OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sants Just i Pastor de Pedrinyà

L'església de Sants Just i Pastor de Pedrinyà es troba al costat de la gran masia de Can Teixidor de Pedrinyà, veïnat de masies disperses a l'extrem nord del municipi de Crespià. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local.

## Història

El terme de Pedrinyà és esmentat en el document de dotació del monestir de Sant Pere de Besalú pel comte bisbe Miró entre els límits de llevant d'uns alous centrats al lloc de Fares: «a part orientis in ipso fisco que dicunt Juncarias, vel in termino de Petriniano...». L'any 1151 «Pedriano» figura entre els llocs on el comte de Besalú tenia el dret de percebre usatges i lleudes. En els documents dels anys 1236, 1275 i 1289 hi ha notícies de la casa de l'Hospital de Pedrinyà. L'any 1257 el rei Jaume I concedí un privilegi al bisbe Pere de Castellnou pel qual els homes de Dosquers, Pedrinyà i Crespià no havien de pledejar a la cúria reial de Besalú, privilegi confirmat pels reis Alfons III entre el 1285 i el 1291 i Alfons IV l'any 1332. El lloc és esmentat com pertanyent a la parròquia de Crespià, per exemple, en un document de l'any 1337 segons el qual, Ramon de Coromina, de Pedrinyà, parròquia de Crespià, va fer reconeixement d'ésser home propi del bisbe. L'església de Pedrinyà degué haver estat sempre una sufragània de la parroquial de Santa Eulàlia de Crespià.

## Arquitectura

Edifici d'una nau i capçalera rectangular a llevant, amb una destacada espadanya sobre el frontis on hi ha dues obertures per la ubicació de les campanes. Als laterals hi ha dos contraforts a la façana nord i la sagristia que sobresurt a la façana sud. És una construcció postmedieval que conserva elements del temple anterior. L'element més notable d'època romànica és la portada al frontis, façana oest. És una obertura de doble arc de mig punt en degradació amb llinda i un timpà llis, monolític. Les dovelles són amples i curtes. Al nivell d'arrencada dels arcs hi ha unes impostes que enllacen amb un ressalt horitzontal que corre entre la llinda i el timpà i crea una motllura bisellada. Tots els elements d'aquesta portada són ben tallats i polits, de pedra calcària; la seva tipologia és molt corrent al romànic evolucionat, de caràcter rural, difosa sobretot per les contrades pirinenques i pre-pirinenques, des del Ripollès al litoral. Aquestes obertures es troben en edificis datats als segles xii i xiii. A la façana hi ha una finestra romànica de doble esqueixada i arcs de mig punt tallats en un sol carreu i el parament, que es pot veure en els llocs on ha caigut l'arrebossat, fet de carreus grans i ben escairats, sembla tot ell pertànyer a la mateixa època que les obertures.

## Referències

* ↑ «Sants Just i Pastor de Pedrinyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
* 1 2 3 Badia i Homs, Joan. «Sants Just i Pastor de Pedrinyà». A: El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 423-424 (Catalunya Romànica, V). ISBN 84-7739-262-5.

## Enllaços externs

* Crespià a Gran Enciclopèdia Catalana
* Sant Just i Pastor de Pedrinyà. Col·lectiu Obaga
# Sants Metges de Marçà

Sants Metges de Marçà és una capella de Castellfollit de Riubregós (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una petita capella de planta rectangular sense absis. Té un portal adovellat i un petit campanaret d'espadanya al mur de ponent. Al mur de migdia hi ha dos contraforts en forma de talús.

## Història

Potser era Sant Pere i Sant Esteve de Mafrà que consta el 1196 can depenen del monestir de Santa Maria del Priorat.

## Referències

* 1 2 «Sants Metges de Marçà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Santuari de la Mare de Déu de la Salut

«Santuari de la Mare de Déu de la Salut» té aquests significats:
* Santuari de la Mare de Déu de la Salut (Sabadell)
* Santuari de la Mare de Déu de la Salut (Terrades)
* Santuari de la Mare de Déu de la Salut (Barcelona)
* Santuari de la Mare de Déu de la Salut (Sant Feliu de Pallerols)
# Scratch

* Per a altres significats, vegeu «Scratch (desambiguació)».
L'scratch o scratching és una tècnica utilitzada pels discjòqueis de hip-hop i música electrònica entre altres estils, que consisteix a moure un disc de vinil cap endavant i cap endarrere sobre el plat del tocadiscs per a crear un efecte semblant al de ratllar el disc i que, ben utilitzat, ajuda a construir ritmes i frases melòdiques. Alguns instruments de música electrònica incorporen un comandament giratori circular per a imitar aquest efecte.
En la música hip hop s'utilitza per a donar velocitat, o per a trossos de cançó on un discjòquei diu una frase, i així s'hi dona intensitat i s'hi remarca el que diu.

## Enllaços externs

* Vinyl Scratch (anglès)
* Scratching al wiki DJ Techniques (anglès)
* Scratch Magazine Arxivat 2016-09-27 a Wayback Machine. (anglès)
Viccionari
# Santuari de la Mare de Déu de Fàtima dels Límits

Santuari de la Mare de Déu de Fàtima dels Límits és una obra del municipi de la Jonquera inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al nord del nucli urbà de la població de La Jonquera, al veïnat dels Límits, a la banda de migdia del Portús.
Església d'una sola nau amb absis semicircular capçat a tramuntana. La nau (arquitectura) està coberta per la solera de la mateixa teulada, de fusta, sostinguda per arcs de mig punt. En canvi, l'absis presenta volta de mitja esfera i s'obre a la nau mitjançant un arc triomfal força tancat. Als murs laterals hi ha petites capelles d'arc rebaixat a manera de fornícules. Cada una presenta una finestra d'arc de mig punt que il·lumina l'interior. Damunt seu hi ha grans finestrals d'arc rebaixat, tapiats amb obres pictòriques. Als peus hi ha el cor, amb barana d'obra i fusta, i cobert amb un arc de mig punt. La sagristia està ubicada darrere l'absis i s'hi accedeix mitjançant una petita porta de mig punt situada al costat de l'altar. La façana principal presenta un cos adossat bastit amb carreus de granit ben desbastats. La porta d'accés és rectangular, amb l'emmarcament motllurat i un frontó sense cloure a la part superior. A banda i banda hi ha dos grans finestres circulars amb el mateix tipus de marc que la porta. Aquest cos està rematat per un coronament triangular. La resta de la façana presenta tres finestrals allargats de mig punt amb el mateix ampit i, damunt seu, coronant el parament, un petit campanar d'espadanya de dos ulls de punt rodó superposats.
La construcció està arrebossada i emblanquinada.

## Història

A l'exterior del temple hi ha una placa commemorativa referent a la fundació de l'edifici. El terreny fou donat per la família Pujol Sagué i la verge pelegrina de Fàtima hi arribà el dia 24 de juny de 1949. La primera pedra es posà el dia 10 de juliol de 1950 i la inauguració va ser el 21 d'octubre del mateix any. En la mateixa placa es va saber que els veïns de la zona col·laboraren en l'edificació del temple.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santuari de la Mare de Déu de Fàtima dels Límits». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Santuari de la Mare de Déu de Guadalupe (Hondarribia)

El Santuari de la Verge de Guadalupe és una ermita i santuari catòlic situat a la muntanya Jaizquíbel, en Hondarribia, Guipúscoa, País Basc, Espanya.

## Història

Apareix esmentada per primera vegada en un document de 1526, de fet, el mariner Juan Sebastián Elcano va donar sis ducats daurats a aquesta ermita. Segons la tradició, l'ermita s'aixeca en el lloc en què dos nens van trobar la imatge de la verge. Es tracta de l'advocació original de la Verge de Guadalupe al País Basc. Originària del segle xvi, ha estat destruïda en nombroses ocasions al llarg de la història.
És un temple d'una nau amb creuer i parets de capçalera planes. El temple original del segle xvi va ser reformat posteriorment, principalment al segle xviii. L'obra actual data majoritàriament del segle xix. La torre es va construir en 1868 i està en l'angle entre les façanes del sud i de l'est.
Després del setge de Hondarribia de 1638, la localitat va acudir en gran processó fins a l'ermita per agrair la protecció durant l'atac i celebrar la victòria.
Després del lloc de 1638, la localitat de Hondarribia va organitzar una gran processó fins a l'ermita per agrair la protecció donada al llarg de l'atac l'acció va decidir, per celebrar la victòria. Aquesta processó se celebra avui dia cada 8 de setembre, l'anomenada "Alarde de Hondarribia"

## Interior

El retaule principal és d'estil barroc, obra de Joan Bautista Igeluz i Jazinto Elduain i realitzat en 1748. Els retaules dels costats es van portar des de la parròquia. El retaule de l'esquerra, l'ofert a Sant Sebastià, és de 1507 amb renovacions de 1642. El retaule de la dreta és de 1760 i està ofert a Sant Joan Baptista.
Hi ha també alguns frescs de Bienabe Artia de 1949.

## Referències

* ↑ Santuario de Guadalupe Turismo Euskadi Consulta 16 de febrer del 2017
* 1 2 3 «21 GUADALUPE» (en castellà). Instituto Geográfico Vasco. Andrés de Urdaneta. [Consulta: 17 febrer 2017].
* 1 2 3 4 5 «Santuario de Guadalupe» (en castellà). Turismo Consorcio transfronterizo BidasoaTxingudi. Arxivat de l'original el 2017-02-18. [Consulta: 17 febrer 2017].
# Planelles de Prullans

Les Planelles de Prullans són unes petites planes de muntanya del terme municipal de Tremp, dins de l'antic terme de Fígols de Tremp, al Pallars Jussà.
Estan situats en el sector més occidental del terme municipal, a tocar del Pont de Montanyana. Són al nord-est de la carretera C-1311, en el seu punt quilomètric número 2, al vessant sud-occidental del Tossal de Prullans, al nord-est dels Plans de Costa, a la dreta del barranc de Prullans.

## Enllaços externs

* Planelles de Prullans al web de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Phrynopus peruanus

Phrynopus peruanus és una espècie de granota de la família del leptodactílids. Només es coneix de la seva localitat tipus al centre del Perú, a la Serralada Oriental, a la puna del Maraynioc, a la Vall de Vitoc, Regió de Junín. Al desembre del 2005 es va retrobar l'espècie (4 individus) després que no se'n tingués notícia des del segle xix; posteriorment es van trobar set exemplars més el 2012.
Viuen a la puna. Els mascles i les femelles s'han trobat dins dels manats de la planta Stipa icchu al costat d'un petit rierol en una zona pantanosa, durant la tarda. Els mascles criden des de l'interior d'aquests manats. Aquesta espècie presumiblement diposita els ous dins de la planta.

## Referències

* 1 2 3 «Phrynopus peruanus» (en anglès). IUCN Red List. IUCN SSC Amphibian Specialist Group. 2014. [Consulta: 30 agost 2014].
# Pengana robertbolesi

Pengana robertbolesi és una espècie extinta d'accipítrid - l'única del seu gènere que es coneix. Segurament semblava un creuament entre el secretari i el caracarà. Se n'ha trobat fòssils a Austràlia.

## Referències

* ↑ Olsen, Penny. Australian birds of prey: the biology and ecology of raptors (en anglès). UNSW Press, 1995, p. 48.
# Pietro Ferraris

Pietro Ferraris (Vercelli, 15 de febrer de 1912 - 11 d'octubre de 1991) fou un futbolista italià de les dècades de 1930 i 1940.
Fou conegut com a Ferraris II, per distingir-lo de Mario Ferraris I.
Pel que fa a clubs, destacà al Napoli, Ambrosiana-Inter i Torino. En total marcà 123 gols en 469 partits a la Serie A i guanyà 6 títols de lliga, 2 amb l'Inter, i 4 amb el Torino, a més de dues Copes, una amb cada equip.
Amb la selecció disputà 14 partits i marcà 3 gols entre 1935 i 1947, i es proclamà campió del món el 1938.

## Palmarès
### Ambrosiana-Inter

* Serie A: 1937-38, 1939-40
* Coppa Italia: 1938-39

### Torino

* Serie A: 1942-43, 1945-46, 1946-47, 1947-48
* Coppa Italia: 1942-43

### Itàlia

* Copa del Món: 1938

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Ferraris II» (en italià). Enciclopedia del Calcio. [Consulta: 6 maig 2016].
* 1 2 ; Adriano Stabile«Pietro Ferraris II - Goals in Serie A». RSSSF, 12-02-2005. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ «Record e Curiosità» (en italià). La Repubblica. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ «Ferraris, Pietro» (en italià). FIGC. Arxivat de l'original el 4 de juny 2016. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ «A double for Pozzo». Football Italia. [Consulta: 6 maig 2016].
# Pietro Chiodini

Pietro Chiodini (Certosa di Pavia, Pavia, Llombardia, 27 de juliol de 1934 – Casalgrande, 28 d'agost de 2010) fou un ciclista italià, professional entre 1959 i 1964.
Com a amateur va prendre part en els Jocs del Mediterrani de 1955 que es disputaren a Barcelona, guanyant la medalla d'or en al cursa per equips, junt a Giorgio Godio i Adriano Zamboni.
Com a professional guanyà la Coppa Agostoni de 1960 i una etapa al Giro d'Itàlia de 1961.

## Palmarès

* 1955
** Medalla d'or en la cursa per equips dels Jocs del Mediterrani
* 1959
** 1r a Cicognani
* 1960
** 1r a la Coppa Agostoni
* 1961
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1960. Abandona
* 1961. 69è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1963. Abandona

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1962. Abandona

## Referències

* ↑ «GLI ITALIANI D'ORO - Ciclismo Uomini» (en italià). coni.it. Arxivat de l'original el 2012-07-20. [Consulta: 5 maig 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Sanç Ordoni

Sanç Ordoni (c. 896 - 929) va ser un aristòcrata lleonès, fill primogènit d'Ordoni II de Lleó, que va intitular-se breument rei de Lleó a la mort del seu pare i que, després de lluites amb els seus germans, va acabar refugiant-se a Galícia, on va ser rei del 926 al 929.
Es desconeix la data de naixement exacta, probablement va néixer el 896-898. Està documentat per primera vegada en una donació el 30 de maig de 912. Va ser el fill primogènit d'Ordoni II de Lleó, i tradicionalment se l'ha considerat fill de la reina Elvira Menéndez, tot i que segons Salazar, aquesta filiació presenta diversos problemes que fan pensar que tal vegada es tracta del fill d'un primer matrimoni no documentat.
A la mort del seu pare, el 924, Sanç va començar a titular-se rei, tanmateix, no és fins a la mort del seu oncle, Fruela II, que regnava a Astúries, succeïda el juny del 925, quan es produeix la divisió del regne entre ell i els seus germans Alfons i Ramir. Tradicionalment es va considerar que el repartiment va ser amistós: que Sanç va quedar-se amb Galícia, Alfons amb Lleó i Zamora, Ramir les terres de Portucale i el seu cosí, Alfons Froilaz, va quedar-se amb Astúries. Aquesta versió amistosa es contradita per l'historiador andalusí Ibn Hayyan, va haver un conflicte entre els germans: d'antuvi Sanç volia ser el successor d'Ordoni II i fer-se coronar rei, tanmateix, va trobar l'oposició del seu germà Alfons, que tenia el suport del seu sogre, Sanç Garcés de Pamplona i els seus cosins Alfons, Ramir i Ordoni Froilaz, fills del difunt Fruela II.
Sanç va ser finalment expulsat i va marxar a Galícia, on apareix titulat rei per primera vegada el 16 d'abril de 927, i on va comptar amb el suport de les famílies comtals gallegues emparentades amb la seva muller, Goto Muñiz, filla del comte Munio Gutiérrez i Elvira Arias, un matrimoni celebrat vers 925, que, tanmateix, no va tenir descendència.
El monarca va morir entre el 10 de juny i el 16 d'agost de 929, i va ser enterrat al monestir de Castrelo de Miño.

## Referències

* 1 2 3 Salazar y Acha, Jaime de. Las dinastías reales de España en la Edad Media (en castellà). Madrid: Real Academia de la Historia i Boletín Oficial del Estado, 2021, p. 59-60.
* 1 2 3 4 5 Salazar y Acha, Jaime de. «Sancho Ordóñez» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Real Academia de la Historia. [Consulta: 9 desembre 2023].
* 1 2 Aguirre Cano, Víctor Manuel. La construcción de la realeza astur. Poder, territorio y comunicación en la Alta Edad Media (en castellà). Santander: Universidad de Cantabria, 2018, p. 169.
# Sant Quirze i Santa Julita de la Coma

Sant Quirze i Santa Julita de la Coma és l'església parroquial del nucli de la Coma, al municipi de la Coma i la Pedra (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una sola nau, coberta amb volta de canó rebaixada i amb capelles laterals, a manera d'arcosoli d'arc de mig punt. L'església està orientada a llevant, no té absis i la porta d'accés és al mur de ponent. A migdia i adossada a l'església, fou bastida la rectoria. La porta conserva l'original de l'època romànica (porta de ferramenta) que és d'arc de mig punt. Sobre la porta fou construït un gran òcul. El campanar, de planta quadrada s'alça al NE de l'església i està cobert a quatre vessants. L'església conserva un retaule poc interessant de fusta del segle xix o principis del segle xx.
La porta de ferramenta, d'estil romànic del segle xii. Consta de dues fulles o batents que s'obre endins i que trenca el portal d'entrada a l'església, al mur de ponent. A l'edat mitjana el ferro fou utilitzat com a element de protecció, sobre la fusta de les portes. En moments de més tranquil·litat, evolucionà des de les formes més austeres i senzilles, cap a elements decoratius, en aquest cas molt simples.
Al mur de tramuntana es conserva una imatge de la Mare de Déu del Roser, barroca, possiblement del segle xviii.

## Història

De la primera església romànica de la Coma, tan sols es conserva la porta de ferramenta. El lloc està poc documentat i l'església actual sembla una construcció del segle xviii i modificada al segle xix.
La fabricació de la porta de ferramenta, fou possible, ja que a l'època medieval i concretament a les valls pirinenques, la manufactura del ferro oferí a les fargues locals la creació de nombrosos ornaments i reforços per a portes romàniques. Segurament el ferro de la porta de la primera església romànica de la Coma, procedia de la farga veïna de la Gafa, que fins al segle xviii, encara obtenia el mineral de ferro de la serra del Port del Comte.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Quirze i Santa Julita de la Coma». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Pisístrat d'Orcomen

Pisístrat d'Orcomen (en llatí Peisistratus, en grec antic Πεισι ́στρατος) fou rei d'Orcomen en temps de la guerra del Peloponès al final del segle V aC.
Va trobar l'oposició del partit oligàrquic en les seves actuacions i va ser assassinat en una assemblea del senat. Per evitar que la notícia fos coneguda, van tallar el seu cos a trossets i cada senador se'n va emportar un tros amagat entre les seves robes. Quan el poble es va mostrar intranquil per la desaparició del rei, el mateix fill de Pisístrat, Tlesimac, implicat en la conspiració, va tranquil·litzar als ciutadans i va explicar que el rei se li havia aparegut en forma sobrehumana després d'abandonar la terra, segons explica Plutarc.

## Referències

* ↑ 2.Peisistratus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 174
# Pilar d'Almenara

* No s'ha de confondre amb l'edifici del Pilar d'Almenara..
El Pilar d'Almenara és una muntanya de 459 metres situada al capdamunt de la serra d'Almenara, al poble d'Almenara Alta, pertanyent al municipi d'Agramunt, comarca de l'Urgell. Al cim, s'hi pot trobar una torre cristiana anomenada també Pilar d'Almenara i un vèrtex geodèsic (referència 263108001).
Aquest cim està inclòs a la llista dels 100 cims de la FEEC.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
# Plana Segalar

La Plana Segalar és una plana de muntanya del terme municipal de Sarroca de Bellera, al Pallars Jussà, dins del territori del poble de Sentís.
Està situada en un coster en el vessant oriental del Tossal de Prat d'Hort, al sud de Sentís. És a l'extrem oriental de la Serra de Rials.

## Etimologia

El seu nom procedeix del principal conreu que es collia en aquesta plana, el sègol.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Placa somali

La placa somali és una placa tectònica de la litosfera del planeta Terra. La seva superfície és de 0,47192 estereoradiants. Està generalment associada a la placa africana.
Cobreix l'est de l'Àfrica i l'oest de l'oceà Índic incloent-hi Madagascar, les Seychelles, les Comores, les Mascarenyes i l'arxipèlag de Socotra.
La placa somali està en contacte amb les plaques africana, antàrtica, australiana, índia i aràbiga.
Les seves fronteres amb les altres plaques són constituïdes de rifts al seu límit oest, constituint el conjunt de la Gran Vall del Rift. A la banda est el seu límit el conformen la Dorsal Central Índia i la Dorsal Sud-oest Índia a la seva vora sud-est.
El desplaçament de la placa somali es fa a una velocitat de rotació de 0,9783° per milió d'anys segons un pol d'Euler situat a 58°79' de latitud nord i 81°64' de longitud oest (referència: placa pacífica).
La placa somali s'ha creat a partir de la placa africana quan se n'ha separat de resultes de l'obertura de la Gran Vall del Rift africà en el transcurs del Miocè. Aquesta fractura ha generat diversos llacs i volcans, entre ells el Kilimanjaro (el punt més elevat de l'Àfrica). Es creu que, a llarg termini, la placa se separarà per complet per formar un subcontinent a la manera del Subcontinent indi.

## Referències

* Peter Bird, Un model digital actualitzat dels límits de plaques,Geoquímica Geofísica Geosystems, 2003 (anglès) PDF
# Dolça meva

Dolça meva (en castellà Mi dulce) és una pel·lícula dramàtica espanyola del 2001 dirigida per Jesús Mora Gama i protagonitzada per Aitana Sánchez-Gijón, Bárbara Goenaga i Unax Ugalde. Ha estat traduïda al català.

## Sinopsi

La Laura és una adolescent de quinze anys que viu en un barri pobre d'una gran ciutat i que un dia rep una carta de la seva mare, de qui feia deu anys que no en tènia notícies. Necessitada de respostes i alternatives a l'entorn hostil que l'envolta i decideix anar als Països Baixos a buscar-la. Tanmateix, la seva germana gran, Àngela, que és policia i ha tingut cura d'ella des de petita, vol evitar per tots els mitjans que marxi.
a Laura decideix anar a Holanda a buscar-la, necessitada de respostes i alternatives a l'entorn hostil que l'envolta. Per això haurà d'enfrontar-s'a l'Àngela, la seva germana gran, una jove policia que sent una nena es va veure obligada a portar els regnes de la família quan es van quedar orfes. L'Àngela intentarà per tots els mitjans retenir la Laura amb ella per no quedar-se sola. Poc a poc la violència que l'envolta farà que perdi el control. Laura, però, sentirà noves sensacions de mans d'Oscar, un company d'institut amb qui fins aleshores havia tingut molt poca relació.

## Repartiment

* Bárbara Goenaga - Laura
* Aitana Sánchez-Gijón
* Unax Ugalde - Oscar
* Santiago Ramos - Fermín
* Francesc Orella - Antonio
* Boris Ruiz - Jose María
* Fermí Reixach - Mario

## Nominacions i premis

* Fou nominada al Sant Jordi d'Or al 23è Festival Internacional de Cinema de Moscou.
* Premi Turia al millor actor revelació per Unax Ugalde (2002)

## Referències

* ↑ Mi dulce, Barcelona Film Commision
* ↑ Dolça meva a esadir.cat
* ↑ Mi dulce a Fotogramas
* ↑ Dolça meva a ccma.cat
* ↑ «23rd Moscow International Film Festival (2001)». MIFF. Arxivat de l'original el 28 març 2013. [Consulta: 29 març 2013].
* ↑ La Turia premia a Médem, Tanner, Llamas, Sabina, Pons y Yanes, El País, 28 de juny de 2002