OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Canal Elba-Lübeck

El canal Elba-Lübeck és un canal navegable de classe III que connecta el riu Trave a la ciutat de Lübeck amb l'Elba a Lauenburg. Té una llargada de 61,55 km. Amb el Canal de Kiel són les dues vies navegables que connecten el mar Bàltic amb la conca de l'Elba i el Mar del Nord tot en estalviar la llarga marrada al voltant de la península de Jutlàndia. En texts ancians es parla també del canal Elba-Trave.
El canal es va inaugurar el 16 de juny del 1900, i és el successor del canal del segle xiv Stecknitzkanal, realitzat per la connexió dels rius Stecknitz i Delvenau. Conté set rescloses que acceptent embarcacions fins a 80 metres. Els dos afluents principals són l'Steinau i Linau que abans la construcció del canal desguassaven al Delvenau.
En l'actualitat, el canal ha perdut molt del seu paper econòmic, com que només accepta embarcacions fins a 1000 tones, sobretot per al tranport a granel de material de construcció. Hi passen uns tres embarcacions comercials per dia. Nogensmenys és una destinació molt aficionada per la navegació esportiva, així com pel senderisme i ciclisme al camí de sirga. Un projecte de modernització del canal per poder acceptar empenyedors aprovat el 2017 pel govern federal. Hauria de fomentar el transport fluvial entre el Bàltic i la xarxa de vies navegables interiors d'Alemanya. La utilitat econòmica del projecte pressupostat a uns 838 milions d'euros no fa la unanimitat dels experts. A més de l'escassa utilitat, es tem també un gran impacte negatiu per al medi ambient.
En total, des de l'edat mitjana amb el canal de Stecknitz, el canal Alster-Beste, el canal de Slesvig-Holstein i el canal de Kiel hi va haver cinc intents per connectar els dos mars. Només el de Kiel i l'Elba-Lübeck queden actius en l'actualitat.
Rescloses :
| Lloc | km | altitud | llargària | ample | desnivell |
| Büssau | 03,43 | NN 0+1,50 m | 080,5 m | 17,0 m | 1,50 m |
| Krummesse | 08,55 | NN 0+4,25 m | 080,5 m | 17,0 m | 2,75 m |
| Berkenthin | 13,33 | NN 0+6,00 m | 080,5 m | 17,0 m | 1,75 m |
| Behlendorf | 16,52 | NN 0+7,65 m | 080,5 m | 17,0 m | 1,65 m |
| Donnerschleuse | 20,67 | NN +11,83 m | 080,5 m | 17,0 m | 4,18 m |
| Witzeeze | 50,45 | NN +11,83 m | 080,5 m | 17,0 m | 2,98 m |
| Lauenburg | 59,91 | NN 0+8,85 m | 115,0 m | 12,5 m | 4,85 m |

## Referències

* ↑ «Längen der Hauptschifffahrtswege der Binnenwasserstraßen des Bundes» (pdf) (en alemany). Bundesministerium für Verkehr und digitale Infrastruktur, 14-09-2017. Arxivat de l'original el 2016-11-24. [Consulta: 5 abril 2018].
* ↑ En Alemany: Elbe-Trave-Kanal
* ↑ «Elbe Lübeck Kanal (ELK)» (en alemany). Ostsee-Marinas.de, 2018. [Consulta: 4 abril 2018].
* ↑ Marohn, Holger «So soll der Kanal ausgebaut werden» (en alemany). Lübecker Nachrichten, 21-09-2016.
* ↑ Baethge, Henning «Elbe-Lübeck-Kanal: Die Zweifel am Milliardenprojekt wachsen» (en alemany). Schleswig-Holstein Zeitung, 19-10-2017.
* ↑ Naber, Nils «Umstritten: Ausbau des Elbe-Lübeck-Kanals» (vídeo). Panorama 3 - NDR, 21-06-2017.

## Bibliografia

* Hammermann, Emil. Der Elbe-Trave-Kanal (en alemany). Jena: Verlag Gustav Fischer, 1904, p. 1906.
# Amics meus 2

Amics meus 2 (títol original: Amici miei atto II) és una pel·lícula italiana dirigida per Mario Monicelli, estrenada l'any 1982. Ha estat doblada al català.

## Argument

Segona part de les aventures de quatre amics toscans. Durant dues hores s'assisteix a una ruleta de bromes i desaventures privades del present, que s'alternen amb flash-backs que narren velles aventures de quan encara vivia Perozzi.

## Repartiment

* Ugo Tognazzi: Raffaello "Lello" Mascetti
* Gastone Moschin: Rambaldo Melandri
* Adolfo Celi: Professor Alfeo Sassaroli
* Renzo Montagnani: Guido Necchi
* Philippe Noiret: Giorgio Perozzi
* Milena Vukotic: Alice Mascetti
* Franca Tamantini: Carmen Necchi
* Yole Marinelli: Anita Esposito
* Angela Goodwin: Laura Perozzi
* Alessandro Haber: Paolo
* Domiziana Giordano: Noemi Bernocchi
* Tommaso Bianco: Antonio Esposito
* Paolo Stoppa: Sabino Capogreco

## Vegeu també

* Amics meus (1975) de Mario Monicelli
* Els meus amics 3 (1985) de Nanni Loy

## Referències

* ↑ esadir.cat. Amics meus 2. esadir.cat.
* ↑ «Amici miei atto II». Imdb.
# Selenat d'amoni

El selenat d'amoni és un compost químic del grup de les sals, constituït per anions selenat ${\ce {SeO4^{2-}}}$ i cations amoni ${\ce {NH4+}}$, la qual fórmula química és ${\ce {(NH4)2SeO4}}$.
El selenat d'amoni es presenta con un sòlid blanc o incolor, amb cristalls que cristal·litzen en el sistema monoclínic. La seva densitat és de 2,194 g/cm³, quan s'escalfa es descompon, és soluble en aigua (a 7 °C se'n dissolen 117 g en 100 g d'aigua i a 160 °C se'n dissolen 197 g en 100 g d'aigua). També és soluble en àcid acètic glacial i insoluble en etanol, acetona i amoníac. Pot preparar-se per neutralització de l'àcid selènic amb carbonat d'amoni.

## Referències

* ↑ «Ammonium Selenate». [Consulta: 14 octubre 2019].
# José Ignacio Llorens i Torres

José Ignacio Llorens i Torres (Lleida, 16 de maig de 1943) és un polític català, diputat a les Corts Generals pel Partido Popular, representant la circumscripció de Lleida.

## Trajectòria

Llorens és llicenciat en Enginyeria Agrònoma per l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Agrònoms de Madrid i funcionari de carrera. Va ser president de l'Associació Nacional d'Enginyers Agrònoms de l'IRYDA (1977-1982) i conseller de la Caixa d'Estalvis de Lleida.
Es va iniciar al món de la política en Alianza Popular i va ser escollit diputat a les Corts Generals per la circumscripció de Lleida en la II i III Legislatures. No va poder conservar el seu escó a les eleccions de 1989, ja sota les sigles del Partit Popular, i va encapçalar la llista de Lleida en les Eleccions al Parlament de Catalunya de 1992, aconseguint l'acta de diputat. Llorens abandonaria el Parlament català un any després, el 1993, per ser novament el cap de la llista lleidatana del PP a les eleccions generals d'aquest mateix any. José Ignacio Llorens va aconseguir ser escollit i va conservar el seu escó en les eleccions de 1993 i 2000, en les quals va ser president de la Comissió de Medi Ambient.
A les Eleccions generals espanyoles de 2004 el Partit Popular de Catalunya va nomenar Jordi Montanya i Mías com a substitut de Llorens. Montanya, afí al president del partit Josep Piqué no va ser escollit, cosa que va convertir Lleida, juntament amb Girona, les úniques província espanyola en les quals el PP no va obtenir cap representant al Congrés. Per a les eleccions de 2008 la direcció nacional del partit va forçar l'elecció de Llorens per encapçalar un cop més la llista provincial, i aconseguiren recuperar l'escó perdut.
Dins del Congrés dels Diputats ha estat president de la Comissió de Medi ambient (1996-2000), president de la Comissió de Peticions (2000-2004) i des de 2008 president de la Comissió de Medi Ambient, Agricultura i Pesca. Fou escollit novament diputat a les eleccions generals espanyoles de 2016.
El 13 de setembre del 2018 José Ignacio Llorens i Jesús Posada, diputats del Partido Popular, van ser els únics diputats de tot l'hemicicle que van votar en contra de l'exhumació de les restes del dictador Franco del Valle de los Caídos.

## Referències

* ↑ Fitxa de José Ignacio Llorens al web oficial del Congrés dels Diputats
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la IV Legislatura p. 147
* ↑ «José Ignacio Llorens encabezará la lista del PPC por Lleida». La Vanguardia, 16-01-2008 [Consulta: 22 maig 2010].
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, IX Legislatura
* ↑ Fitxa del Congrés de Diputats, XII Legislatura
* ↑ «Un diputat lleidatà vota en contra de l'exhumació de Franco «per error»». NacióDigital, 13-09-2018.

## Enllaços externs

* El desembarco de los empresarios a ABC, 24/11/1982.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Mauritània Segona

Mauritània Segona (Mauritania Secunda) fou el nom donat pels romans d'Orient al territori format per algunes posicions a l'antiga província de Mauritània Tingitana ocupades el 534 i els territoris de la Cartaginense que havien reconquerit el 554. A partir del 572 fou conquerida pels visigots, conquesta que va durar fins al segle vii.

## Referències

* ↑ «la Cartaginense». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 12 juny 2022].
# Ayyub Khan

Ayyub Khan (mort 1914) fou emir de l'Afganistan a Herat i Kandahar. Era el quart fill de Shir Ali i germà de Muhammad Yakub Khan.
El 1873 Shir Ali va nomenar al seu fill Abd Allah Djan com a hereu, i Ayyub Khan, que aspirava a la successió, va fugir a Pèrsia. El 1879 Yakub Khan va succeir a Shir Ali, i Ayyub va retornar i el març de 1880 va rebre del seu germà el càrrec de governador d'Herat. Al final de la Segona guerra angloafganesa (1878-1880) el govern de Lord Lytton va escollir a un membre dels sadozai, anomenat també Shir Ali, com wali de Kandahar, però Ayyub el va atacar i el va derrotar; les tropes britàniques enviades sota comandament del general Burrows foren derrotades a Maiwand el 27 de juliol de 1880, però Lord Frederick Roberts va efectuar una marxa ràpida de Kabul a Kandahar i va aconseguir derrotar a Ayyub que es va haver de retirar cap a Herat.
Quan Abd al-Rahman Khan va ser nomenat emir de l'Afganistan, va intentar estendre la seva autoritat a tot el país i el juliol de 1881 Ayyub Khan d'Herat li va declarar la guerra al·legant que havia estat nomenat pels anglesos, i es va apoderar de Kandahar, pero Abd al-Rahman el va derrotar a les planes de Kandahar (setembre) i el va obligar a retirar-se cap a Herat. Les forces vencedores van continuar cap aquesta ciutat a la que finalment van entrar el 2 d'octubre. Ayyub es va haver de retirar cap a Mashad a Pèrsia.
El 1887 durant la revolta dels ghalzai, va envair Afganistan i va provar d'establir-se a Herat i Kandahar, però fou derrotat i va haver de fugir cap a l'Índia Britànica on va romandre fins a la seva mort el 6 d'abril de 1914

## Bibliografia

* Lord Frederick Roberts, Forty-one years in India, 1897
# Can Dalmau de Baix

Can Dalmau de Baix és una obra barroca de la Nou de Gaià (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de característiques estructurals similars a Can Dalmau de Dalt. Disposa de pati quadrat bastant ben conservat i manté les formes típiques d'una casa d'estil barroc popular dels voltants de 1800.

## Referències

* ↑ «Can Dalmau de Baix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 agost 2021].
# Amics del Volkswagen de Catalunya

Amics del Volkswagen de Catalunya és una associació fundada l'any 1983 amb el nom inicial de Amigos del Volkswagen de Barcelona, per un grup de persones que tenien passió pels seus vehicles Volkswagen Escarabat. Van reunir al barri de Sarrià de Barcelona un total de 114 vehicles a la primera concentració Volkswagen coneguda a Catalunya el 2 d'octubre de 1983.
Per formar-ne part simplement cal tenir un Escarabat o un dels seus múltiples vehicles derivats nascuts del concepte "Refrigerat per Aire" (Aircooled): les furgonetes T1 - T2 i les primeres T3 aircooled, el Karmann-Ghia, el 181, el VW 1500, els Buggies, els militars (Schwimmwagen i Kübelwagen) o els primers Porsche 356 amb base escarabat. El vehicle pot estar perfectament restaurat o bé ser el cotxe d'ús diari.
L'àmbit d'actuació de l'associació és Catalunya, amb socis repartits per tota la geografia catalana i fora d'ella, incloent la Catalunya Nord. Els membres organitzen diverses activitats i assisteixen a concentracions espanyoles i europees. Un creixent nombre d'aficionats Volkswagen de fora de Catalunya assisteixen a la Concentració de Tossa de Mar organitzada per l'associació, que és una de les concentracions Volkswagen amb més renom internacional.
L'any 1993, coincidint amb el 10è aniversari de l'entitat, organitzà una concentració d'Escarabats a Barcelona, amb Recorregut fins a Catalunya en Miniatura. L'any 1994 organitzà una concentració internacional a l'Estadi Olímpic de Montjuïc, amb gimcana al Poble Espanyol de Barcelona. L'any 2003, coincidint amb el 20è aniversari de l'entitat i amb l'últim Volkswagen Escarabat fabricat a Puebla (Mèxic), els Amics del Volkswagen de Catalunya organitzaren una concentració amb 100 Escarabats i derivats a Barcelona.

## Referències

* 1 2 La Vanguardia, 15 de desembre de 2003, UN CENTENAR DE VOLKSWAGEN SE CONCENTRA EN BARCELONA
* ↑ Diari de Girona,, 24 de setembre de 2005, Més d'un centenar de cotxes es reuneixen a la trobada d'Escarabats a Tossa de Mar
* ↑ Diari Avui, Suplement Cap de Setmana, 12 de novembre de 1993, Els 'escarabats' ocupen Barcelona Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.
* ↑ Diari Avui, Suplement Cap de Setmana, 11 de novembre de 1994, Concentració d'Escarabats a Barcelona Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'associació Arxivat 2008-05-12 a Wayback Machine.
# Deming

«Deming» té aquests significats:
* Deming (Nou Mèxic), població dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic.
* Deming (Washington), població dels Estats Units a l'estat de Washington.
# Meir Kahane

Meir Kahane (en hebreu: מאיר כהנא), (Nova York: 1 d'agost de 1932 – 5 de novembre de 1990) va ser un rabí estatunidenc-israelià, ortodox, sionista, i antic membre de la Kenésset.
Va néixer en el si d'una família de jueus ortodoxos. El seu pare, Yechezkel Shraga Kahane, va néixer a Safed, va estudiar en una Ieixivà polonesa i va viure a Txecoslovàquia, més tard el seu pare es va traslladar als Estats Units, on va ser rabí de dues congregacions. Durant la seva adolescència, Meir va conèixer a Zeev Jabotinsky, i es va adherir a l'organització Betar, les joventuts del moviment del sionista revisionista. En l'any 1947, a l'edat de quinze anys, Meir Kahane va ser detingut per primera vegada per participar en una manifestació. El rabí Kahane va ser el fundador de la Lliga de Defensa Jueva als Estats Units, una organització paramilitar que pretenia combatre a l'àrea metropolitana de Nova York els atacs de tipus antisemita, presumptament comesos per membres del grup Black Panther. A l'estat d'Israel, va ser el fundador del partit nacionalista i sionista Kach. Kahane va ser detingut diverses vegades per incitar als seus seguidors i provocar alderulls. En l'any 1984 va ser elegit diputat al parlament d'Israel, la Kenésset. Entre les seves iniciatives parlamentàries, hi havia projectes de llei que pretenien il·legalitzar el contacte sexual entre els jueus i la resta de la població no jueva, així com retirar la nacionalitat israeliana, a les persones que no fossin jueves.
El seu partit va ser il·legalitzat a Israel sota l'acusació de ser racista i antidemocràtic, i no va poder presentar-se a les eleccions de la Kenésset de l'any 1988. El 5 de novembre de 1990, en acabar una xerrada en una sala del Marriott Halloran House Hotel a Manhattan, una persona es va apropar a la tribuna i li va disparar. El ciutadà egipci El Sayyid Nosair va ser acusat de l'assassinat del rabí Meir Kahane, tot i que finalment, va acabar sent absolt per un tribunal de Nova York. El partit Kach actualment, figura en la llista d'organitzacions terroristes del govern dels Estats Units d'Amèrica, la Unió Europea i el Canadà.

## Referències

* ↑ Rabbi Meir Kahane Jewish Virtual Library
* ↑ «Meir Kahane's Party to Run - New York Times».
* ↑ «Listas de grupos terroristas». Arxivat de l'original el 2009-07-29. [Consulta: 7 setembre 2015].

## Bibliografia

* Benegas, José María (2004). Benegas, José María. Diccionario de Terrorismo. Madrid: Espasa, 2004. ISBN 8467016094.
# La tragèdia electrònica

La tragèdia electrònica, també conegut en anglès com The E-Waste Tragedy, és un documental de 2014 escrit i dirigit per Cosima Dannoritzer que versa sobre el comerç i reciclatge il·legal de residus electrònics. És considerat una seqüela de Comprar, llençar, comprar, un documental previ de l'autora que va assolir gran ressò.
El documental comença reprenent el fil de comprar, llençar, comprar, intentant aclarir quin és el destí dels residus electrònics provocats per l'obsolescència programada. La tragèdia electrònica afirma que dels 50 milions de tones de residus electrònics (ordinadors, televisions, electrodomèstics, telèfons mòbils, etc.) generats anualment als països desenvolupats, fins a un 75% acaba fora dels circuits oficials, ja sigui per robatori en les deixalleries o per corrupció. El seu destí final acostuma a ser abocadors africans o asiàtics, on els residus són reciclats amb mètodes precaris que acaben emmalaltint les persones i contaminant el medi ambient. Rodat a Ghana, Espanya, Regne Unit, Xina i Estats Units, el documental és el resultat de les investigacions de diversos activistes de diferents països i dels autors de l'obra, i denuncia l'entramat mafiós i la passivitat de les administracions davant d'aquest greu problema ambiental i social.
La tragèdia electrònica guanyà el Prix Italia d'or 2014 a la millor coproducció internacional, l'International Documentary Award del festival Planeta.Doc (Brasil, 2015), així com mencions del jurat en els festivals de Festiver (Colòmbia, 2014) i Filmabmiente (Brazil, 2015).

## Referències

* 1 2 «La tragèdia electrònica». TV3, 01-04-2015. Arxivat de l'original el 2016-12-22. [Consulta: 21 desembre 2016].
* ↑ «Documentos TV estrena "La tragedia electrónica", secuela del galardonado "Comprar, tirar, comprar"» (en castellà). RTVE.
* ↑ «La tragedia electronica gana el Prix Italia» (en castellà). El Periódico de Catalunya.
* ↑ «The E-waste Tragedy» (en anglès). Greenpeace Film Festival, 2017. Arxivat de l'original el 2019-01-19. [Consulta: 14 març 2021].

## Enllaços externs

* La tragèdia electrònica a TV3 a la carta
# Tortilla xip

Una tortilla xip és un aperitiu elaborat d'un tros de tortilla de moresc, o de massa aplanat en forma de disc, fregit en oli. Les tortilla xips es fregeixen en oli vegetal fins que són cruixents; es venen en supermercats i se serveixen en restaurants com a aperitiu. Per fer-les es necessita només farina de moresc nixtamalitzada, aigua, oli vegetal, i sal. Es conrea blat de moro en diversos colors; les tortilla xips es fan típicament del moresc groc, però també es pot fer de moresc blanc, vermell, o blau, resultant en tortilla xips d'aquests colors.
Es venen dins i fora dels Estats Units en bosses, a vegades condimentades amb herbes, espècies, formatge, i altres ingredients, sota marques com ara "Doritos" i "Tostitos". Variants no fregits existeixen també amb menys greix, rostits al forn. Es pot fer-les a casa de tortillas o de massa aplanat perquè siguin més fresques, i a molts restaurants se les elaboren en comptes de comprar-les.
Representen un aliment molt típic de la gastronomia tex-mex, un estil de cuina estatunidenc que empra tècniques i ingredients originaris de Mèxic. Se sol servir acompanyades d'alguna salsa; als Estats Units, és rar que un restaurant mexicà o tex-mex no serveixi tortilla xips amb salsa picant de tomàquet com a aperitiu gratis. Altres salses servides amb les tortilla xips són el guacamole, el chili con queso, o mongetes cuites en l'estil de Mèxic. A més de menjar-les amb salsa, es serveixen a vegades com a acompanyament amb plats com el guisat picant xili amb carn, i formen la base de plats tex-mex com ara els nachos o algunes amanides.

## Origen

Foren inventats als anys quaranta per Rebecca Webb Carranza a la restaurant i fábrica de tortillas d'ella i el seu marit. La seva fàbrica, El Zarape Tortilla Factory, a Los Angeles, Califòrnia, produïa tortillas amb màquines automàtiques. La màquina les formava produïa tortillas deformes a vegades i un dia, ella va decidir tallar unes tortillas en trossos triangulars; llavors, les va fregir i les va servir a una festa, on van ser un èxit immediat amb els convidats. Va decidir vendre-les en saques a deu cèntims, i després d'alguns anys les tortilla xips van ser el seu producte més popular.

## Referències

* ↑ «Nota necrològica de Rebecca Webb Carranza». The San Diego Union Tribune, 24-02-2006.
# Can Dameto

Can Dameto és un habitatge familiar del nucli urbà de Campos, Mallorca, alineat entre mitgeres, en forma d'"I" o compacte, construït majoritàriament amb la tècnica de pedra en verd, que integra una torre de defensa de planta quadrangular que fa cantonada, amb un cos de tres altures i teulada de quatre vessants. L'interior de la planta baixa té coberta de volta. L'habitatge té planta rectangular i alçat de dos pisos, amb coberta de teulada de doble vessant cap al frontis. La façana és de paredat comú amb carreus de marès al portal, el sòcol i les cantoneres. Totes les obertures es troben disposades de manera simètrica respecte de l'eix central de l'edifici. El portal major és d'arc rodó i la portassa és d'arc rebaixat. Hi ha un altre portal, avui en dia condemnat, d'arc rodó. Totes aquestes obertures són de marès. Vora la portassa hi ha una fermadora de bísties. A la planta baixa hi ha una finestra amb ampit de fillola de caires serrats amb bocell. En el primer pis hi ha dues finestres amb fillola de caires rectes acanalada amb bocell, així com una altra finestra de caires serrats acanalada sense bocell, amb brancals i dintell d'una peça de marès.Tant a la planta baixa, com en el primer en el segon pis hi ha una finestra balconera. En el primer pis es conserva també un finestró quadrat amb esplandit extern.
L'interior conserva una franja emmacada de pedra petita formant dibuixos octogonals. La planta baixa presenta una primera crugia de dos trams de volta d'aresta, una segona d'embigat de llenyam a escaire amb travessera, i una tercera crugia amb volta, però del segle xix. L'arc de la paret mitgera de càrrega entre els dos aiguavessos és carpanell molt rebaixat. La rajola és de terra cuita i es veuen restes d'un pilar octogonal. L'escala és de dos trams a escaire en el cos principal.

## Referències

* 1 2 3 Roser, G. i al. «Can Dameto». A: Catàleg de Béns Patrimonials de Campos (pdf). II. Ajuntament de Campos, Gener 2006, p. 539-542 [Consulta: 14 setembre 2023]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Aloizio Mercadante

Aloizio Mercadante Oliva (Santos, São Paulo, 13 de maig de 1954) és un economista i polític brasiler. Va ser un dels fundadors del Partido dos Trabalhadores, el febrer de 1980, i va servir com a vicepresident del partit de 1991 a 1999. Va assumir la presidència del Parlament del Mercosur («Parlasur») el 9 d'agost de 2010.

## Referències

* ↑ «Personalidades da Cidade: ALOIZIO MERCADANTE» (en portuguès). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 14 agost 2010].
* ↑ «Nuevo presidente para el PARLASUR» (en castellà). [Consulta: 14 agost 2010].

## Enllaços externs

* Senador Aloizio Mercadante (portuguès)
* Aloízio Mercadante é o novo presidente do Parlamento do Mercosul Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (portuguès)
# Deshonrada

Deshonrada (títol original en anglès: Dishonored Lady) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Robert Stevenson, estrenada el 1947. Ha estat doblada al català.

## Argument

Una bella executiva d'una revista és acusada d'assassinar el seu antic promès. Adaptació d'una reeixida representació de Broadway.

## Repartiment

* Hedy Lamarr: Madeleine Damien
* Dennis O'Keefe: Dr. David Cosís
* John Loder: Felix Courtland
* William Lundigan: Jack Garet
* Morris Carnovsky: Dr. Richard Caleb
* Natalie Schafer: Ethel Royce
* Paul Cavanagh: Victor Kranish
* Douglas Dumbrille: Advocat de la defensa
* Margaret Hamilton: Sra. Geiger
* Nicholas Joy: Advocat de la defensa
* Gino Corrado (no surt als crèdits): Carl

## Referències

* ↑ esadir.cat. Deshonrada. esadir.cat.
* ↑ «Dishonored lady». The New York Times.
# Sector 4 (Bucarest)

El sector 4 és una unitat administrativa de Bucarest.

## Economia

Romania té la seva seu central d'Economia al sector 4.

## Barris

* Giurgiului
* Berceni
* Olteniței
* Tineretului
* Văcăreşti

## Política

Daniel Băluță del Partit Socialdemòcrata (PSD) és l’actual alcalde, havent estat elegit per al càrrec el 2016 i reelegit el 2020. El Consell Local del Sector 4 té 27 escons.

## Referències

* ↑ "Contact." Romavia. Retrieved on 11 December 2011. "Compania Românã de Aviatie ROMAVIA R.A. Bd. Dimitrie Cantemir Nr. 1, Bl. B2, Sector 4, Bucuresti"

## Enllaços externs

* Sector 4 (in Romanian)