh, que vol dir "granja a la torbera"; en escocès de l'Ulster Bellymoney) és una petita ciutat del Comtat d'Antrim, a Irlanda del Nord. Tenia una població de 9.021 habitants en el cens del 2001. Actualment és dirigit per l'ajuntament del municipi de Ballymoney.
La ciutat és seu del festival dramàtic de Ballymoney, el festival dramàtic més antic d'Irlanda fundat el 1933.
Ballymoney s'ha expandit en els últims anys i s'han construït una gran quantitat de cases. Aquest és, sobretot, el resultat del desplaçament de les cases més cares de la zona del "triangle" de Corelaine-Portstewart-Portrush cap a les de Ballymoney, les quals són més barates. Ballymoney està ubicat a la carretera principal entre Coleraine i Ballymena, que connecta mitjançant carreteres i vies de tren les principals ciutats d'Irlanda del Nord: Belfast i Derry.
La zona de Ballymoney té la major esperança de vida d'Irlanda del Nord, amb l'esperança de vida mitjana de 78.0 anys per als homes i 82.6 anys per a les dones.

## Política

L'ajuntament és controlat pel Partit Unionista Democràtic (Democratic Unionist Party). El Sinn Féin és el segon partit més gran, amb el Partit Unionista de l'Ulster, el Social Democratic and Labour Party i un partit independent controlant la resta.

## Demografia

Ballymoney és classificada com una petita ciutat per l'Agència NI d'Investigació i Estadístiques (NISRA) (amb població d'entre 4.500 i 10.000 habitants). El cens del 2001 hi havia 9.021 habitants a Ballymoney.
* El 22,6% eren menors de 16 anys i el 19,8% eren majors de 60 anys.
* El 47,3% eren homes i el 52,7% eren dones.
* El 17,3% eren catòlics i el 79,8% protestants.
* El 3,9% dels habitants d'entre 16 i 74 anys estaven aturats.

## Edificis

Ballymoney és una de les ciutats més antigues d'Irlanda i posseeix molts edificis històrics al centre de la ciutat.
* Una antiga torre d'església que data del 1637 és l'edifici més antic que sobreviu.
* Una altra característica notable és el rellotge de la ciutat i una mansió maçònica, construïts el 1775 pel 6è Comte i el 2n Marquès d'Antrim. La mansió s'usava com a mercat, jutjat, ajuntament i escola.
* L'ajuntament es va erigir el 1866.

## Agermanaments

* Benbrook
* Vanves
* Douglas

## Referències

* ↑ «Bellymoney daes Burns proud – Ullans Speakers Association». Arxivat de l'original el 2012-10-13. [Consulta: 20 juny 2013].

## Enllaços externs

* Ajuntament Municipal de Ballymoney Arxivat 2007-02-02 a Wayback Machine.
* Ascendència de Ballymoney
# Manuel Jabois Sueiro

Manuel Jabois Sueiro (Sanxenxo, Pontevedra, 1978) és un periodista i escriptor gallec.

## Trajectòria

A la finals de 1998 va iniciar la seva relació amb el periodisme, mentre estudiava filologia hispànica a Santiago de Compostel·la, com a corresponsal en la seva localitat del Diario de Pontevedra. Des de llavors s'ha caracteritzat per un estil irònic, d'alguna manera desenganxat de la realitat política, i en el qual en alguna ocasió ha citat com a referents a Arcadi Espasa o Emmanuel Carrère. Durant la seva carrera professional ha col·laborat amb els diaris El Progreso, De luns a venres, la revista d'humor Retranca, el diari El Mundo, el Diario de Pontevedra, la cadena de ràdio Onda Cero i amb la revista cultural digital Jot Down.
En 2008 va aparèixer la seva primera novel·la, A estación violenta, escrita en gallec. El 2011 va publicar Irse a Madrid y otras columnas, una recopilació d'articles publicats en el Diario de Pontevedra, El Progreso i la revista digital FronteraD. L'abril de 2012 va publicar un breu assaig de caràcter autobiogràfic sobre futbol, Grupo Salvaje.
El gener de 2015 després de passar uns anys col·laborant amb el diari El Mundo, portat de la mà de Pedro J. Ramírez, va passar a treballar al diari El País.

## Obra publicada

* A estación violenta, 2008. Morgante, 2008. ISBN 978-84-936460-1-1
* Irse a Madrid y otras columnas. Pepitas de Calabaza, Logroño, 2011. ISBN 978-84-938349-5-1
* Grupo salvaje. Libros del KO, 2012. ISBN 978-84-939336-5-4
* Manu. Pepitas de calabaza, Logronyo, 2013. ISBN 978-84-15-86204-8
* Nos vemos en esta vida o en la otra. Planeta. 2016. ISBN 978-84-08-14751-0
* Malaherba. Alfaguara. 2019. ISBN 978-84-204-3836-8
* Miss Marte. Alfaguara. 2021. ISBN 978-84-204-5432-0

## Premis i reconeixements

El 2003 va guanyar el XXIV Premi Nacional de Periodisme Julio Camba.

## Referències

* ↑ Manuel Jabois: "El primer deber de un columnista es pasar de los lectores", entrevista a JotDown. Accedit el 6/1/2012.
* ↑ A estación violenta Ficha del libro en culturagalega.org. Accedido el 12/12/2011.
* ↑ Manuel Jabois o el divertido arte de escribir artículos Arxivat 2015-02-03 a Wayback Machine. Pompas de papel. Blogs EiTB.
* ↑ Amat, Kiko, Admirando a Jabois, suplemento cultural del Diario La Vanguardia, 21/9/2011. Accedido el 12/12/2011.
* ↑ Lindo, Elvira Humor y sangre Artículo en El País, 17/7/2011. Accedido el 12/12/2011.
* ↑ Ficha de "Grupo Salvaje" Arxivat 2012-09-16 a Wayback Machine. Editorial Libros del KO. Accedido el 26/4/2012.
* ↑ «Página Dos - Manuel Jabois». [Consulta: 9 abril 2021].
* ↑ Presentación de Irse a Madrid Arxivat 2016-01-27 a Wayback Machine. En lainformacion.com. Accedido el 12/12/2011.

## Enllaços externs

* Manuel Jabois Sueiro - Lloc web oficial (castellà)
* Blog a FronteraD (castellà)
# Hartgar

Hartgar (altres ortografies Hirchar, Hircar, Hirkar, Hircarius) era bisbe de Lieja de 840 fins a la seva mort el 855. Des del 845 va també esdevenir abat de les abadies de Stavelot i Malmedy.
Hartgar eix d'un nissaga noble franca i un confident del rei Lotari I qui va encarregar-lo d'un viatge diplomàtic cap al vaticà, cantat a un poema de Sedulius Scottus. El subjecte de la missió prop de Lleó IV no és conegut. Va construir el primer palau bisbal de Lieja. Va convidar Scottus, un monjo irlandès com a director per a propulsar l'escola capitularia de la catedral de Sant Lambert. Scottus és l'única font contemporani que consegrà unes línies a Hartgar.
Morí a Lieja el 29 de setembre de 855.

## Referències i bibliografia

* Llista dels bisbes de Lieja
* ↑ Ernst F. Mooyer, Onomasticon chronographikon hierarchiae germanicae: Verzeichniß der deutschen Bischöfe seit d. J. 800 n. Chr. Geb. nebst einem Anhang, die Würdenträger einiger Abteien und Ritterträger enthaltend, 160 pàgines
* ↑ Karl Morz Fabritius, Pirardus 833-841, Geschichte des Hochstifts Luttich, Leipzig, Editorial Weidmannschen Buchhandlung, 1792, pàgina 10 (en català: Història del principat bisbal de Lieja (alemany))
* ↑ Wilhelm Ritz, , Urkunden und abhandlungen zur geschichte des Niederrheins und der Niedermaas, Band 1, Stuttgart, Mayer, 1824, pàgina 11
* ↑ J.F. Böhmer, Regesta Imperii I. Die Regesten des Kaiserreichs unter den Karolingern 751-918 (926/962). tom 4 Papstregesten
* ↑ Matthew Zimmern, Hagiography and the Cult of Saints in the diocese of Liège, c. 700-980, Fife (Escòcia), University of Saint Andrews, pàgines 61-62
* ↑ Reinhard Düchtung, Sedulius Scottus, München, W. Fink, 1968, pàgina 50
# Marita Koch

Marita Koch (alemany: Marita Meier-Koch) (Wismar, 18 de febrer de 1957) es una Atleta alemanya especialista en proves de velocitat que entre 1978 i 1985 va batre 14 rècords del món a l'aire lliure, 10 d'ells en proves individuals, a més de diversos rècords en pista coberta.
Va ser campiona olímpica de 400 metres llisos en els Jocs Olímpics de Moscou de 1980 i en l'actualitat segueix ostentant el rècord mundial en aquesta prova amb una marca de 47,60 segons aconseguida el 1985 a Canberra.

## Biografia

Nascuda a Wismar, Alemanya de l'Est, Marita Koch va mostrar una velocitat excepcional fins i tot quan era petita i va derrotar a nois molt més grans que ella en curses de velocitat mentre a l'escola. Quan va complir els 15 anys, estava entrenant amb Wolfgang Meier. Meier va treballar com a enginyer naval, però també va entrenar atletisme a temps parcial. Koch i Meier es van traslladar a Rostock on Koch va començar a estudiar medicina. No obstant això, va decidir aturar els seus estudis i centrar-se a córrer. Koch va ser entrenat per Meier durant tota la seva carrera, i més tard es van casar. Va conservar el seu nom de soltera i ara es coneix com Marita Koch-Meier. Ella i el seu marit tenen una filla anomenada Ulrike.
Koch es va retirar de la carrera el 1987 com un dels atletes més reeixits d'Alemanya. Havia patit una lesió al tendó d'Aquil·les. Ella i Meier són propietaris d'una botiga d'articles esportius a Rostock.

## Referències

* ↑ «Unattainable records leave female athletes struggling for acclaim | Anna Kessel». The Guardian, 15-08-2009. Arxivat de l'original el 2023-04-19.
* ↑ Kluge, Volker. Das große Lexikon der DDR-Sportler: Die 1000 erfolgreichsten und populärsten Sportlerinnen und Sportler aus der DDR, ihre Erfolge, Medaillen und Biographien. (en alemany). 2. Berlin: Schwarzkopf & Schwarzkopf Verlag, 2004, p. 292–294. ISBN 3-89602-538-4.
* ↑ «Marita Koch, the East German sprint star...». Los Angeles Times, 03-02-1987. [Consulta: 22 setembre 2020].
* ↑ «Marita Koch – Zu schnell, um wahr zu sein?» (en alemany). www.ndr.de. [Consulta: 22 setembre 2020].